Дейвид Едингс

Пазителите на запада. Кралят на мургите

Пазителите на запада

На Джуди-Лин:

Розата цъфти, след това увяхва,

но красотата и ароматът й

се помнят вечно.

ПРОЛОГ

Който разказва за събитията, довели до възкачването на Белгарион на трона на царство Рива и за това как той убива прокълнатия бог Торак.

Встъпление към „Легенди на Алория“

След като седмината богове сътворили света, те и човешките народи, избрани от тях, живеели заедно в мир и хармония. Но УЛ, бащата на боговете, останал сам настрана от всички, докато Горим, водачът на онези, които нямали Бог, не се изкачил на една висока планина и не се помолил горещо на баща си. Тогава сърцето на УЛ омекнало, той повдигнал Горим и се заклел, че ще бъде негов бог и бог на неговия народ, улгите.

Бог Алдур останал настрана от останалите богове, понеже обучавал Белгарат и други свои ученици на силата на Волята и Словото. Дошло време, когато Алдур ваел камък във формата на кълбо, не по-голям от сърцето на дете. Хората нарекли камъка Кълбото на Алдур. То имало огромна сила, защото било въплъщение на Необходимостта, която съществувала от създаването на света.

Торак, богът на ангараките, силно желаел да господства и управлява всички останали, защото душата му била обладана от противоположната необходимост. Когато научил за Кълбото, Торак бил силно обезпокоен, защото се страхувал, че то ще се противопостави на съдбовното му желание. И така той отишъл при Алдур да го помоли да хвърли скъпоценния камък. Когато Алдур не се отказал от Кълбото, Торак го ударил, откраднал камъка и избягал с него.

Тогава Алдур събрал другите си братя и всички заедно тръгнали с могъща армия от свои последователи да се противопоставят на Торак. Но Торак като видял, че ангараките ще бъдат победени, вдигнал Кълбото в ръка и поискал да използва неговата сила да разцепи света. Така Морето на изтока щяло да се разлее пред него и щяло да го отдели от враговете му.

Но Кълбото се разгневило, че Торак го използва по този начин, и го наказало с огън, чиято сила никой не можел да потуши. Лявата ръка на Торак изгоряла, лявата му буза била обгорена и овъглена, лявото му око пламнало и винаги след това било изпълнено с огън, поддържан от гнева на Кълбото.

В агонията си Торак отвел своя народ сред пустошта на Малореа. Народът му построил столица — Ктхол Мишрак, което значи Град на нощта, защото Торак я скрил под безкраен облак. Там, в желязна кула, Торак се борел с Кълбото, но напразно.

Това продължило така две хиляди години. Тогава Черек Мечото рамо, крал на алорните, отишъл в Долината на Алдур да каже на Белгарат Вълшебника, че пътят на север е чист. Двамата напуснали долината заедно с тримата могъщи синове на Черек: Драс Бичия врат, Алгар Леката стъпка и Рива Желязната хватка. Те се промъкнали през блатата, а Белгарат се превърнал във вълк, за да ги води. Пристигнали в Малореа и една нощ се промъкнали в желязната кула на Торак. Докато осакатеният бог се мятал в болезнена дрямка, те пропълзели в стаята, където държал Кълбото заключено в желязно ковчеже. Рива Желязната хватка, в чието сърце нямало лоши помисли, взел Кълбото, след това всички тръгнали на Запад.

Торак се събудил, открил, че Кълбото е изчезнало, и се впуснал да ги преследва. Но Рива повдигнал Кълбото и гневният му пламък изпълнил Торак със страх. Тогава групата прекосила Малореа и се завърнала в собствените си земи.

Белгарат разделил Алория на четири кралства. В три от тях той пратил Черек Мечото рамо, Драс Бичия врат и Алгар Леката стъпка. На Рива Желязната хватка и неговите потомци той поверил Кълбото на Алдур и ги изпратил на Острова на ветровете.

Белар, богът на алорните, им дал две звезди. От тях Рива изковал могъщ меч и поставил Кълбото върху дръжката му, след това окачил меча на стената в тронната зала на Цитаделата, както наричали кралския замък — от това място Кълбото можело винаги да защитава Запада от Торак.

Когато Белгарат се завърнал в дома си, открил, че съпругата му Поледра е родила две дъщери близначки, но при раждането е умряла. Изпаднал в дълбока скръб, той нарекъл дъщерите си Поулгара и Белдаран. Когато те станали пълнолетни, вълшебникът изпратил Белдаран при Рива Желязната хватка, за да стане негова съпруга и майка на потомството му. Поулгара задържал при себе си и я обучил в изкуството на вълшебствата и магиите.

Разгневен от загубата на Кълбото, Торак унищожил Града на нощта и разделил ангараките. Изпратил мургите, надраките и тулите да живеят в пустошта край западните брегове на Морето на изтока. На малореанците отредил задачата да покорят целия континент, който обитавали. При всичките народи на ангараките Торак изпратил своите жреци гролими да следят и наказват жестоко всеки, който проявява колебание. Гролимите правели човешки жертвоприношения в негова чест.

Изминали много векове. Тогава Зедар Отстъпника, който служел на Торак, направил заговор със Салмисра, кралицата на хората змии. Тя проводила пратеници на Острова на ветровете, които трябвало да убият Горек, потомък на Рива, и цялото му семейство. Това било сторено, макар и някои хора да говорели, че едно дете успяло да избяга. Ала никой не се наемал да твърди това със сигурност.

Окуражен от смъртта на Пазителя на Кълбото, Торак събрал своите пълчища и поел на Запад. Той възнамерявал да завладее народите на Западните кралства и да си възвърне Кълбото. При Воу Мимбре в равнините на Арендия ордите на ангараките се сблъскали с армиите на Запада в кръвопролитна битка. Там Бранд, Пазителят на Рива, който носел Кълбото върху щита си, срещнал Торак в страшен двубой и победил осакатения бог. Като видели това, ангараките се обезсърчили и били отблъснати и унищожени. Но през нощта, когато кралете на Запада празнували, Зедар Отстъпника взел тялото на Торак от бойното поле и го отнесъл надалеч. Върховният жрец на улгите, наречен Горим, както всички върховни жреци преди него, открил, че Торак не е убит, а е унесен в дрямка. Кървавият бог щял да продължава да спи, докато на трона в Залата на риванските крале отново не се възкачи крал от потомството на Рива.

Кралете от Запада повярвали, че така ще продължава завинаги, защото смятали, че наследниците на Рива са заличени от света. Но Белгарат и дъщеря му Поулгара знаели, че това не е истина. Едно дете от семейството на Горек се било спасило от клането и двамата вълшебници държали него и потомците му, скрити и неизвестни никому поколения наред, защото според древните предсказания времето за завръщането на краля от рода на Рива все още не било настъпило.

Изминали много векове и в един никому неизвестен град в противоположната страна на света Зедар Отстъпника се натъкнал на невинно дете. Решил да го вземе и да отиде тайно с него на Острова на ветровете. Надявал се, че невинността на детето може да му помогне да открадне Кълбото на Алдур от дръжката на меча на риванския крал. Станало така, както желаел той — Зедар наистина успял да избяга заедно с детето и Кълбото на изток.

Вълшебницата Поулгара живеела скромно и тихо в една ферма в Сендария заедно с едно малко момче, което я наричало леля Поул. Това момче било сирак и се наричало Гарион. Той бил последният наследник от потомството на Рива, но не подозирал кои са неговите родители.

Когато Белгарат научил, че Кълбото е откраднато, незабавно отишъл в Сендария и помолил дъщеря си да го придружи в търсенето на Зедар и Кълбото. Поулгара настояла момчето да тръгне с тях. И така Гарион тръгнал с леля Поул и Белгарат. Момчето наричало Белгарат „господин Улф“ и го познавало като разказвач на приказки, посещаващ понякога фермата.

Ковачът Дурник пожелал да тръгне с тях. Скоро към тях се присъединили Барак от Черек и принц Келдар от Драсния, който по-често се представял като Силк. Докато петимата търсели Кълбото, към тях се присъединили: Хетар, повелител на конете от Алгария, Мандорален, мимбратски рицар, и фанатикът Релг от Улголандия. На пръв поглед съвсем случайно в групата попаднала и принцеса Се’Недра, скарала се с баща си, император Ран Боруни XXIII от Толнедра. Тя избягала от бащиния си дворец и станала част отряда на героите, макар че не знаела нищо за целта на тяхното търсене. Така се оформила групата, предсказана от Мринския сборник.

Търсенето отвело героите до Леса на дриадите и там те се изправили лице в лице с мургския гролим Ашарак, който от дълго време тайно шпионирал Гарион. Тогава гласът на пророчеството, звучащ в ума на Гарион, заговорил на момчето. То нанесло удар на Ашарак както с ръцете си, така и със своята Воля и Ашарак бил изпепелен. Гарион осъзнал, че притежава могъществото на вълшебствата. Поулгара се зарадвала и му казала, че вече трябва да се нарича Белгарион, защото притежава качествата на вълшебник. Тя разбрала, че вековете на очакване са свършили. Знаела, че Гарион ще бъде онзи, който ще си възвърне трона на Рива, както било предречено.

Зедар Отстъпника побягнал стремглаво от Белгарат, но твърде неблагоразумно навлязъл във владенията на Ктучик, върховния жрец на западните гролими. Както и Зедар, Ктучик бил един от учениците на Торак, но двамата враждували от незапомнени векове. Докато Зедар прекосявал голите планини на Ктхол Мургос, Ктучик го очаквал в засада, изтръгнал от него Кълбото и му отнел детето, чиято невинност му давала възможност да докосва Кълбото, без да бъде унищожен от силата му.

Белгарат тръгнал по следите на Зедар, но Белтира, друг ученик на Алдур, съобщил на стария вълшебник, че детето и Кълбото са пленени от Ктучик. Останалите от групата продължили до Нийса. Там Салмисра, кралицата на хората змии, пленила Гарион и го отвела в своя палат. Но Поулгара го освободила и превърнала Салмисра в змия. Кралицата завинаги трябвало да управлява хората змии, без никога повече да възвърне човешкия си образ.

Белгарат се присъединил отново към спътниците си и повел групата на трудно пътешествие към мрачния град Рак Ктхол, построен на върха на една планина в пустинята Мургос. Те завършили успешно трудното изкачване, след това се изправили лице срещу лице с Ктучик; той знаел, че Белгарат и приятелите му пристигат, и ги очаквал с детето и Кълбото. Тогава вълшебникът предизвикал Ктучик на дуел с магии. Ктучик, притиснат на тясно, използвал забранена магия; тя се обърнала срещу него, унищожила го и от него не останала и следа.

Земетресението, предизвикано от смъртта на Ктучик, съборило Рак Ктхол от планинския връх. Докато Градът на гролимите се разпадал, Гарион грабнал доверчивото дете, държащо в ръка Кълбото, и го отвел на сигурно място. Приятелите побягнали, преследвани от ордите на Таур Ургас, краля на мургите. В земите на Алгария алгарите излезли на бой срещу мургите и ги победили. Тогава най-сетне Белгарат се отправил към Острова на ветровете, за да постави Кълбото на мястото, където то трябвало да бъде.

Там, в Залата на риванските крале в Ерастид, детето, което приятелите нарекли Еранд[1], поставило Кълбото на Алдур в ръката на Гарион. Той се възкачил на трона и сложил скъпоценния камък на мястото, където бил стоял — върху дръжката на Великия меч на риванските крале. Щом го направил, Кълбото се окъпало в искри и мечът блеснал в студен син огън. Всички видели тези знаци и разбрали, че Гарион е истинският наследник на трона на Рива. Признали го за крал и го нарекли Върховен господар на Запада и Пазител на Кълбото.

Както повелявало споразумението, подписано след Битката при Воу Мимбре, момчето, което произхождало от скромна ферма в Сендария и станало ривански крал, трябвало да се ожени за принцеса Се’Недра. Но преди венчавката гласът на пророчеството, който Гарион чувал в съзнанието си, го накарал да отиде в стаята с документите и да вземе Мринския сборник.

В древното пророчество Гарион открил, че му е предопределено да вземе меча на Рива и да излезе на смъртен двубой с осакатения бог Торак: Трябвало или да го убие, или да бъде убит. Така щяла да се реши съдбата на целия сват. Торак вече бил започнал да се пробужда. Битката помежду им трябвало да определи коя от двете противоположни съдби в пророчествата ще надделее.

Гарион знаел, че може да поведе цяла армия. Но въпреки че сърцето му било изпълнено със страх, той решил да се изправи срещу опасността сам. Придружил и го само Белгарат и Силк. Рано призори те се измъкнали от Рива и се отправили на дълго пътешествие на север към мрачните развалини на Града на нощта, където лежал Торак.

Но принцеса Се’Недра отишла при кралете на Запада и ги убедила да се присъединят към нея. Целта й била да привлече силите на ангараките върху себе си — така Гарион щял да осъществи пътуването си безопасно. С помощта на Поулгара тя прекосила Сендария, Арендия и Толнедра и събрала могъща армия, която я следвала, за да спре пълчищата от Изтока. Двете войски се срещнали в равнината край град Тул Марду. Притисната между силите на император ’Закат от Малореа и войниците на краля на мургите Таур Ургас, армията на Се’Недра била изправена пред гибел. Ала Чо-Хаг, главатарят на племенните вождове на Алгария, убил Таур Ургас, а кралят на надраките Дроста лек Тун дал време на силите й да се изтеглят.

Се’Недра, Поулгара, Дурник и детето Еранд били пленени и отведени при император Закат. Той ги изпратил в разрушения град Ктхол Мишрак при Зедар, който трябвало да ги осъди. Зедар убил Дурник и когато Гарион пристигнал, заварил Поулгара да ридае над тялото му.

По време на дуела с магии Белгарат захвърлил Зедар дълбоко в скалите под повърхността на земята. В това време Торак се събудил. Двете съдби, които противостояли една на друга от създаването на света, се изправили в двубой сред разрушения Град на нощта. Там, в тъмнината, Гарион — Детето на Светлината, убил Торак — Детето на Мрака.

УЛ и шестимата живи богове дошли за тялото на Торак. Поулгара ги помолила горещо да възкресят Дурник. Макар и неохотно, те дали съгласието си. Ала тъй като не подобавало тя да надвишава толкова много способностите на ковача, те превърнали Дурник във вълшебник.

После всички се върнали в Рива. Белгарион се оженил за Се’Недра, а Поулгара взела за съпруг Дурник. Кълбото отново стояло на истинското си място, откъдето защитавало Запада. Така завършила войната между боговете, кралете и хората, която продължила седем хиляди години.

Или поне така си мислели хората.

ПЪРВА ЧАСТ

ДОЛИНАТА НА АЛДУР

1.

Беше късна пролет. Дъждовете бяха дошли и отминали и затоплени от мекото докосване на слънцето, влажните кафяви полета се бяха покрили с красива зеленина, дърветата бяха напъпили след зимния си сън. Много рано призори, когато въздухът беше все още хладен и небето обещаваше, че денят ще е добър, момчето Еранд заедно със семейството си напусна странноприемницата, разположена в един от по-тихите райони на оживеното пристанище Камаар на южното крайбрежие на кралство Сендария. До сега Еранд не бе имал семейство и чувството за принадлежност беше ново за него. Всичко около него изглеждаше различно заради факта, че сега той беше член на малка, здраво сплотена група хора, свързани помежду си с любов. Целта на пътуването им в тази пролетна утрин беше едновременно проста и много дълбока. Те си отиваха вкъщи. Тъй като досега Еранд не бе имал семейство, той не бе имал и дом; и макар че никога не беше виждал хижата в Долината на Алдур, към която се бяха отправили, копнееше за това място, сякаш всеки негов камък, дърво или храст се бяха запечатали в паметта и въображението му още от деня, когато беше роден.

Около полунощ над Морето на ветровете се бе извила вихрушка, примесена с дъжд — премина толкова бързо, колкото и се бе появила, като остави сивите калдъръмени улици и високите, покрити с керемиди сгради на Камаар да поздравят утринното слънце измити и чисти. Сега Еранд и семейството му преминаваха бавно по улиците в здрава каруца, която ковачът Дурник бе купил преди два дни след много внимателен оглед. Еранд, притиснат между чувалите с храна и принадлежности, с които бе пълна каруцата, усещаше солената миризма на пристанището и виждаше как синкавото утро се промъква между сенките на сградите, край които минаваха. Разбира се, караше Дурник. Силните му загорели ръце държаха юздите по същия умел начин, по който ковачът вършеше всичко, като предаваха чрез кожените ремъци на впряга чувството, че няма страшно, че всичко е под контрол и че той знае точно какво прави.

Ала силната послушна кобила, която яздеше Белгарат, съвсем очевидно не споделяше успокояващото чувство на сигурност, което изпитваха конете от впряга. Белгарат, какъвто понякога беше обичаят му, се беше задържал до късно в общата стая в странноприемницата и сега седеше отпуснат на седлото, без да обръща почти никакво внимание на това накъде язди. Кобилата, също закупена наскоро, не бе имала време да привикне с нрава на новия си стопанин — неговото едва ли не нахално пренебрежение я изнервяше и тя въртеше очи, сякаш се опитваше да определи дали неподвижната купчина на гърба й наистина възнамерява да язди редом с каруцата, или не.

Дъщерята на Белгарат, известна в целия свят като Поулгара Вълшебницата, изгледа с втренчен поглед баща си, който се клатушкаше из улиците на Камаар, и запази забележките си за по-късно. Тя седеше до Дурник, който бе неин съпруг от съвсем скоро; беше наметнала къса пелерина с качулка и бе облечена в обикновена сива вълнена рокля. Роклите от синьо кадифе, бижутата и пищните, обшити с кожа наметки, които носеше, докато бяха в Рива, бяха прибрани. Сега тя като че с облекчение бе възприела този по-прост начин на обличане. Поулгара нямаше нищо против да носи накити, когато случаят го изискваше, и облечена по този начин, изглеждаше по-величествено от всяка кралица. Ала вълшебницата притежаваше изтънчено чувство за приличие и беше облякла тези обикновени дрехи почти с наслада, защото те бяха подходящи за заниманията, на които тя копнееше да се отдаде от безбройни векове.

За разлика от дъщеря си, Белгарат винаги се обличаше така, че да се чувства удобно. Фактът, че ботушите на двата му крака бяха различни, не беше признак на бедност или небрежност. Това по-скоро беше съзнателен избор, защото левият ботуш от единия чифт беше удобен на левия му крак, а другият стягаше пръстите му. Десният ботуш — от друг чифт — го задоволяваше напълно, но левият ожулваше петата му. Положението беше почти същото и с останалата част от облеклото му. Вълшебникът изпитваше пълно безразличие към кръпките на коленете си, не обръщаше никакво внимание на факта, че е един от малкото хора на земята, които използват въже, вместо колан, и беше съвсем доволен, че носи туника — толкова смачкана и изцапана със сос, че по-придирчивите хора не биха я използвали и за парцал за пода.

Големите дъбови порти на Камаар бяха отворени, защото войната, бушуваща преди време в равнините на Мишрак ак Тул, на стотици левги на изток, беше свършила. Войниците от огромните армии, събрани от принцеса Се’Недра по време на войната, се бяха прибрали по домовете си и в кралствата на Запада отново бе настъпил мир. Белгарион, крал на Рива и върховен господар на Запада, седеше на трона в Залата на риванските крале. Кълбото на Алдур отново се намираше на своето истинско място над трона. Осакатеният бог на ангараките беше мъртъв и вековната заплаха, надвиснала над Запада, беше изчезнала завинаги.

Охраната на градските порти не обърна особено внимание на семейството на Еранд и четиримата напуснаха Камаар и поеха по широкия прав път на империята, който продължаваше на изток до страната на мургите, към заснежените планини, разделящи Сендария от земите на родовете, които отглеждаха коне в Алгария.

Ята птици кръжаха или се стрелваха нагоре в светлия въздух пред конете и каруцата. Птичките чуруликаха сладко, сякаш искаха да ги поздравят, и се задържаха за дълго с потрепващи криле над каруцата. Поулгара обърна красивото си лице към ведрото небе и се заслуша.

— Какво казват? — попита Дурник.

Тя се усмихна нежно и отговори със звучния си глас:

— Просто си бъбрят. Птиците правят тъкмо това през по-голямата част от времето. Обикновено са щастливи, че е сутрин, че слънцето свети и гнездата им са готови. На повечето им се иска да си приказват за яйцата. Птиците винаги искат да говорят за яйцата си.

— И, разбира се, са щастливи, че те виждат, нали?

— Предполагам, че е така.

— Мислиш ли, че някой ден можеш да ме научиш да разбирам езика им?

Тя му се усмихна.

— Щом искаш. Обаче това не е практично.

— Вероятно няма да ми навреди, ако науча някои непрактични неща — отвърна той, без да променя изражението си.

— О, Дурник! — засмя се тя и нежно отпусна длан върху ръката му. — Ти си истинско съкровище, знаеш ли?

Еранд седеше точно зад тях между торбите и кутиите с инструменти, които Дурник бе избрал с особено внимание в Камаар. Момчето се усмихна. Усети, че е част от семейство, сгрявано от дълбока, гореща обич, на която се радват всички. Еранд не се беше привързвал към никого през живота си. Той беше отгледан, ако въобще е възможно човек да използва тази дума, от Зедар Отстъпника — мъж, който много приличаше на Белгарат. Зедар просто се беше натъкнал на малкото момче в една тясна уличка на неизвестно никому градче и го беше взел с точно определена цел. Момчето просто беше обличано и хранено, нищо повече; единствените думи, които бе чувало от навъсения си настойник, бяха: „Трябва да изпълниш една задача, момче“. И понеже беше чувало само това, то повтаряше непрекъснато: „задача“. И когато го намериха приятелите на Белгарат, Еранд стана стана негово име, защото те не знаеха как другояче да го нарекат.

Стигнаха билото на хълма и спряха за няколко минути, та конете да отдъхнат. Еранд наблюдаваше просторната равнина от удобното си място в каруцата. Дългите коси лъчи на утринното слънце се плъзгаха върху бледозелените полета, оградени с изкусно направени стени. Изведнъж момчето се обърна назад и хвърли поглед към Камаар, към червените покриви и искрящата вода на пристанището, в което бяха хвърлили котва кораби от половин дузина кралства.

— Да не ти е студено? — попита го Поулгара.

— Не — отговори Еранд. — Благодаря. — Думите му идваха по-лесно сега, ала въпреки това момчето приказваше рядко.

Белгарат седеше отпуснат на седлото и разсеяно чешеше късата си бяла брада. Очите му бяха малко мътни и вълшебникът гледаше към земята, сякаш светлината на утринното слънце беше болезнена за него.

— Харесва ми да тръгвам на път, когато грее слънце — каза той. — Това винаги е било добро предзнаменование. — След това възрастният мъж направи гримаса. — Ала лъчите все пак не бива да са чак толкова ярки.

— Не се ли чувстваме някак особено тази сутрин, татко? — дяволито го попита Поулгара.

Той погледна дъщеря си с непроницаемо лице.

— Защо не го кажеш направо, Поул? Сигурен съм, че няма да се почувстваш щастлива, докато не го направиш.

— Защо, татко? — попита тя и в изумително красивите й очи блесна престорена невинност. — Какво те кара да мислиш, че въобще искам да кажа нещо?

Вълшебникът изсумтя.

— Сигурна съм, вече сам си осъзнал че снощи попрекали с пиенето — продължи дъщеря му. — Не е нужно аз да ти го казвам, нали?

— Нямам настроение за такива приказки, Поулгара — отговори лаконично възрастният мъж.

— О, бедничкият — измърмори Поул с престорено съчувствие. — Искаш ли да ти забъркам някаква отвара, за да се почувстваш по-добре?

— Благодаря, но отговорът ми е не — отвърна той. — Неприятният вкус на твоите билки се задържа в устата на човек с дни. Предпочитам да ме боли глава.

— Щом лекарството няма отвратителен вкус, то не действа — рече тя и свали качулката на пелерината си. Косата беше дълга, много тъмна, с един-единствен снежнобял кичур. — Аз те предупредих, татко — добави тя непреклонно.

— Поулгара — каза възрастният мъж и потрепери, — мислиш ли, че можем да пропуснем частта от нашия разговор, която започва с думите: „Казах ти, че ще стане така“?

— Ти нали чу, че го предупредих, Дурник? — обърна се Поулгара към съпруга си.

Дурник полагаше очевидни усилия да не избухне в смях. Възрастният мъж въздъхна, после бръкна под туниката си и измъкна малка плоска бутилка. Отвори я със зъби и отпи.

— О, татко — измърмори възмутено Поулгара. — Нима снощи ти беше малко?

— Не и ако разговорът ни продължи тъкмо по тази тема. — Той протегна шишето към зет си. — Дурник?

— Благодаря, Белгарат — отвърна Дурник, — но за мен е все още малко рано.

— Поул? — Белгарат предложи питието на дъщеря си.

— Не ставай смешен.

— Както искаш. — Белгарат сви рамене, запуши бутилката и я пъхна под туниката си. — Ще продължим ли? — предложи той. — До Долината на Алдур е много далеч. — След това бавно пое напред.

Тъкмо преди каруцата да тръгне, Еранд погледна към Камаар и забеляза от портата да излизат конници. Проблясъците от отразената светлина съвсем недвусмислено подсказваха, че поне някои са облечени в излъскана стомана. Еранд обмисли дали да спомене това пред другите, но реши да не го прави. Отново се отпусна на мястото си и се вгледа в дълбокото синьо небе, осеяно с пухкави бели облаци. Еранд обичаше утрините. Призори денят винаги изглеждаше изпълнен с обещания. Разочарованието обикновено идваше по-късно.

Войниците, излезли от Камаар, ги настигнаха след около една миля. Командирът на отряда беше еднорък сендарски офицер с умно лице. Неговите конници останаха след каруцата, а той излезе напред.

— Ваша светлост — поздрави той Поулгара с официален тон, като направи скован поклон от седлото.

— Генерал Брендиг — отвърна тя и кимна леко в знак на уважение. — Тази сутрин сте станали рано.

— Войниците винаги стават рано, ваша светлост.

— Брендиг — прекъсна го Белгарат малко раздразнено. — Дали фактът, че се срещаме, е чиста случайност, или ни преследвате с някаква цел?

— Сендария е много подредено кралство, древни — отвърна любезно Брендиг. — Опитваме се да устроим нещата така, че да изключим всякакви съвпадения.

— Така си и мислех — отбеляза кисело Белгарат. — И какво е намислил сега Фулрах?

— Негово величество реши, че имате нужда от подходящ ескорт.

— Зная пътя, Брендиг. Правил съм това пътешествие доста пъти.

— Убеден съм, че е така, древни Белгарат — учтиво се съгласи Брендиг. — Ескортът просто е израз на приятелство и уважение.

— Да приема ли тогава, че ще проявиш настоятелност?

— Заповедта си е заповед, древни.

— Може ли да пропуснем това обръщение? — помоли Белгарат жално.

— Тази сутрин баща ми усеща тежестта на годините, генерале — усмихна се Поулгара. — Всяка една от седемте хиляди.

Брендиг почти се усмихна.

— Разбирам, ваша светлост.

— Защо тази сутрин се държите толкова официално, милорд Брендиг? — попита тя. — Сигурна съм, че се познаваме достатъчно добре, за да се откажем от тези глупости.

Брендиг я погледна въпросително.

— Спомняте ли си, когато се срещнахме за пръв път? — попита той.

— Доколкото си спомням, това се случи, докато ни арестувахте нали? — отбеляза усмихнат Дурник.

— Ами… — Брендиг се изкашля от неудобство. — Не беше точно така, друже Дурник. Всъщност аз просто предадох поканата на негово величество да го посетите в двореца. Във всеки случай лейди Поулгара, вашата високоуважаема съпруга, се представяше като херцогинята на Ерат, ако си спомняте.

Дурник кимна.

— Да, май беше точно така.

— Напоследък имах възможност да проуча някои стари хералдически книги и открих нещо наистина забележително. Знаете ли, друже Дурник, че съпругата ви наистина е херцогиня на Ерат?

Дурник примигна и невярващо попита:

— Поул?

Поулгара вдигна рамене и отвърна:

— Почти бях забравила. Това беше толкова отдавна…

— Въпреки това титлата ви е все още валидна, ваша светлост — увери я Брендиг. — Всеки земевладелец в областта Ерат плаща ежегоден малък данък по сметка на ваше име в Сендар.

— Колко досадно! — възкликна тя.

— Я почакай, Поул — остро я прекъсна Белгарат. Очите му изведнъж светнаха остро. — Брендиг, каква е сумата в сметката на дъщеря ми — би ли ми казал приблизителната цифра?

— Доколкото зная, няколко милиона — отвърна Брендиг.

— О! — възкликна Белгарат с широко отворени очи. — О, о, о!

Поулгара го изгледа изпитателно, после рязко попита:

— Какво си наумил, татко?

— Просто се радвам за тебе, Поул — отвърна той с ентусиазъм. — Всеки баща би бил щастлив да научи, че чедото му се справя така добре с живота. — Той отново се обърна към Брендиг. — Кажи ми, генерале, кой управлява богатството на дъщеря ми?

— За него е отговорна кралската корона, Белгарат — отговори Брендиг.

— Какво ужасно бреме за бедния Фулрах — замислено каза Белгарат. — Като се вземат предвид всичките му други задължения, вероятно аз би трябвало…

— О, не, стари вълко — прекъсна го твърдо Поулгара.

— Просто си помислих…

— Да, татко. Зная какво си помисли. Парите са на прекрасно място.

— Никога през живота си не съм бил богат — измърмори Белгарат с тъжен копнеж.

— В такъв случай разкошът не ти липсва, нали?

— Ти си безжалостна жена, Поулгара — да оставяш стария си беден баща в лишения.

— Живял си без пари и имущество хиляди години, татко. Не зная защо, но съм почти убедена, че и сега ще оцелееш без тях.

— А как си станала херцогиня на Ерат? — обърна се Дурник към жена си.

— Направих услуга на херцога на Воу Вейкюн — отговори тя. — Беше нещо, което никой друг не можеше да стори. Той ми беше много благодарен.

Дурник изглеждаше изумен.

— Но Воу Вейкюн е унищожен преди хиляди години — възрази той.

— Да, зная.

— Мисля, че ще ми е доста трудно да привикна с всичко това.

— Знаеше, че не съм като другите жени — напомни му тя.

— Да, но…

— Наистина ли има някакво значение каква е възрастта ми? Нима тя променя нещата?

— Не — веднага отговори Дурник. — Не променя нищичко.

— Тогава не се тревожи за това.

Продължиха с леки преходи през южна Сендария. Всяка вечер отсядаха в солидните удобни ханове, ръководени от толнедранските легионери, които патрулираха и поддържаха императорското шосе. Групата им пристигна в Мурос в следобеда на третия ден след тръгването им от Камаар. Огромни стада от Алгария бяха струпани на десетки акри земя на изток от града. Облаците прах, които се вдигаха изпод копитата им, скриваха небето. Мурос не беше приятен град през сезона, когато тук пристигаха стадата. Беше горещ, мръсен и шумен. Белгарат предложи да го подминат и да пренощуват в планината, където прахта щеше да е по-малко, а съседите — не така гръмогласни.

— Нима възнамерявате да ни придружите през целия път до Долината? — обърна се той към генерал Брендиг, след като отминаха стадата и вече вървяха по Големия северен път към планините.

— Всъщност не, Белгарат — отвърна Брендиг, взирайки се към група алгарски конници, които приближаваха към тях по пътя. — Вече е време да поема по обратния път.

Водачът на алгарските ездачи беше висок мъж с орлов нос, облечен в кожени дрехи, с гарвановочер кичур коси, разпилени по раменете му. Когато стигна до каруцата, той изопна юздите на коня си, кимна на сендарския офицер и тихо каза:

— Генерал Брендиг.

— Милорд Хетар — отвърна учтиво Брендиг.

— Какво правиш тук, Хетар? — попита Белгарат.

Хетар отвори широко очи.

— Просто прекарах стадо добитък през планините, Белгарат — отвърна невинно той. — Сега се връщам и си помислих, че бихте имали нужда от компания.

— Колко странно, че си се озовал точно тук точно сега.

— Странно, нали? — Хетар погледна Брендиг и намигна.

— Да не би да играете някаква игра? — попита ги Белгарат. — Няма нужда някой да ме надзирава и определено не ми трябва военен ескорт където и да отида. Способен съм сам да се грижа за себе си.

— Всички знаем това, Белгарат — каза успокоително Хетар и погледна към каруцата. — Приятно ми е да те видя отново, Поулгара — продължи любезно той, след което измери Дурник с твърде лукав поглед и добави: — Семейният живот ти се е отразил добре, приятелю. Мисля че си напълнял с няколко килограма.

— Бих казал, че и твоята жена слага по няколко лъжици допълнително в чинията ти. — Дурник се усмихна на приятеля си.

— Нима започва да личи? — попита Хетар.

Дурник сериозно кимна и каза:

— Само мъничко.

Хетар направи скръбна гримаса, след това едва доловимо намигна на Еранд. Еранд и Хетар се разбираха добре, вероятно защото нито единият, нито другият не изпитваше горещо желание за запълва тишината с празни разговори.

— Сега ще ви оставя — заяви Брендиг. — Пътуването беше удоволствие за мен. — Той се поклони на Поулгара, кимна на Хетар и следван от конниците си, пое обратно към Мурос.

— Ще си поговоря с Фулрах за това — заяви мрачно Белгарат, после се обърна към Хетар. — А също и с баща ти.

— Това е една от цените, които човек трябва да заплати заради своето безсмъртие, Белгарат — отвърна любезно Хетар. — Хората изпитват уважение към тебе дори когато ти се ще да не го правят. Ще тръгваме ли?

Планините на източна Сендария не бяха толкова високи, че да направят пътуването неприятно. Пред и зад каруцата яздеха алгарски воини със свирепи лица; групата се движеше с лек, равномерен ритъм по Големия северен път, прекосяващ гъсти зелени гори и буйни планински потоци. По едно време, когато бяха спрели, за да дадат почивка на конете, Дурник слезе от каруцата, приближи се до края на пътя и замислено огледа дълбокия вир под един малък пенлив водопад.

— Трябва ли да бързаме особено? — попита той Белгарат.

— Всъщност не. Защо?

— Помислих си, че това е приятно място, където можем да спрем за обяд — отговори ковачът.

Белгарат се огледа.

— Щом искаш.

— Добре. — Със същия леко разсеян израз Дурник отиде до каруцата и извади от багажа макара с тънка, намазана с восък връв. Внимателно завърза кукичка, украсена с ярки цветни нишки, и започна да се оглежда за пръчка. След пет минути вече стоеше на един голям камък, стърчащ над вира, и мяташе въдицата в бурните води под водопада.

Еранд отиде до брега на потока, за да го наблюдава. Дурник хвърляше въдицата си така, че бързотечащата зелена вода да изтегля примамката му в дълбокото.

След около половин час Поулгара им извика:

— Еранд, Дурник, обядът е готов.

Еранд покорно тръгна към каруцата, макар че очите му копнееха да се завърнат към бързата вода. За миг Поулгара го погледна с разбиране, след това сложи месото и сиренето, които му беше отрязала, върху парче хляб — така момчето можеше да занесе обяда си до брега на потока.

— Благодаря — само каза то.

Дурник продължаваше да лови. Лицето му бе напрегнато. Поулгара се приближи към вира и извика:

— Дурник. Обяд.

— Да — отвърна той, без да откъсва очи от водата. — Идвам. — И хвърли въдицата още веднъж.

Поулгара въздъхна и измърмори:

— Е, добре. Всеки мъж има нужда поне от един порок.

След около още половин час Дурник изглеждаше объркан. Той скочи от камъка на брега на потока, почеса се по главата и се взря озадачено във водовъртежа.

— Зная, че са там — обърна се той към Еранд. — Почти мога да ги почувствам.

— Тука. — Еранд посочи дълбокия, едва-едва помръдващ въртоп недалеч от брега.

— Струва ми се, че са по-навътре, Еранд — отвърна Дурник със съмнение.

— Тука — повтори Еранд и отново посочи мястото.

Дурник вдигна рамене.

— Щом казваш — рече той несигурно и хвърли кукичката във въртопа. — Но въпреки това мисля, че са по-навътре, в главното течение.

След малко пръчката му се сви в напрегната, трепереща дъга.

Само за пет минути той хвана още три пъстърви — дебели тежки риби със сребристи кореми и челюсти, пълни с остри като игли зъби.

— Защо ти трябваше толкова време да намериш точното място за ловене? — попита Белгарат по-късно следобед, когато отново бяха излезли на пътя.

— Човек трябва да претърсва методично такива вирове, Белгарат — обясни Дурник. — Започваш от единия им край, докато стигнеш до другия. Трябва постоянно да хвърляш въдицата.

— Разбирам.

— Това е единственият начин, по който си сигурен, че си проверил навсякъде.

— Разбира се.

— Въпреки това аз бях почти напълно сигурен къде са.

— Естествено.

— Просто исках да го направя както трябва. Убеден съм, че ме разбираш.

— Абсолютно — отвърна сериозно Белгарат.

След като прекосиха възвишенията, поеха на юг през обширните алгарски равнини. Стада добитък и табуни коне пасяха в огромното зелено море, което се люлееше под непрестанните пориви на източния вятър. Макар че Хетар упорито ги убеждаваше да отседнат в Крепостта на алгарските родове, Поулгара отклони предложението му.

— Съобщи на Чо-Хаг и Силар, че можем да ги посетим по-късно — каза тя. — Но наистина трябва да стигнем до Долината. Вероятно ще ни трябва по-голямата част от лятото, докато отново успеем да направим къщата на майка ми обитаема.

Хетар кимна сериозно, след това махна с ръка за поздрав и заедно с конниците си препусна през хълмистата прерия към подобната на планинско възвишение Крепост на своя баща Чо-Хаг, главатаря на племенните вождове на Алгария.

Къщата, принадлежала някога на майката на Поулгара, се намираше в подножието на безкрайните хълмове в северния край на Долината на Алдур. Блестящ поток течеше през уединената долчинка, наоколо се простираха гори — брези, смесени с кедри — обграждащи долината от всички страни. Беше изградена от пясъчник — сиви, червеникавокафяви, бежови като пръст плочи, които се съчетаваха красиво една с друга. Широката ниска постройка бе останала необитаема в продължение на повече от три хиляди години; сламеният покрив, вратите и рамките на прозорците отдавна се бяха предали пред природните стихии. От къщата бяха останали само стените, в стаите бяха пораснали къпини, протягащи клони към откритото небе. Ала от сградата се излъчваше особено чувство на очакване, сякаш Поледра, жената, която някога бе живяла тук, бе предала на камъните убеждението, че дъщеря й един ден ще се върне тук.

Пристигнаха в един прекрасен следобед. Еранд, унесен от скърцането на колелата, бе задрямал. Каруцата спря и Поулгара леко го разтърси.

— Еранд — каза му тя. — Пристигнахме. — Той отвори очи и за пръв път видя мястото, което завинаги щеше да нарича свой дом. Видя избелелите, подобни на морска раковина голи стени, сгушени сред високата зелена трева. Видя горите зад тях, белите стволове на брезите, изпъкващи сред тъмнозелените кедри, видя и потока. Това място криеше безкрайно много възможности — той веднага осъзна това. Потокът, разбира се, беше идеален за детски лодки; в него можеше да хвърля камъни, а в краен случай, когато вдъхновението го напуснеше, можеше да цопне направо във водата. Някои от дърветата изглеждаха така, сякаш бяха израснали тук специално за да се катери човек по тях; една огромна стара бяла бреза бе надвиснала над потока и предлагаше опияняващата комбинация от катерене и едновременно с това скок във вира.

Каруцата бе спряла на дълъг полегат склон, спускащ се плавно към къщата. Беше тъкмо такъв склон, по който всяко момче може да тича безкрай, когато небето е бездънно синьо, осеяно с пухкави облачета, които приличат на парашути на глухарче и се гонят сред вятъра. Тучната трева стигаше до коленете, сгряна от бляскавите лъчи на слънцето, и почвата под нея сигурно беше влажна и мека — само за тичане. Полъхът на изпълнения с аромати въздух беше опияняващ.

Но изведнъж Еранд почувства дълбока скръб, тъга, която бе витала тук неизменно век след век. Обърна се, погледна обветреното лице на Белгарат и видя единствената сълза, спуснала се по прорязаната му с бръчки буза. След миг сълзата изчезна в късо подрязаната му бяла брада.

Въпреки скръбта на Белгарат за неговата изгубена жена, Еранд огледа малката зелена долина, с дърветата, потока, с тучната поляна, и изпита дълбоко и завладяващо цялото му същество задоволство. Той се усмихна и каза:

— У дома. — И се заслуша в звука на думите, завладян от красотата им.

Поулгара се вгледа сериозно в лицето му. Очите й бяха много големи и светли; цветът им полека се промени в съответствие с настроението й: от светлосиньо, толкова светло, че всъщност приличаше на сиво, до наситено теменужен нюанс.

— Да, Еранд — отвърна му тя с с плътния си звучен глас. — У дома. — След това го прегърна през раменете и го притисна нежно към себе си, влагайки в тази лека прегръдка целия копнеж към това място, копнеж, който я беше изпълвал през дългите векове, докато тя и баща й бяха работили упорито върху своята задача.

Ковачът Дурник гледаше замислено долината, простираща се пред тях в топлата слънчева светлина обмисляше, планираше, променяше и подреждаше отново и отново десетки неща наум.

— Ще ни трябва доста време, докато направим всичко както го искаме, Поул — обърна се той към жена си.

— Ще ви помогна да разтоварите каруцата и да опънете палатките — намеси се Белгарат, почесвайки замислено брадата си. — А утре ще трябва да продължа в Долината. Ще поговоря с Белдин и близнаците, ще огледам кулата си… такива неща.

Поулгара го изгледа твърдо и каза:

— Не бързай толкова да си тръгнеш, оттук, татко. Разговаря с Белдин миналия месец в Рива, а и в много случаи не си посещавал кулата си десетки години наред. Забелязала съм, че всеки път, когато има работа, ти изведнъж заявяваш, че имаш спешни дела някъде другаде.

Лицето на Белгарат прие вид на оскърбена невинност.

— Но, Поулгара… — понечи да протестира той.

— Това също няма да мине, татко — прекъсна го хладно тя. — Ако помагаш няколко седмици на Дурник — или може би месец-два, — нищо няма да ти стане. Или възнамеряваш да ни изоставиш сами сред снеговете на зимата?

Белгарат огледа с известно неодобрение голите стени на къщата; целият й вид му говореше, че ще са необходими безкрайни часове тежък труд, докато тя отново стане годна за обитаване.

— Е, разбира се, Поулгара — отговори той не особено бързо. — С удоволствие ще остана и ще му помогна.

— Знаех си, че можем да разчитаме на тебе, татко — отвърна му мило тя.

Белгарат измери Дурник с критичен поглед, после малко нерешително каза:

— Надявам се, че не възнамеряваш да свършим всичко на ръка. Имам предвид… е, ние наистина имаме и друг избор, нали разбираш?

Дурник изглеждаше доста притеснен. Върху откритото му, честно лице се изписа леко неодобрение.

— Хм… наистина не зная, Белгарат — каза колебливо той. — Всъщност струва ми се, че така не е редно. Ако го направя със собствените си ръце, ще знам, че всичко е свършено както трябва. Все още не се чувствам сигурен, като върша нещата по другия начин. Това някак ми изглежда като измама — ако разбираш какво имам предвид.

Белгарат въздъхна.

— Страхувах се, че ще погледнеш на нещата тъкмо така. — Той поклати глава и изправи рамене. — Добре, хайде тогава да се залавяме за работа.

Изтекоха три месеца, докато изринат ненужните останки, натрупали се в къщата през изтеклите три хилядолетия, докато сложат нови врати и прозорци, сковат новите греди и сложат върху тях сламен покрив. Щеше да им бъде необходимо два пъти по-дълго време, ако Белгарат не беше извършвал драстични измами всеки път, когато Дурник бе с гръб към него. Всички неприятни задачи се изпълняваха от само себе си винаги щом ковачът не бе наоколо. Веднъж например Дурник излезе с каруцата да докара още дървен материал и щом се отдалечи на достатъчно разстояние, Белгарат захвърли теслата, с която усърдно дялкаше една греда, погледна сериозно Еранд, след това пъхна ръка под коженото си палто и извади бутилка тъмно пиво, която бе отмъкнал от запасите на Поулгара. Отпи голяма глътка, после насочи силата на волята си към упоритата греда и едва чуто измърмори една-единствена дума. Истинска виелица от бели трески се разлетя във всички посоки. Когато гредата беше огладена както трябва, старецът погледна Еранд със самодоволна усмивка и дяволито му намигна. Запазвайки израза си съвършено непроменен, Еранд му намигна на свой ред.

Момчето и преди бе виждало какви ли не вълшебства. Зедар Отстъпника беше вълшебник, Ктучик също. Всъщност почти през целия си живот момчето беше поверено на грижите на хора, притежаващи този особен дар. Нито един от другите двама обаче не бе притежавал тези съвсем естествено проявявани умения, този замах и сила, с които Белгарат изпълняваше своето изкуство. Начинът, по който старецът постигаше невъзможни неща, излъчваше такава лекота, че едва ли бе необходимо да се изтъква, че това е белегът на истинския виртуоз. Естествено Еранд знаеше как го прави — не беше възможно човек да преживее толкова време с вълшебници, без да научи най-малкото теорията на този занаят. Лекотата, с която Белгарат караше да се случват различни неща, почти го изкушаваше да се опита да ги постигне и самият той, но винаги, когато обмисляше тази идея, осъзнаваше, че всъщност не му се ще чак толкова непреодолимо да я осъществи.

Нещата, които момчето научаваше от Дурник, макар и по-банални, бяха почти в същата степен дълбоки и необходими. Еранд почти веднага разбра, че в действителност няма почти нищо, което ковачът да не е в състояние да измайстори с двете си ръце. Той познаваше почти всички възможни инструменти. Работеше с дърво и камък със същата лекота, с която обработваше желязо и месинг. Можеше да направи къща, стол или легло, без да се затрудни. Еранд го наблюдаваше внимателно и научаваше от него стотици малки хитрини и тънкости, които отличаваха умелия занаятчия от нескопосания чирак.

Поулгара се занимаваше с всички домакински въпроси. Палатките, в които живееха, докато ремонтираха къщата, бяха изрядно чисти както всеки умело поддържан дом. Завивките се проветряваха всеки ден, винаги имаше вкусни гозби и прането бе проснато още рано сутринта. Веднъж Белгарат, който бе дошъл да измоли или да отмъкне още малко пиво, изгледа критично дъщеря си. Тя си тананикаше доволно и разрязваше на калъпи наскоро сварения сапун.

— Поул — кисело каза той. — Ти си най-могъщата жена на света. Удостоена си с повече титли, отколкото можеш да преброиш, по цялата земя няма нито един крал, който да не се покланя пред теб. Можеш ли да ми обясниш точно и ясно защо смяташ, че е необходимо да приготвяш сапуна точно по този начин? Работата е тежка, всичко наоколо завира от жега, а и миризмата е ужасна.

Тя погледна спокойно баща си.

— Била съм най-могъщата жена на света в продължение на хиляди години, стари вълко. Векове наред кралете се покланят пред мен и вече наистина не зная колко са титлите ми. Но сега съм омъжена за пръв път. Ти и аз имахме прекалено много работа, за да си позволим такова нещо. Но аз винаги съм искала да се омъжа и през целия си живот съм се подготвяла за това. Зная всичко, което трябва да умее добрата съпруга, и мога да го правя. Моля те, не ме критикувай и не се намесвай в работата ми. Никога през живота си не съм била толкова щастлива.

— Като вариш сапун?

— Да, и това е част от щастието.

— Такава загуба на време — заяви той, направи малък жест и внезапно до калъпите сапун се появи още един.

— Татко! — извика Поулгара и тропна с крак. — Веднага престани!

Белгарат взе два калъпа сапун — единият бе неговият, другият — от нейните.

— Можеш ли да ми посочиш някаква разлика между тях, Поул?

— Моят е направен с любов, а твоят се появи просто като резултат на един трик.

— Но и двата ще направят дрехите еднакво чисти.

— Не, моят няма да ги направи — заяви тя, взе сапуна от ръката му, вдигна го и го постави върху дланта си. После духна леко върху сапуна и той мигновено изчезна.

— Това ми изглежда малко глупаво, Поул — каза й Белгарат.

— Мисля, че глупостта понякога се проявява като семейна черта — отвърна спокойно дъщеря му. — Просто иди да си гледаш работата, татко и ме остави да се погрижа за моята.

— Ти си почти като Дурник — обвиняващо каза възрастният мъж.

Тя кимна с доволна усмивка.

— Зная. Вероятно затова се омъжих за него.

— Ела, Еранд — обърна се Белгарат към момчето. — Това нещо може да се окаже заразно и не ми се ще да го прихванеш от тях.

— О! — възкликна Поулгара. — И още нещо, татко. Не се приближавай към запасите ми. Ако ти се иска бутилка пиво, помоли ме.

Белгарат високомерно се отдалечи, без да й даде отговор. Но когато завиха зад ъгъла, Еранд измъкна изпод туниката си една кафява бутилка и без да каже нито дума, я подаде на стареца.

— Отлично, моето момче — широко се усмихна Белгарат. — Видя ли колко е лесно, след като му хванеш цаката?

През цялото лято и през по-голямата част от дългата златна есен, настъпила след него, четиримата работиха усърдно, за да направят къщата обитаема и устойчива на студовете през зимата. Еранд правеше каквото бе по силите му да им помага, макар че през по-голямата част от времето помощта му се състоеше в това да прави компания на възрастните и да се стреми да не се мотае в краката им.

Когато заваля снегът, сякаш целият свят се промени и уединената хижа се превърна в топло, сигурно убежище. В голямата стая, където четиримата се хранеха и прекарваха дългите вечери, имаше огромна каменна камина, осигуряваща им и топлина, и светлина. Еранд, който играеше навън през цялото време с изключение на най-мразовитите дни, много обичаше прекрасните, стопляни от огъня часове между вечерята и съня, когато лежеше на кожената постелка пред камината и се взираше в танцуващите пламъци, а очите му бавно се затваряха. По-късно се събуждаше в хладната тъма на стаята си, завит с топли пухени завивки, подпъхнати под брадичката му. Знаеше, че Поулгара го е пренесла безшумно и го е сложила да си легне. Момчето въздишаше щастливо и отново заспиваше.

Разбира се, Дурник му направи шейна, а дългият склон, който се спускаше към долината, беше прекрасен за пързалка. Снегът не беше много дълбок и плазовете на шейната не затъваха, и Еранд успяваше да премине поразително дълги разстояния, като набираше страхотна скорост.

Неоспоримият връх на зимния сезон дойде през един късен, смразяващо студен следобед. Слънцето тъкмо се бе спуснало сред група пурпурни облаци на хоризонта на запад, небето беше ледено, с цвят на бледосин тюркоаз. Еранд изкачваше склона и теглеше шейната след себе си. Стигна върха и спря да си поеме дъх. Къщата със сламения покрив се беше сгушила сред преспите, светлината от прозорците й блестеше като злато, над комина се издигаше светлосин стълб дим — прав като стрела в неподвижния въздух.

Еранд се усмихна, легна върху шейната и се засили. Обстановката беше прекрасна за пързалка. Нямаше дори никакъв вятър, който би могъл да попречи на спускането, затова момчето набра удивителна скорост и полетя шеметно надолу по хълма. Профуча през поляната, после между дърветата. Белите кори на брезите и тъмните сенчести кедри проблясваха край него. Може би щеше да стигне и още по-далеч, ако пред него не се бе изпречил потокът. Но дори този край на спускането беше удивително вълнуващ, защото брегът на ручея беше висок няколко стъпки. Еранд и шейната му излетяха в дълга, изящна дъга, която завърши внезапно със зрелищно тупване на леда, който се пропука и момчето цопна във водата.

Когато се прибра у дома, Поулгара дълго разговаря с него. Еранд трепереше, по дрехите и косата му бяха започнали да се образуват ледени висулки. Поулгара пък се увлече от възможността да приказва за слабостите му пред публика. Гледа го дълго, после донесе ужасно на вкус лекарство и му даде да изпие една огромна лъжица. И чак след това се зае да сваля замръзналите му дрехи, като не спираше да коментира постъпката му, докато се бореше с тях. Тази жена имаше прекрасен глас и удивително изразителен език и интонацията и използваните от нея фрази добавяха цели томове допълнително значение към коментарите й. Като цяло Еранд би предпочел по-кратка и не така подробна дискусия за последното си завършило с крах приключение — особено като се вземеше предвид, че Дурник и Белгарат се опитваха не особено успешно да прикрият широките си усмивки, докато Поулгара едновременно му приказваше и триеше цялото му тяло с голяма корава кърпа.

— Е — отбеляза Дурник, — поне няма да му се налага да се къпе тази седмица.

Поулгара спря да бърше Еранд и бавно се обърна към съпруга си. Външно в израза й не се долавяше нищо заплашително, но очите й бяха ледени.

— Каза ли нещо? — попита го тя.

— Не, скъпа — побърза да я увери той. — Нищо не съм казвал. — Той погледна Белгарат леко объркан и после се изправи. — Я да взема да донеса дърва за огъня.

Едната вежда на Поулгара се стрелна нагоре и погледът и се насочи към баща и.

— Е? — изрече въпросително тя.

Белгарат примигна — самото въплъщение на невинността.

Изражението на Поулгара не се промени, ала тишината стана заплашителна, потискаща.

— Защо пък да не помогна на Дурник? — най-сетне каза възрастният мъж и стана. След това двамата излязоха, а Еранд и Поулгара останаха сами в стаята.

Тя отново се обърна към момчето.

— Спуснал си се по целия хълм, така ли? — попита Поул съвсем спокойно. — А след това си прекосил и поляната?

Той кимна утвърдително.

— А след това си навлязъл с шейната в гората?

Момчето кимна още веднъж.

— След това си паднал от брега и си цопнал в потока?

— Да — призна Еранд.

— И въобще не си си помислил за възможността да скочиш от шейната, преди да стигнеш до брега и да паднеш във водата, така ли?

Еранд не беше приказливо момче, но изведнъж почувства, че трябва да даде някакво обяснение за случката.

— Ами — подхвана той, — всъщност не си и помислих да скоча от шейната но ми се струва, че не бих го направил, дори и да се бях сетил.

— Сигурна съм, че за това има някакво обяснение.

Момчето я погледна сериозно.

— Всичко вървеше така прекрасно до мига, в който… ами просто не ми изглеждаше правилно да скоча от шейната само защото нещата започнаха да изглеждат зле.

Възцарилата се тишина продължи доста дълго.

— Разбирам — каза най-сетне Поулгара. Сериозният й израз остана непроменен. — Значи става дума за това, че си искал да разрешиш някакъв проблем, доверявайки се на предчувствията си?

— Май да.

За миг Поулгара впери тежкия си поглед в очите му, след това бавно отпусна лице в дланите си.

— Не съм сигурна, че ще имам сили отново да премина през всичко това — изрече тя с трагичен глас.

— През какво да преминеш? — попита той разтревожено.

— Възпитанието на Гарион ме накара да се почувствам почти на ръба на силите си — отвърна тя. — Но дори той не би могъл да измисли по-нелогична причина за някоя своя постъпка. — След това тя отново го погледна, засмя се нежно и го прегърна. — О, Еранд! — промълви тя и го притисна към себе си. Изведнъж всичко отново беше наред.

2.

Вълшебникът Белгарат имаше много слабости. Никога през живота си не бе обичал физическия труд и може би бе прекалено увлечен по тъмното пиво. От време на време проявяваше небрежно отношение към истината за някои неща и огромно безразличие към фините проблеми на собствеността. Компанията на дами със съмнителна репутация не накърняваше особено чувствителността му, а подборът на използваните от него изрази често подлежеше на критика.

Вълшебницата Поулгара беше жена, притежаваща почти нечовешка решителност. Няколко хиляди години тя се бе опитвала да промени своя необуздан баща, но не бе постигнала видими успехи. Ала продължаваше да упорства пред лицето на твърде неблагоприятните шансове за победа. Векове наред бе водила храбра битка срещу лошите му навици. Със съжаление се бе предала пред леността и опърпания му външен вид. С неохота бе отстъпила пред лъжите и ругатните му. Ала въпреки безбройните си загуби бе останала непреклонна пред пиянството, кражбите и склонността му към флиртове. Неизвестно поради каква причина си бе внушила, че е неин дълг да се бори срещу тези слабости до самата си смърт.

Тъй като Белгарат отложи завръщането в кулата си в Долината на Алдур до следващата пролет, Еранд можеше да наблюдава от непосредствена близост тези безконечни и невероятно заплетени схватки между бащата и дъщерята. С тях двамата запълваха периодично появяващите се спокойни периоди в живота им. Коментарите на Поулгара за мързеливия старец, който се излежавал в кухнята и и се наслаждавал с еднаква лекота на топлината от нейната камина и добре изстуденото пиво от запасите й, бяха твърде остри. Хитростите, с които Белгарат се измъкваше от тях, разкриваха умения, усъвършенствани в продължение на много векове. Ала Еранд успяваше да проникне зад повърхността на острите забележки и предложените с мил тон непочтителни отговори. Връзките между Белгарат и неговата дъщеря бяха дълбоки и се простираха далеч зад онова, което другите биха могли да проумеят. Затова в продължение на безброй години двамата бяха решили, че е необходимо да прикриват своята безкрайна любов един към друг зад фасадата на тези безконечни спорове. Това обаче не означаваше, че Поулгара не би предпочела да има по-почтен баща; все пак тя всъщност не беше чак до такава степен разочарована от него, както понякога човек би решил от забележките й.

И двамата знаеха защо Белгарат бе останал през зимата при дъщеря си и нейния съпруг. Макар и да не бяха разменили нито дума помежду си по този въпрос, и двамата чувстваха, че спомените на стареца за неговата къща трябва да се променят — не да се заличат, защото никаква сила на света не би могла да унищожи спомените на Белгарат за съпругата му. Те по-скоро трябваше да претърпят съвсем лека промяна; така къщата със сламения покрив можеше да му напомня, че е прекарал много щастливи часове тук редом със спомена за онзи мрачен и ужасен ден, когато се бе завърнал в дома си и бе разбрал, че любимата му Поледра е мъртва.

Снеговете бяха прогонени от топлите пролетни дъждове, които продължиха цяла седмица. Щом небето отново стана синьо, Белгарат най-сетне реши, че е време да тръгва.

— Всъщност нямам някаква неотложна работа — призна той. — Но бих желал да се отбия при Белдин и близнаците. Пък може би е дошло и времето да подредя кулата си. Поизоставих този въпрос вече от неколкостотин години.

— Ако искаш, можем да дойдем с теб — предложи Поулгара. — В края на краищата ти наистина ни помогна да поправим къщата — може би неохотно, но все пак ни подаде ръка. Изглежда ми справедливо, ако ние ти помогнем да почистиш кулата.

— Не, Поул, благодаря — твърдо отклони предложението й той. — Твоите представи за почистване са прекалено драстични за моя вкус. Щом ти се захванеш с тази работа, някои неща, които впоследствие могат да се окажат важни, изведнъж се озовават на боклука. Ако някъде в средата на стаята има някое чисто място, значи тя е достатъчно почистена за мен.

— О, татко! — възкликна тя и се засмя. — Въобще не си се променил.

— Разбира се, че не съм — отговори вълшебникът и погледна замислено Еранд, който тихо закусваше на масата. — Но ако нямаш нищо против — предложи той, — ще взема момчето с мен.

Тя го погледна за миг.

Белгарат сви рамене.

— Ще ми прави компания, пък и промяната в обстановката би му допаднала. Освен това ти и Дурник в действителност не сте имали възможност да останете само двамата от деня на сватбата ви. Наречи го подарък със закъснение, ако желаеш.

— Благодаря ти, татко — каза просто Поулгара. Изведнъж очите й станаха много топли и се изпълниха с обич.

Белгарат отклони поглед встрани, като че ли това го бе накарало да се почувства неловко.

— Искаш ли да прибереш нещата си? Искам да кажа твоите неща от кулата. През изминалите години се натрупаха доста.

— Много мило от твоя страна, татко.

— Имам нужда от пространството, което заемат — отвърна той и се засмя.

— Ще се грижиш за момчето, нали? Зная, че понякога, когато започнеш да разчистваш кулата, умът ти блуждае.

— Той ще се чувства добре с мен, Поул — увери я старецът.

И така на следващата сутрин Белгарат се качи на коня си, а Дурник вдигна Еранд и го постави на седлото зад него.

— Ще го върна след месец-два — обеща Белгарат. — Или най-късно в средата на лятото. — Той се наведе, стисна ръката на Дурник и насочи коня си на юг.

Въздухът все още беше хладен, макар че слънчевите лъчи в началото на пролетта бяха много ярки. Ухаеше на свежа зеленина и Еранд, който яздеше с лекота зад гърба на Белгарат, чувстваше присъствието на Алдур, докато двамата навлизаха все по-навътре в Долината. Усещаше го като спокойно и нежно докосване и най-главното — като непреодолимо желание да научава нови неща. Присъствието на бог Алдур тук, в Долината, не беше някакво смътно духовно влияние, а можеше да бъде почувствано съвсем осезаемо.

Навлизаха все по-навътре в Долината. Яздеха бавно през високата, потъмняла от зимата трева. Сред обширното открито пространство се издигаха големи дървета и натежалите им от устрема на напъпилите листа клони нетърпеливо очакваха нежната целувка на стопления от слънцето въздух.

— Е, момче, какво ще кажеш? — рече Белгарат, след като пояздиха около една левга.

— Къде са кулите? — учтиво попита Еранд.

— Малко по-нататък. А ти откъде знаеш за кулите?

— Ти и Поулгара говорехте за тях.

— Подслушването е лош навик, Еранд.

— Нима това беше личен разговор?

— Не, предполагам, че не е.

— Тогава значи не е било подслушване, нали?

Белгарат се обърна рязко и погледна през рамо момчето, което седеше зад него.

— Твърде интересен довод за млад човек като тебе. Как ти хрумна?

Еранд сви рамене.

— Просто така. Те винаги ли пасат тук? — И момчето посочи десетина червеникавокафяви елена, които се хранеха спокойно наблизо.

— Правят го, откакто се помня. Присъствието на Алдур не позволява на животните да си нанасят вреди.

Минаха край две красиви кули, свързани с почти ефирен мост, образуващ грациозна дъга. Белгарат обясни на момчето, че те принадлежат на Белтира и Белкира, вълшебниците близнаци, между чиито умове имало толкова тясна връзка, че единият винаги завършвал изречението, започнато от другия. След малко минаха край друга кула, изработена така изящно от розов кварц, че сякаш се носеше като скъпоценен розов камък сред потрепващия въздух. Тази кула, каза му Белгарат, била на гърбавия Белдин, който заобикалял собствената си грозота с толкова изтънчена красота, че човек не можел да си поеме дъх.

Най-сетне стигнаха до ниската удобна кула на Белгарат и слязоха от коня.

— Е — рече старецът, — пристигнахме. Хайде да се качим горе.

Стаята на върха на кулата беше голяма, кръгла и невероятно задръстена с най-различни предмети. Белгарат я огледа и очите му придобиха израз на човек, победен от своя враг.

— Ще ми трябват седмици… — измърмори той.

Много неща в помещението привлякоха погледа на Еранд, но той знаеше, че потъналият в мрачно настроение Белгарат не би пожелал нито да му покаже, нито да му обясни нещо. Момчето отиде до камината, намери потъмняла пиринчена лопатка и метла с къса дръжка, после коленичи пред изцапания със сажди отвор, който земна насреща му като пещера.

— Какво правиш? — попита го Белгарат.

— Дурник казва, че първото нещо, което човек трябва да направи на ново място, е да запали огън.

— О, така ли, така ли?

— Това обикновено не е кой знае колко трудна задача, но все пак е някакво начало — а щом човек започне, останалата част от работата не изглежда толкова огромна. Дурник е много умен за такива неща. Имаш ли кофа или някакъв сандък за изхвърляне на отпадъци?

— Значи настояваш да изчистиш камината?

— Ами да… искам да кажа, да, ако нямаш нищо напротив. Много е мръсна, не мислиш ли?

Белгарат въздъхна.

— Поул и Дурник вече са те заразили, момче — отбеляза той. — Направих опит да те спася, но лошото влияние в крайна сметка винаги побеждава.

— Сигурно имаш право — съгласи се Еранд. — Та къде каза, че е кофата?

До вечерта двамата разчистиха около камината малък полукръг, като междувременно намериха две кресла, няколко стола и една здрава маса.

— Сигурно нямаш нищо за ядене, а? — рече Еранд с тъжен копнеж в гласа. Стомахът недвусмислено му подсказваше, че вече наближава вечеря.

Белгарат вдигна поглед от пергаментовия свитък на стария ръкопис, който току-що бе измъкнал изпод едно от канапетата.

— Какво? — попита той. — О, да. Почти бях забравил. Ще идем при близнаците. Те сигурно са сложили на огъня нещо вкусно.

— Те знаят ли, че ще отидем?

Белгарат сви рамене.

— Всъщност това няма никакво значение, Еранд. Научи, че приятелите и семейството са тъкмо затова — човек трябва да им се натрапва. Това е едно от основните правила, ако желаеш да изживееш живота си, без да се напрягаш особено. С други думи, когато всичко останало се провали, намери, подкрепа при приятели и роднини.

Двамата вълшебници Белтира и Белкира буквално щяха да заподскачат от радост, че ги виждат, а „нещото на огъня“ се оказа ароматна яхния. Поне толкова вкусна, колкото можеше да излезе от кухнята на Поулгара. Когато Еранд изказа мнението си по този въпрос, Белгарат изглеждаше развеселен.

— А ти кой си мислиш, че я е научил да готви? — попита той.

След няколко седмици Белдин най-сетне се отби да ги види.

Чистенето в кулата на Белгарат бе напреднало дотолкова, че подът бе изтрит с парцал за пръв път след повече от дванадесет века.

— Какво правиш, Белгарат? — попита мръсният гърбав вълшебник. Белдин беше много нисък; облечен в развлечени парцали, и изглеждаше чепат като стар дъбов пън. Косата и брадата му бяха сплъстени, малки клончета и сламки висяха на различни места по него.

— Просто малко почиствам — отговори Белгарат така, сякаш се чувстваше неловко.

— Че защо? — попита Белдин. — Нали отново всичко ще се изцапа. — Той се вгледа в няколко много древни кости, окачени по извитата стена. — Онова, което наистина трябва да направиш, е да събереш тия кокалаци и да си свариш супа.

— Ти какво — отбиваш се да ни видиш, или просто искаш да се заяждаш?

— Видях дима от комина ви. Исках да видя дали има някой, или просто боклукът се е самозапалил.

Еранд знаеше, че Белгарат и Белдин са истински привързани един към друг и че тази размяна на хапливи забележки е тяхното любимо развлечение. Момчето продължи с почистването, слушайки разговора им.

— Искаш ли пиво? — попита Белгарат.

— Не и ако ти си го варил — отвърна неприветливо Белдин. — Човек би си помислил, че мъж, който пие колкото тебе, вече трябва да се е научил да прави добро пиво.

— Онова от последния казан не беше чак толкова лошо — възрази Белгарат.

— Намирал съм блатна вода с по-добър вкус.

— Не се тревожи. Взех на заем това буренце от близнаците.

— Те знаят ли?

— Че нима това има някакво значение? Бездруго споделяме всичко.

Белдин вдигна рунтавата си вежда.

— Те споделят с теб храната и питиетата си, а ти им предлагаш в замяна жаждата и апетита си. Предполагам, че всичко се урежда гладко.

— Разбира се, че е така. — Белгарат се обърна с леко оскърбен вид и каза: — Еранд, защо правиш това?

Еранд вдигна глава от каменните плочи на пода, които чистеше усърдно.

— Нима те дразни? — попита той.

— Разбира се, че ме дразни. Не знаеш ли, че е ужасно неучтиво да продължаваш работа, докато почивам?

— Ще се опитам да го запомня. Как смяташ — колко време ще продължи почивката ти?

— Просто остави четката на пода, Еранд — нареди му Белгарат. — Тази част от пода си е мръсна най-малко десетина века. Ден-два повече няма да променят нещата кой знае колко.

— Той много прилича на Белгарион, нали? — рече Белдин и се отпусна в едно от креслата до огъня.

— Това сигурно е следствие от влиянието на Поулгара — съгласи се Белгарат, докато наливаше две халби бира от буренцето. — Тя оставя следи в душата на всяко момче, което срещне. Но аз се опитвам да смекча ефекта от нейните предразсъдъци, доколкото е възможно. — Вълшебникът погледна сериозно Еранд. — Мисля, че този е по-умен от Гарион, ала ми се струва, че не притежава влечението на Гарион към приключенията — при това се държи прекалено добре.

— Сигурен съм, че ще успееш да поработиш върху това.

Белгарат се отпусна в другото кресло и протегна крака към огъня.

— Какво става с тебе? — обърна се той към гърбавия. — Не съм те виждал от сватбата на Гарион.

— Мисля, че някой би трябвало да наблюдава ангараките — Отговори Белдин и се зачеса енергично под мишницата.

— И?

— Какво „и“?

— Откъде придоби този дразнещ навик… Какво правят ангараките?

— Мургите все още са сломени от смъртта на Таур Ургас — засмя се Белдин. — Той беше луд, но ги сплотяваше — до момента, когато Чо-Хаг го не промуши със сабята си. Синът му Ургит не е силен крал. Едва успява да привлече вниманието им. Западните гролими вече дори бездействат. Ктучик е мъртъв, Торак — също. Всичко, което гролимите могат да правят сега, е да лапат мухи и да броят пръстите на ръцете си. Обществото в държавата на мургите е на ръба на пълния срив.

— Добре. Една от основните цели на живота ми беше да се отървем от мургите.

— Все още не бих започнал да се наслаждавам на победата — кисело каза Белдин. — След като ’Закат научи, че Белгарион е убил Торак, захвърли всякакви преструвки, че съществува единство на ангараките. Насочи малореанците към Рак Госка и го срина почти до основи.

Белгарат сви рамене.

— Той и бездруго не беше особено привлекателен град.

— А сега е още по-непривлекателен. Изглежда, ’Закат смята, че разпнатите на кръст хора и набучените на кол клетници служат като добър пример за останалите живи. Украси несринатите стени на града с нагледни поучителни картини. Всеки път, когато навлезе в Ктхол Мургос, оставя след себе си кървави следи от кръстове и колове с издъхващи на тях мъртъвци.

— Мисля, че съм в състояние да понеса нещастията на мургите с голяма твърдост — отвърна Белгарат с благочестив глас.

— Според мен трябва да погледнеш на нещата по-реалистично, Белгарат — изръмжа гърбавият. — По всяка вероятност, бихме могли да съберем почти толкова бойци, колкото мургите, ако се наложи, но хората не могат току-тъй да приказват за „безбройните орди на необятната Малореа“. ’Закат наистина има много голяма армия. Той държи в свои ръце по-голямата част от пристанищата на източния бряг, така че може да изпрати с кораби толкова войска, колкото пожелае. Ако успее да унищожи мургите, ще установи военните си лагери на южната ни граница, като същевременно ще разполага с множество отегчени войници. И сто на сто ще му хрумнат някакви идеи.

— Ще се тревожа за това, когато му дойде времето — изсумтя Белгарат.

— О, впрочем — Белдин се засмя иронично — разбрах какво означава апострофът пред името му.

— Чие име?

— На ’Закат. Можеш ли да повярваш, че апострофът стои на мястото на пропуснатата дума „Кал“?

— Кал Закат? — Белгарат се взря невярващо в него.

— Възмутително, нали? — изсмя се Белдин. — Предполагам, че малореанските императори тайно са копнели за тази титла след битката във Воу Мимбре, ала са се страхували, че Торак може да се събуди и да се обиди от наглостта им. Сега, след като той умря, много малореанци започнаха да наричат своя владетел „Кал Закат“ — всъщност правят го онези, които желаят да запазят главите на раменете си.

— Какво означава думата „Кал“? — попита Еранд.

— Това е дума от езика на ангараките, означаваща „крал“ и „бог“ — обясни Белгарат. — Преди много-много години Торак отстрани малореанския император и лично поведе ордите си срещу Запада. Всички ангараки: мурги, надраки и тули, както и малореанците, го наричат Кал Торак.

— И какво е станало тогава? — попита любопитно Еранд. — Искам да кажа — когато Кал Торак нападнал Запада?

Белгарат сви рамене.

— Това е много стара история.

— Не е такава, след като човек я научи — възрази Еранд.

Белдин хвърли бърз поглед към Белгарат.

— Наистина му сече умът, нали?

Белгарат погледна замислено Еранд.

— Добре — рече той. — Ще ти разкажа историята накратко. Кал Торак опустоши Драсния, осем години държа под обсада Алгарската крепост, след това прекоси Улголандия и стигна до равнините на Арендия. Кралствата на Запада го посрещнаха при Воу Мимбре и той беше повален в дуел с Пазителя на Рива.

— Ала не е бил убит.

— Не, не беше убит. Пазителят на Рива разсече главата му с меча си, но Торак не умря, а потъна в сън. И трябваше да спи до мига, когато върху трона на Рива отново се възкачи крал.

— Белгарион — каза Еранд.

— Точно така. Знаеш какво се случи след това. В края на краищата ти беше там, на самото място.

— Да — промълви тъжно Еранд.

Белгарат се обърна към Белдин.

— Добре — рече той. — Какво става в Малореа?

— Положението е почти същото, каквото е било винаги — отвърна Белдин, отпи глътка пиво и се оригна, издавайки страхотен гръмотевичен звук. — Бюрокрацията все още е лепилото, което крепи държавата им. Все още има заговори и интриги в Мелцен и Мал Зет. Каранда, Даршива и Гандахар са на косъм от открит бунт. Гролимите все още се страхуват да се появят близо до Кел.

— Значи гролимите на Малореа са все още действуваща църква? — Белгарат изглеждаше малко изненадан. — Мислех си, че гражданите са взели мерки срещу тях — както постъпиха в Мишрак ак Тул. Разбрах, че тулите са започнали да изгарят гролимите на клада.

— Кал Закат изпрати няколко заповеди до Мал Зет — каза Белдин. — Армията се намеси, за да предотврати кланетата. В края на краищата, щом възнамеряваш да бъдеш крал и бог, имаш нужда от някаква църква. Закат, изглежда, смята, че ще му е по-лесно да използва такава, която вече е установена.

— Какво е мнението на Урвон за това?

— Точно сега той не надига глас по този въпрос. Преди да се намеси армията хората се забавляваха прекрасно, като окачаха гролимите на железни куки. Урвон е отседнал в Мал Яска и мълчи. Според мен положението е следното — той отдава факта, че все още е жив, на пропуск от страна на негово величество Кал Закат. Урвон е мръсно влечуго, ала не е глупак.

— Никога не съм се срещал с него.

— Не си пропуснал нищо, уверявам те — отбеляза кисело Белдин и вдигна празната си халба. — Би ли напълнил този напръстник?

— Ще ми изпиеш всичката бира, Белдин.

— Винаги можеш да откраднеш още. Близнаците никога не заключват вратите на кулите си. Както и да е, Урвон беше ученик на Торак, също както Ктучик и Зедар. Ала не притежава техните добри качества.

— Но те не притежаваха никакви добри качества — възрази Белгарат и му подаде халбата, която отново бе напълнил.

— В сравнение с Урвон имаха. Той е блюдолизец по рождение, подмазвач, достойно за презрение влечуго. Дори Торак го презираше. Но както всички хора с тези очарователни черти, когато се добра до мъничко власт, той буквално обезумя. Не изпитва задоволство, когато хората му се кланят в знак на почит; иска да раболепничат.

— Струва ми се, че не изпитваш особена привързаност към него — отбеляза Белгарат.

— Ненавиждам този петнист тип, който забива нож в гърба.

— Петнист тип ли?

— По лицето и ръцете му има петна напълно обезцветена кожа, затова изглежда като съшит от разноцветни парчета — сякаш страда от някаква ужасна болест. В някои части от света аз минавам за грозен, но от Урвон и на трол би му се догадило. Както и да е, ако Кал Закат желае да превърне църквата на гролимите в държавна религия и ако иска върху олтарите да бъде изобразено собственото му лице вместо това на Торак, той трябва да се справи първо с Урвон. Но Урвон се е окопал в Мал Яска, заобиколен от всички страни с магьосници гролими. Закат няма да може да се добере до него. Дори аз не мога да се промъкна близо до Урвон. Веднъж на всеки сто години се опитвам да го сторя, с надеждата, че все някой ще прояви небрежност и ще имам късмета да забия голяма остра кука в търбуха му. Онова, което наистина ми се ще да сторя обаче, е да го влача по корем върху живи въглени поне няколко седмици.

Белгарат изглеждаше изненадан от разпалеността на дребосъка.

— Значи той прави само това? Крие се в Мал Яска?

— О, едва ли! Урвон крои заговори и интриги дори насън. През последната година и половина — откакто Белгарион съсече Торак с меча си — Урвон напряга всичките си сили в опити да спаси онова, което е останало от църквата му. Има няколко стари, проядени от червеи пророчества — гролимите ги наричат Светите предсказания или евангелия. Те се намират на едно място, наречено Ашаба, в Карандските планини. Урвон ги изтупа от прахта, преиначи написаното в тях и според него в Предсказанията е казано, че Торак ще се върне — че той не е мъртъв и или ще възкръсне, или пък по всяка вероятност ще се прероди.

— Що за глупост! — изсумтя Белгарат.

— Разбира се, че е глупост, но той трябваше да направи нещо. Църквата на гролимите се мяташе конвулсивно като обезглавена змия и Закат беше готов да сграбчи за гърлото всеки, за да се убеди, че всички ангараки се кланят единствено нему. Урвон направи всичко възможно да се намерят няколко екземпляра от Пророчествата на Ашаба. Измисля какви ли не неща и твърди, че ги е прочел в пророчествата. Това е единственото нещо, което засега възпира Закат, но вероятно и то нямаше да даде резултат, ако императорът не беше толкова зает да украсява всяко изпречило се на пътя му дърво с обесените трупове на един-двама мурги.

— Имаше ли някакви проблеми, докато се придвижваше из Малореа?

Белдин изрече някаква груба ругатня под нос.

— Не, разбира се. Никой дори не забелязва лицето на някакъв си урод. Повечето хора не биха различили дали съм алорн, или мараг. Не виждат нищо повече от гърбицата ми. — Той стана, отиде до буренцето и отново напълни халбата си. — Белгарат — поде сериозно дребният вълшебник, — говори ли ти нещо името Ктраг Сардиус?

— Сардиус? Искаш може би да кажеш Сардоникс?

Белдин вдигна рамене.

— Малореанските гролими го наричат Ктраг Сардиус. Има ли някакво значение?

— Сардониксът е скъпоценен камък — оранжев или червеникавокафяв на цвят с млечнобели ивици. Всъщност не е особено рядък — нито пък особено привлекателен.

— Това не отговаря на описанието, което съм чувал от малореанците. — Белдин се навъси. — От начина, по който произнасят името Ктраг Сардиус, разбирам, че е някакъв уникален камък — и че притежава някакво значение.

— Какво значение?

— Не бих могъл да кажа със сигурност. От това, което разбрах, ми стана ясно, че всеки гролим в Малореа би дал душата си, за да се добере до него.

— Възможно е просто да е някакъв символ в държавата им нещо, свързано с борбата за власт, която непрекъснато кипи там.

— Предполагам, че е възможно, но защо пък тогава името е тъкмо Ктраг Сардиус? Те наричаха Кълбото на Алдур Ктраг Яска, помниш ли? Би трябвало да има някаква връзка между Ктраг Сардиус и Ктраг Яска, нали? А ако е така, ние би трябвало да проучим каква е.

Белгарат дълго не сне очи от лицето му, а след това въздъхна.

— А аз си мислех, че щом Торак е мъртъв, ще имаме възможност да отдъхнем.

— Имаше такава възможност около година. — Белдин вдигна рамене. — Ако се наложи да почиваш повече време, ще започнеш да се отпускаш и ще станеш мекушав.

— Ти си много неприятен човек, знаеш ли?

Белдин се разсмя с остър, отблъскващ кикот.

— Да, така е — съгласи се той. — Надявах се, че си го забелязал.

На следващата сутрин Белгарат започна да подрежда педантично огромна като планина купчина напукани пергаменти, опитвайки се да въведе ред в натрупвания в продължение на векове хаос. Еранд известно време наблюдава тихичко стареца, после се приближи до прозореца, за да погледа стоплените от слънцето поляни на Долината. Може би на около миля разстояние се издигаше друга кула — висока изящна постройка, от която се излъчваше някакво спокойствие.

— Имаш ли нещо напротив да изляза? — попита той Белгарат.

— Какво? О, не, излез. Само не отивай прекалено далеч.

Обсипаната с роса поляна блестеше на слънчевата светлина, чучулиги пееха и се носеха в свежо ухаещия въздух. Един заек изскочи от високата трева и спокойно се вгледа в Еранд. След това се отпусна на задните си крака и започна енергично да чеше с лапа дългите си уши.

Еранд не беше излязъл просто да си поиграе, нито пък да наблюдава зайците. Бе си наумил да отиде до кулата, която беше видял от прозореца на Белгарат.

Не беше взел предвид, че ще има толкова много роса, и когато стигна самотната кула, краката му вече бяха мокри. Няколко пъти обиколи основата на каменната постройка. Краката му жвакаха в подгизналите ботуши.

— Чудех се колко ли време ще ти трябва, за да дойдеш — каза му някакъв много спокоен глас.

— Бях зает да помагам на Белгарат — извини се Еранд.

— Нима той се нуждае от помощ?

— Изпита известни затруднения, докато започне.

— Искаш ли да се качиш горе?

— Да, ако с това няма да ви попреча.

— Вратата е от другата страна.

Еранд заобиколи кулата и намери голям камък, който бе отместен встрани, откривайки входа. Момчето влезе в кулата и пое нагоре по стълбите.

Помещенията в тази кула приличаха на тези в дома на Белгарат, ала все пак човек определено можеше да открие известна разлика. Както и в стаята на Белгарат, тук имаше камина със запален огън, ала в огнището, изглежда, нямаше никакви дърва, подхранващи пламъците. Самото помещение изглеждаше някак лишено от всякакви предмети. Изглежда, собственикът на тази кула бе прибрал свитъците си от пергамент и инструментите на някакво невъобразимо място и ги изваждаше само когато имаше нужда от тях.

Собственикът на кулата седеше до огъня. Косата и брадата му бяха бели. Беше облечен в свободна синя дреха.

— Приближи се до огъня и изсуши краката си, момче — изрече той с благ глас.

— Благодаря — отвърна Еранд.

— Как е Поулгара?

— Добре е — отговори Еранд. — Освен това е щастлива. Мисля, че й харесва да е омъжена. — Момчето вдигна единия си крак и го приближи към пламъците.

— Да не си изгориш ботуша.

— Ще внимавам.

— Искаш ли да похапнеш нещо за закуска?

— Това би било хубаво. Понякога Белгарат забравя тези неща.

— Масата е ей там.

Еранд погледна към масата и видя купа с овесена каша, от която се вдигаше пара. Преди минута купата не беше на това място.

— Благодаря — учтиво отвърна момчето, след това отиде до масата и си взе стол.

— Има ли нещо конкретно, за което би желал да разговаряме?

— Всъщност не — отговори Еранд, взе си лъжица и започна да се храни. — Помислих, че би трябвало да се отбия тук. В крайна сметка долината е ваша.

— Виждам, че Поулгара те учи на добри обноски.

Еранд се усмихна.

— Учи ме на много неща.

— Щастлив ли си при нея, Еранд? — попита собственикът на кулата.

— Да, Алдур, наистина съм щастлив — отговори Еранд и продължи да яде овесената каша.

3.

През лятото Еранд прекарваше все повече време с Дурник и скоро откри, че ковачът е необикновено търпелив човек. Той вършеше всичко по обикновения начин, не толкова защото се противопоставяше на онова, което Белгарат наричаше „другият избор, който имаме на разположение“; той просто изпитваше дълбоко задоволство от онова, което създаваше с ръцете си. Това не означаваше, че Дурник от време на време не прибягваше към вълшебства, но никога не използваше магия, когато майстореше нещо за Поулгара или за техния дом. Независимо от това колко трудна или еднообразна бе работата, той я вършеше със собствените си ръце и мускули.

Ала някои действия извън къщата не бяха толкова тясно свързани с чувството за почтеност на Дурник. Една ограда, дълга двеста метра, например, една сутрин се появи твърде бързо. На това място наистина трябваше да има ограда, за това и дума не можеше да става — наблизо имаше стадо алгарски добитък, което като ходеше на водопой, с волска упоритост минаваше през градината на Поулгара. Тези животни трябваше да бъдат отклонени от обичайния им маршрут. Всъщност оградата започна внезапно да се появява пред уплашените крави. Те гледаха объркани първите петдесет стъпки и след като няколко минути обмисляха възникналия проблем, се раздвижиха и заобиколиха появилата се под носа им пречка. Още петдесет стъпки ограда се издигна на пътя им. След известно време кравите се ядосаха от цялата тази работа и дори се опитаха да затичат — може би мудните им умове бяха решили, че по този начин ще успеят да надбягат тайнствения строител на оградата.

През това време Дурник седеше на един пън. Погледът му беше съсредоточен, лицето — решително. Оградата продължаваше да нараства стъпка след стъпка пред все по-раздразнените крави.

Един тъмнокафяв бик, докаран до ярост от безсилие, наведе глава, удари няколко пъти земята с копито, нададе страхотен рев и се втурна срещу оградата. Дурник направи особен въртящ жест с ръка и изведнъж бикът се затича встрани от оградата, без дори да се усети, тича така неколкостотин метра, докато не усети, че рогата му не са се сблъскали с нищо съществено. Тогава спря и вдигна изумено глава. Погледна несигурно към оградата, обърна се и отново опита да я нападне, но Дурник пак го отпрати в друга посока. Животното опита и трети път, а после се отказа, полетя към върха на хълма и изчезна оттатък билото.

Дурник погледна сериозно Еранд, а после му намигна. Поулгара излезе от къщата, избърза ръце в престилката си и забеляза оградата, която се бе появила от само себе си, докато тя миеше изцапаните на закуска съдове. После хвърли въпросителен поглед към съпруга си. Дурник изглеждаше леко смутен, задето го бяха хванали, че прибягва до помощта на вълшебство, вместо на обикновена брадва.

— Много хубава ограда, скъпи — рече му окуражително тя.

— Ами… наистина имахме нужда от такова нещо — отговори извинително той. — Тези крави… ами трябваше да я направя бързо и…

— Дурник — заговори меко тя. — Няма нищо осъдително от морална гледна точка за това, че използваш таланта си за такива неща — пък и би трябвало по-често да се упражняваш. — Тя впери поглед в оградата, след това лицето й придоби съсредоточен вид. Изведнъж всички места, където се свързваха гредите, обраснаха с буйни храсти с пищно разцъфнали рози. — Ето, така е съвсем добре — изрече доволно тя, потупа съпруга си по рамото и се прибра в къщата.

— Знаеш ли, тя е забележителна жена — каза Дурник на Еранд.

— Да — съгласи се момчето.

Ала Поулгара не винаги бе доволна от упражненията на съпруга си в това ново за него поприще. Веднъж, в края на горещото, знойно лято, когато зеленчуците в градината й бяха започнали да изсъхват, Поулгара посвети почти цяла сутрин на задачата да открие малък дъждоносен облак в планините на Улголандия, внимателно насочи носещите влага пухкави кълба на облака към долината на Алдур и ги спря точно над зажаднялата си градина.

Когато облакът се появи ниско над хълма на запад и спря точно над къщата и очакващата дъжда градина, Еранд играеше край оградата. Дурник вдигна глава от хамута, който поправяше, погледна русокосото момче, погледна и облака, зловещо надвиснал точно над главата му, съсредоточи волята си и направи късо рязко движение е ръка.

— Къш! — заповяда ковачът на облака.

Пухкавото дъждоносно кълбо потрепера някак особено, сякаш изхълца, после бавно се понесе на изток — и дъждът заваля на неколкостотин метра от жадната градина на Поулгара — красив, пороен дъжд, който съвсем задоволително напои няколко акра пуста, обрасла с треви прерия.

Дурник въобще не беше подготвен за реакцията на жена си.

Вратата се отвори с трясък и се появи Поулгара с пламнали очи. Тя впери суров поглед в щастливо изливащия се облак и подгизналото от влага кълбо отново изхълца по особен начин и наистина придоби виновен вид.

Поулгара се обърна и ядосано погледна съпруга си.

— Ти ли направи това? — попита тя и посочи облака.

— Ами… да — отвърна ковачът. — Аз го направих, Поул.

— И защо?

— Заради Еранд — отвърна Дурник, все още съсредоточил по-голямата част от вниманието си върху хамута. — Не мислех, че ти се ще момчето да се измокри.

Поулгара хвърли поглед към облака, който бе прахосал целия си дъжд върху тревата с толкова дълги корени, че би могла с лекота да оцелее и след десетмесечна суша, след това погледна градината си с увисналите листа на репите и увехналите бобени стъбла, стисна здраво зъби, за да възпре някои думи и фрази, които щяха да шокират праволинейния и съпруг, а след това обърна лице към небето и умолително вдигна ръце.

— Защо тъкмо на мен? — изрече тя с висок, трагичен глас. — Защо точно на мен?

— Какво има, скъпа? — меко попита Дурник. — Какво се е случило?

Поулгара му обясни точно какво не е наред — при това твърде подробно.

През следващата седмица Дурник построи напоителна система от горния край на долината до градината и Поулгара му прости допуснатата грешка почти в мига когато каналите бяха завършени.

Тази година зимата настъпи късно, а есента се задържа по-дълго от обикновено. Близнаците Белтира и Белкира ги посетиха точно преди да завалят снеговете и им съобщиха, че след няколко седмици, прекарани в спорове, Белгарат и Белдин са напуснали долината. Били много сериозни, което означаваше, че някъде на света се случва нещо лошо.

Тази зима Еранд тъгуваше за компанията на Белгарат. Едно беше сигурно — старият вълшебник твърде често бе успявал да създаде проблеми между момчето и Поулгара, но Еранд чувстваше, че не очакват от него винаги да стои далеч от неприятностите. Когато заваля снегът, малкият отново започна да излиза на пързалка с шейната. Един ден Поулгара видя как той няколко пъти шеметно се спуска по склона и профучава през поляната и след това благоразумно помоли Дурник да издигне преграда пред брега на потока, за да предотврати злополучния инцидент от миналата зима. Докато правеше ограда от плет, която да задържи Еранд, ковачът случайно хвърли поглед към водата. Малките ручеи, вливащи се в потока, често бяха мътни, но сега бяха сковани от лед, така че водата беше плитка и прозрачна като кристал и Дурник ясно видя дългите тесни тела, които се носеха като сенки над облите камъни на дъното.

— Хм, интересно — измърмори той и очите му отново придобиха разсеян израз. — Никога не съм ги забелязвал тук.

— Виждал съм ги да скачат — каза му Еранд. — Ала водата обикновено е мътна и затова не се виждат в бързеите.

— Да, сигурно това е причината — съгласи се Дурник, закрепи края на плета към едно дърво, после замислено закрачи през снега към бараката, която беше направил зад хижата. След минута се появи, стиснал кълбо намазан с восък тънък канап, и пет минути по-късно вече ловеше риба. Еранд се усмихна и започна да изкачва дългия склон, теглейки шейната. Когато стигна до върха, видя непозната жена с наметало с качулка. Жената сякаш го очакваше.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита я учтиво момчето.

Младата жена свали качулката и Еранд видя, че е завързала пред очите си черно парче плат.

— Ти не си ли онзи млад момък, когото наричат Еранд? — попита тя. Гласът й беше тих и мелодичен, старинната й реч бе особено напевна.

— Да — отговори Еранд. — Аз съм. Да не сте наранили очите си?

— О, не, мило дете — отвърна жената. — Просто трябва да гледам света при светлина, различна от оная, която ни дава земното слънце.

— Заповядайте в нашата къща, — каза Еранд. — Можете да се стоплите край огъня, а Поулгара ще приеме компания на драго сърце.

— Макар че благоговея пред лейди Поулгара, все още не е дошло времето да се срещна с нея — каза жената. — А там, където съм аз, не е студено. — Тя замълча за миг и леко се наведе напред, сякаш наистина се взираше в момчето, макар че парчето плат пред очите й беше твърде плътно. — Значи е истина — измърмори тихо тя. — Не можех да съм съвсем сигурна от такова голямо разстояние, но след като сега съм лице в лице с теб, вече зная, че не може да има никаква грешка. — Жената отново се изправи. — Отново ще се срещнем — каза тя на Еранд.

— Както желаете, госпожо — отговори Еранд, припомняйки си добрите обноски.

Жената се усмихна. Усмивката й беше толкова лъчезарна, че сякаш донесе слънчева светлина в мрачния зимен следобед.

— Аз съм Кайрадис — изрече непознатата. — Нося ти приятелство, благородни Еранд, макар че може да настъпи време, когато ще трябва да взема решение, насочено срещу тебе. — И след това изчезна, стопявайки се внезапно, сякаш за един удар на сърцето.

Леко уплашен, Еранд погледна на мястото в снега, където бе стояла жената, и видя, че там няма никакви следи. Момчето седна на шейната и се замисли за това. Струваше му се, че в думите, изречени от непознатата млада жена, няма почти никакъв смисъл. И все пак беше сигурно, че ще дойде време, когато те щяха да прозвучат смислено. След като помисли малко, Еранд стигна до заключението, че това особено посещение ще разстрои Поулгара, ако вълшебницата по някакъв начин научи за него. Беше сигурен, че Кайрадис не представлява заплаха за него, нито пък желае да му стори зло, затова реши да не споменава нито дума за този инцидент.

На върха на хълма стана твърде студено, затова Еранд засили шейната си, литна надолу по дългия склон, профуча през поляната и спря на трийсетина метра от мястото, където бе застанал Дурник. Ковачът бе погълнат така дълбоко от заниманието си, че нито виждаше, нито чуваше какво става около него.

Поулгара се отнасяше толерантно към слабостта на Дурник към рибата. Винаги бе впечатлена в подходяща степен от дължината, теглото и сребристия цвят на забележителните риби, които той донасяше у дома, и всеки път използваше безкрайните си познания, измисляйки нови и интересни начини да изпържи, опече или дори да панира рибата. Ала непреклонно настояваше ковачът да я изчисти.

Когато отново настъпи пролетта, Белгарат се отби при тях, яхнал буен дорест кон.

— Какво стана с кобилата ти? — попита го Дурник, когато старецът слезе от седлото пред вратата на къщата.

Белгарат направи кисела гримаса.

— Бях прекосил наполовина територията на Драсния, когато разбрах, че е жребна. Замених я с този палав жребец. — Той хвърли суров поглед към изправилия се на задните си крака дорест кон.

— Струва ми се, че си направил възможно най-добрата сделка — рече замислено Дурник, като преценяващо огледа жребеца на Белгарат.

— Кобилата беше спокойна и умна — възрази старецът. — Този кон няма никакъв мозък в главата си. Единственото, което иска, е да се перчи пред някого — само тича, скача, изправя се на задните си крака и вдига във въздуха всичките си копита. — Той поклати глава с крайно неодобрение.

— Заведи го в конюшнята, татко — каза Поулгара. — След това се измий. Идваш тъкмо навреме за вечеря. Може да си похапнеш печена риба. Всъщност можеш да излапаш няколко печени риби, стига да имаш желание за това.

След като се нахраниха, Белгарат обърна стола си към камината, отпусна гръб на облегалката и изпружи краката си към огъня.

Огледа с доволна усмивка огладените до блясък каменни плочи на пода, варосаните стени, блестящите тенджери и чайници, окачени на забити в стената колчета, после спря очи върху танцуващите светлини и сенки, хвърляни от извитата като дъга камина.

— Хубаво е човек да се отпусне мъничко — отбеляза той. — Струва ми се, че не съм преставал да се движа, откакто тръгнах оттук миналата есен.

— И какво беше така неотложно, татко? — попита го Поулгара, която прибираше съдовете от масата.

— Белдин и аз поговорихме надълго и нашироко — отвърна старецът. — В Малореа стават някои неща, които въобще не ми се нравят.

— И какво значение би могло да има това сега, татко? Престанахме да се интересуваме от Малореа още в Ктхол Мишрак, когато умря Торак. Ти не изпълняваш службата на пазител на света, нали знаеш това?

— Ще ми се наистина всичко да беше толкова лесно, Поул — рече той. — Името „Сардион“ означава ли нещо за теб? Или може би „Ктраг Сардиус“?

Тя тъкмо наливаше топла вода от един чайник в голямата тенджера, където обикновено миеше съдовете, ала спря за миг и леко се намръщи.

— Веднъж чух един гролим да споменава нещо за „Ктраг Сардиус“. Не беше на себе си и бълнуваше на стария език на ангараките.

— Можеш ли да си спомниш какво приказваше? — напрегнато попита Белгарат.

— Съжалявам, татко, но аз не говоря стария език на ангараките. Така и не ти остана време да ме научиш, не си ли спомняш? — Тя погледна Еранд и му направи знак да стане да й помогне.

Еранд въздъхна безутешно, стана и взе суха кърпа за бърсане на съдове.

— Не прави гримаси, Еранд — напомни му тя. — Няма да те заболи, ако помогнеш да почистим след вечеря. — След това отново погледна към Белгарат и започна да мие съдовете. — Какво е значението на думата „Сардион“, татко?

— Не зная — отговори Белгарат и объркано почеса брадата си. — Но както изтъкна Белдин, Торак наричаше Кълбото на нашия Учител „Ктарг Яска“. Предполагам, че „Ктраг Сардиус“ може би по някакъв начин е свързан с него. Това е напълно възможно.

— Много пъти чух думите „възможно е“, „предполагам“ и „може би“, татко — рече тя. — Питам се дали не преследваш сенки просто по навик — или пък за да си създаваш работа.

— Познаваш ме твърде добре, за да предположиш, че ще седна да си търся работа — кисело каза Белгарат.

— Да, забелязала съм това. Става ли нещо друго по света?

— Хайде да видим. — Белгарат се отпусна назад и впери поглед в ниските греди на тавана. — Великият херцог Норагон изяде нещо, което определено не подейства благотворно на организма му.

— Кой е великият херцог Норагон? И защо трябва да се интересуваме от неговото храносмилане?

— Великият херцог Норагон беше кандидатът на династията Хонет, който трябваше да наследи Ран Боруни, възкачвайки се на императорския престол на Толнедра — усмихна се самодоволно Белгарат. — Той беше абсолютно магаре и възкачването му на трона щеше да се окаже пълна и гигантска катастрофа.

— „Беше“? — попита Дурник.

— Точно така. Неразположението в храносмилането на Норагон се оказа фатално. Широко са разпространени подозренията, че някой великолепен симпатизант на хорбитите е използвал екзотични подправки, отгледани в джунглите на Нийса, за последния обяд на великия херцог. Доколкото разбрах, симптомите били твърде зрелищни. Династията на хонетите е изпаднала в състояние на пълно безредие, останалите благородни фамилии злорадстват възмутително.

— Политическите нрави в Толнедра са отблъскващи — заяви Поулгара.

— Нашият принц Келдар е на път да стане най-богатият човек на света — продължи Белгарат.

— Силк ли? — Дурник бе изумен. — Значи вече е успял да открадне толкова много?

— Този път, доколкото разбрах, се занимава със законни неща — рече Белгарат. — Той и онзи негодник Ярблек са успели да сложат ръка върху цялата търговия с кожи с надраките. Не успях да науча всички подробности, но болезнените вопли в главните търговски къщи на Боктор би трябвало да служат като знак, че приятелите ни се справят твърде добре.

— Радвам се да науча това — каза Дурник.

— Може би защото напоследък не си ходил на пазара да търсиш пелерина от кожи — изсмя се Белгарат. — Разбрах, че цените са претърпели гигантски скок. — Старецът се залюля на стола си. — В Ктхол Мургос нашият приятел Кал Закат си проправя методично път към източния бряг, като коли всичко живо, което се изпречи пред очите му. Към списъка на завладените и обезлюдени от него градове добави и Рак Ктан и Рак Хага. Не съм прекалено привързан към мургите, но допускам възможността, че Закат отива твърде далеч.

— Кал Закат ли каза? — попита Поулгара и вдигна леко веждата.

— Това е чиста превземка — сви рамене Белгарат.

— По-скоро е симптом — отбеляза тя. — Владетелите на ангараките винаги проявяват нестабилност в една или друга област. — Тя се обърна и впери поглед в баща си. — Е?

— Какво „Е“?

— Имаш ли новини от Рива? Как са Гарион и Се’Недра?

— Не зная абсолютно нищо… с изключение на няколко официално разпространени сведения. „Кралят на Рива има удоволствието да обяви, че граф еди-кой си е назначен за посланик на Рива в кралство Драсния.“ Такива неща. И нищичко за личния им живот.

— Сигурни сме, че той може да пише, нали? — попита сърдито тя. — Убедена съм, че не е чак толкова зает. Във всеки случай сигурно е имал време да напише поне едно писмо през изтеклите две години.

— Наистина написа — намеси се тихо Еранд. Можеше и да не спомене за писмото, ала то изглеждаше много важно за Поулгара.

Вълшебницата го измери с остър поглед и попита:

— Какво каза?

— Белгарион ти писа миналата зима — отвърна Еранд. — Но писмото се изгуби, защото вестоносецът потъна заедно с кораба…

— Корабът, на който е бил вестоносецът, е потънал?! Но откъде си научил, че…

— Поул — изрече Белгарат с необичайно твърд глас. — Защо не ме оставиш аз да се справя с това? — Той се обърна към Еранд. — Казваш, че Гарион е написал писмо на Поулгара миналата зима?

— Да — отговори Еранд.

— Но писмото се е изгубило, когато корабът на вестоносеца потънал, така ли?

Еранд кимна.

— Тогава защо не е написал друго писмо?

— Защото не знае, че корабът е потънал.

— А ти знаеш, така ли?

Еранд отново кимна.

— А случайно да знаеш какво е било написано в писмото?

— Да, зная.

— Мислиш ли, че можеш да го повториш пред нас?

— Струва ми се, че мога, ако искате. Но Белгарион ще напише друго писмо след една седмица.

Белгарат го погледна някак особено.

— Защо не ни кажеш какво е било написано в първото писмо? Така няма да пропуснем нищо.

— Добре — съгласи се Еранд и се намръщи, опитвайки усилено да се съсредоточи. — Писмото започваше със следните думи: „Скъпи лельо Поул и Дурник…“ Смятам, че това е много мило, а вие?

— Просто ни повтори думите в писмото, Еранд — каза търпеливо Белгарат. — Спести ни коментарите си за по-късен час.

— Добре — Еранд впери замислен поглед в огъня. — „Съжалявам, че не ви писах по-рано — продължи той. — Но бях ужасно зает да се уча как да бъда добър крал. Лесно е да станеш крал — просто трябва да се родиш в подходяща семейство. Но да бъдеш добър крал е по-трудно. Бранд ми помага, доколкото може, но въпреки това аз трябва да вземам решения за неща, които не разбирам. Се’Недра е добре — поне аз мисля така. Вече почти не разговаряме, затова ми е трудно да го твърдя със сигурност. Бранд е малко загрижен, че все още нямаме деца, ала не смятам, че той трябва да се тревожи за това. Що се отнася до мен, ние никога няма да имаме никакви деца и може би така е по-добре. Всъщност мисля, че щеше да е по-добре, ако се бяхме опознали преди да се оженим. Сигурен съм, че щяхме да намерим начин да отложим женитбата. Сега е прекалено късно. Ще трябва просто да търпим това положение по най-добрия възможен начин. Не се виждаме често и обикновено успяваме да бъдем учтиви един към друг — поне в достатъчна степен пред външни хора. Барак се отби при нас миналото лято със своя голям военен кораб. Посещението му беше прекрасно. Той ми разказа за…“

— Почакай малко, Еранд — прекъсна го Поулгара. — Гарион споменава ли още нещо за неприятностите между него и Се’Недра?

— Не, госпожо — отговори след миг Еранд, прехвърляйки в паметта си останалата част от писмото. — Пише за посещението на Барак, за новините, които получил от Анхег, и за писмото, което получил от Мандорален. Това е всичко. Пише, че ви обича и че много му липсвате. Това са и последните му думи.

Поулгара и Белгарат се спогледаха. Еранд почувства изумлението им, ала не беше сигурен по какъв начин може да ги успокои.

— Сигурен ли си, че в писмото беше написано тъкмо това? — попита го Белгарат.

Еранд кимна.

— Точно такива бяха думите му и ти научи какво съдържа писмото веднага щом Гарион го написа?

Еранд се поколеба.

— Не зная дали се случи точно така. Знаете ли, не го чувствам тъкмо по този начин. Просто трябва да помислиш за писмото, а пък аз в действителност въобще не мислех за него, докато просто не заговорихте на тази тема — нали сега Поулгара заприказва за това.

— Има ли някакво значение на какво разстояние се намира човекът от тебе? — попита с любопитство Белгарат.

— Не — отговори Еранд. — Мисля, че няма. Просто научавам какво е написано, когато поискам.

— Никой не е в състояние да направи това, татко — обърна се Поулгара към стареца. — Никой досега не е могъл да прави такова нещо.

— Очевидно правилата са се променили — замислено каза Белгарат. — Смятам, че трябва да го приемем за истинска монета, а ти?

Тя кимна.

— Той няма никаква причина да си измисля.

— Струва ми се, че двамата с теб трябва да си поприказваме надълго и нашироко, Еранд — каза старецът.

— Може би — намеси се Поулгара. — Но все още е рано за това. — Тя отново се обърна към момчето. — Можеш ли да повториш пред мен какво каза Гарион за Се’Недра?

Еранд кимна и почна:

— „Се’Недра е добре — поне аз мисля така. Вече почти не разговаряме, затова ми е трудно да го твърдя със сигурност. Бранд е малко загрижен, че все още…“

— Добре, Еранд — прекъсна го тя и леко вдигна ръка, после впери поглед в лицето на момчето и след секунда вдигна вежда. — Кажи ми — подхвана тя, подбирайки много внимателно думите си — знаеш ли какво не е в ред между Гарион и Се’Недра?

— Да — отговори Еранд.

— Би ли ми казал?

— Щом искаш. Се’Недра направи нещо, което много ядоса Гарион. След това той направи нещо, с което я постави в неудобно положение в присъствието на много хора и това я накара силно да се разгневи. Тя смята, че той не й обръща достатъчно внимание и че посвещава цялото си време на своята работа, за да не му се налага да бъде с нея. Гарион мисли, че тя е разглезена егоистка, мислеща единствено за себе си и за никои друг. И двамата грешат, но много пъти са се карали за това. Наранили са се взаимно толкова дълбоко с нещата, които са си казали, че и двамата не желаят повече да бъдат женени един за друг. Ужасно са нещастни.

— Благодаря ти, Еранд — рече Поулгара, след това се обърна към Дурник и каза: — Трябва да опаковаме някои неща.

— Така ли? — Той изглеждаше мъничко изненадан.

— Отиваме в Рива — заяви непоколебимо вълшебницата.

4.

В Камаар Белгарат се натъкна на стар свой приятел в кръчмата близо до пристанището. Той доведе брадатия, облечен в кожени дрехи черек в странноприемницата, където бяха отседнали, и Поулгара хвърли изпитателен поглед към олюляващия се моряк.

— От колко време не си изтрезнявал, капитан Грелдик? — попита без заобикалки тя.

— А кой ден сме днес? — беше неясният му отговор.

Поулгара му отговори.

— Изумително! — възкликна морякът и се оригна. — Простете — извини се той. — Изглежда, ми се губят няколко дни.

— Грелдик — заговори вълшебницата, — защо задължително се напиваш всеки път, когато слезеш на някое пристанище?

Грелдик се вгледа замислено в тавана и почеса брадата си.

— След като вече спомена това, Поулгара, взе да ми се струва, че наистина постъпвам така. Никога не съм мислил по този въпрос, но щом ти казваш…

Тя го изгледа остро, ала погледът, с който й отвърна капитанът, беше съвсем съзнателно дързък.

— Не си губи времето, Поулгара — каза той. — Не съм женен, никога не съм бил женен и никога няма да се оженя. Няма да съсипя живота на нито една жена с поведението си и съм напълно убеден, че никоя жена на света няма да съсипе моя. Белгарат ми каза, че искаш да отидеш до Рива. Ще събера екипажа си и утре призори тръгваме с първия прилив.

— Екипажът ти ще бъде ли достатъчно трезвен да изведе кораба от пристанището?

Грелдик вдигна рамене.

— Може да се сблъскаме с един-два толнедрански търговски кораба, но в края на краищата все ще излезем в открито море. Независимо дали е пиян, или трезвен, моят екипаж е най-добрият по всички морета и океани на света. Ще те заведем до кея в пристанището на Рива рано следобед вдругиден — освен ако морето не замръзне дотогава. В такъв случай ще пристигнем два часа по-късно. — Морякът отново се оригна. — Извинете ме — измърмори той, олюля се и я погледна с гурелясалите си очи.

— Грелдик! — възкликна възхитено Белгарат. — Ти си най-храбрият мъж на света.

— Морето не ме плаши — отговори Грелдик.

— Въобще нямах предвид морето.

Към обяд на следващия ден корабът на Грелдик вече пореше пенливите вълни, тласкан от свежия бриз. Неколцина от по-неразположените членове на екипажа се олюляваха по палубата, държаха се за перилата и внимателно държаха под око кърмата. Там стоеше Грелдик; очите му бяха подпухнали, а самият той, очевидно страдащ мъчително, стискаше здраво лоста на кормилото.

— Няма ли да свалиш някои от платната? — попита го Белгарат.

— Че защо?

— Защото ако не го направиш, при този вятър мачтата на кораба ще се прекърши.

— Ти се занимавай с вълшебствата си, Белгарат — отвърна му Грелдик. — Остави плаването на мен. Движим се с добра скорост. Първо ще се огънат дъските на палубата и едва тогава ще настъпи някаква опасност за мачтата.

— И колко време след огънатите дъски ще се прекърши мачтата?

Грелдик вдигна рамене.

— След около минута — най-често става така.

Белгарат го погледа малко, после каза:

— Предпочитам да се пъхна в трюма.

— Добро хрумване.

Привечер вятърът утихна и през нощта корабът на Грелдик продължи да се носи сред укротеното море. Звездите се показваха от време на време, но и тази светлина беше достатъчна; когато на следващата сутрин слънцето изгря; нямаше никакви вълни — точно както бе предсказал своенравният капитан. Преди пладне на хоризонта на запад се показаха тъмните стърчащи върхове, увенчаващи планината на Острова на ветровете. Корабът отново започна да се мята като буен кон сред белите гриви на вълните под студеното синьо небе. Широка усмивка грееше върху брадатото лице на Грелдик, докато корабът му политаше надолу в морската бездна, люлееше се и се тресеше, но въпреки това продължаваше напред през бурното море, изхвърляйки водопади от пръски всеки път, когато се врязваше в някоя голяма вълна.

— Много ненадежден човек — заяви Поулгара и изгледа неодобрително капитана.

— Но изглежда, че наистина е добър моряк, Поул — меко отбеляза Дурник.

— Не това имах предвид, Дурник.

— О, да.

Корабът се промъкна без затруднение между двата скалисти носа и навлезе в заслоненото пристанище на град Рива. Сивите каменни постройки се издигаха стръмно към тъмните, заплашителни назъбени стени на Цитаделата, която бдеше като мрачен страж над града и пристанището.

— Това място изглежда безрадостно — отбеляза Дурник. — Безрадостно и негостоприемно.

— Точно такава е била целта на хората, когато са построили града — отговори му Белгарат. — Те всъщност не са искали да имат много посетители.

Грелдик завъртя лоста на кормилото и корабът разряза с носа си тъмната вода и пое направо към каменния кей. В последния възможен момент капитанът отново обърна лоста на кормилото, кърпените платна по мачтите заплющяха, корабът измина последните няколко метра и блъсна лекичко покритите с кора сол камъни на кея.

— Мислиш ли, че някой е забелязал пристигането ни и е съобщил на Гарион? — попита Дурник.

— Очевидно — отвърна Белгарат и посочи към сводестата порта, която току-що се бе отворила, разкривайки широко каменно стълбище. То извеждаше нагоре във вътрешността на дебелите високи стени, отбраняващи Рива откъм морето. Няколко мъже — външният им вид издаваше, че са от кралския двор — излязоха през портата; в центъра на групата крачеше висок млад мъж с пясъчноруса коса и сериозно лице.

— Хайде да минем от другата страна на кораба — предложи Белгарат на Дурник и Еранд. — Искам да го изненадаме.

— Добре дошъл в Рива, капитан, Грелдик. — Еранд разпозна гласа на Гарион, макар че сега той звучеше по-сигурно, по-зряло.

Грелдик го изгледа оценяващо изпод присвитите си клепачи.

— Пораснал си, момче — обърна се той към краля на Рива. Човек, свободен като Грелдик, не изпитваше нужда да употребява обичайните изразни средства, показващи почит и уважение.

— Това напоследък сполита всички — отвърна сухо Гарион. — Почти всеки човек на моята възраст може да се похвали с подобно постижение.

— Доведох ти няколко посетители — съобщи му Грелдик.

Усмихнат, Белгарат прекоси палубата, следван от Дурник и Еранд.

— Дядо, ти?! — изумено възкликна Гарион. — Какво правиш тук? Ами Дурник… и Еранд?

— Всъщност това хрумна на леля ти — обясни му Белгарат.

— Значи и леля Поул е тук?

— Разбира се — намеси се спокойно Поулгара, която тъкмо излизаше от ниската кабина под кърмата.

— Лельо Поул! — възкликна Гарион.

— Не се взирай така в мен, Гарион — каза тя и оправи яката на синята си пелерина. — Не е учтиво.

— Но защо, не ме уведомихте, че пристигате? Какво правите всички вие тук?

— Просто идваме да те посетим, скъпи. Хората правят от време на време такива неща.

Те се присъединиха към младия крал на кея и последваха обичайните прегръдки, ръкостискания и дълго взиране в лицата на приятелите — неща присъщи на всички срещи след дълга раздяла. Ала Еранд бе заинтересуван много повече от друго нещо. Когато всички поеха през сивия град нагоре към Цитаделата, изправена като страж над останалите сгради; момчето дръпна ръкава на Гарион и попита:

— Конят?

— В конюшнята е, Еранд. Ще се радва да те види.

Еранд се усмихна и кимна.

— Момчето още ли говори по този начин? — попита Гарион Дурник. — Изреченията му винаги ли се състоят от една дума? Мислех си… ами…

— Обикновено приказва нормално за възрастта си — отговори Дурник. — Но непрекъснато си мисли за жребчето. Понякога, когато е развълнуван, започва да приказва по стария начин.

— Но слуша — добави Поулгара. — А това е нещо повече в сравнение с едно друго момче на неговата възраст преди време.

Гарион се засмя.

— Наистина ли бях толкова труден за гледане, лельо Поул?

— Не беше труден, скъпи. Просто не слушаше.

Пристигнаха в Цитаделата и кралицата на Рива ги поздрави пред високата арка на първата порта. Се’Недра беше все така изящна, както я бе запомнил Еранд. Бакърено-червеникавата и коса бе захваната на тила с два златни гребена, а къдриците се спускаха по гърба й като пламтящ водопад. Зелените й очи бяха огромни. Беше мъничка, не много по-висока от Еранд, ала веднага си личеше, че е истинска кралица. Тя поздрави царствено всички, прегърна Белгарат и Дурник, а после целуна леко бузата на Поулгара.

След това протегна ръце към Еранд, а той ги стисна в дланите си и надникна в очите й. В тях имаше някаква бариера, едва доловима следа от отбранителна напрегнатост, с която кралицата пропъждаше болката си. Тя го притисна до тялото си и го целуна; дори в този жест момчето почувства напрежението, издаващо нещастието й, което вероятно Се’Недра дори вече не осъзнаваше. Тя отдръпна меките си устни от бузата му и Еранд още веднъж се взря дълбоко в очите й. Погледът му носеше цялата любов, надежда и съчувствие, което момчето изпитваше към нея. В този миг, без дори да се замисля, то вдигна ръка и я докосна по бузата. Очите й се отвориха широко, устните й се разтрепераха. Неуловимата следа от твърдата като ахат отбранителна напрегнатост у нея започна да се топи. Две големи сълзи се появиха в очите на Се’Недра; след това тя изплака сърцераздирателно, обърна се и сляпо пристъпи напред с протегнати ръце.

— О, лейди Поулгара! — извика Се’Недра.

Поулгара спокойно пристъпи към ридаещата кралица и я прегърна. Ала погледна в очите на Еранд и веждата й се вдигна въпросително. Еранд й кимна успокоително.

— Я виж ти — измърмори Белгарат, леко объркан от внезапния плач на Се’Недра, почеса брадата си, огледа вътрешния двор на Цитаделата и широките гранитни стъпала, водещи до някаква масивна врата, и попита Гарион: — Имаш ли нещо за пиене подръка?

Поулгара, която все още държеше хлипащата Се’Недра, му хвърли предупредителен поглед и каза:

— Не е ли твърде рано, татко?

— О, не — отвърна и любезно старецът. — Две-три глътки пиво успокояват стомаха след пътешествие по море.

— Ти винаги намираш някаква причина, нали?

— Обикновено все успявам да измисля нещо.

Еранд прекара следобеда на двора зад кралските конюшни. Жребчето всъщност вече беше поизраснало и се бе превърнало в напет млад жребец. Тъмната му козина блестеше, мускулите му потрепваха под нея, докато тичаше, описвайки широк кръг в двора. Единственото бяло петно на рамото му изглеждаше нажежено като жарава в ярката слънчева светлина.

Конят бе усетил по някакъв начин че Еранд идва, и цяла сутрин бе останал напрегнат и неспокоен. Конярят предупреди Еранд за това.

— Внимавай с него — рече той. — Не знам защо, но днес е малко плашлив.

— Ще се оправи — отвърна му Еранд и спокойно отвори вратата към яхъра на младия кон.

— Лично аз не бих влязъл вътре… — заговори с категоричен глас конярят и посегна да спре момчето, но Еранд вече беше влязъл при животното, което го гледаше с широко отворени очи. Конят изпръхтя веднъж и подскочи нервно, копитата му задумкаха върху покрития със слама под. След миг обаче застина и се разтрепера. Еранд протегна ръка и докосна наведената му шия. След това всичко помежду им изведнъж беше наред. Еранд отвори вратата на конюшнята по-широко, конят доволно подуши врата на момчето и кротко тръгна след него пред погледа на смаяния коняр.

Засега на двамата им беше достатъчно, че просто са заедно — да усещат връзката помежду си, връзка, която бе съществувала още преди да се срещнат и по някакъв неведом начин още преди да са се родили. По-късно щяха да правят и други неща, но сега близостта им стигаше.

Когато в хоризонта на изток започнаха да се промъкват пурпурните багри на вечерта, Еранд нахрани коня, обеща, че ще се върне на следващия ден, и влезе в Цитаделата да потърси приятелите си. Намери ги седнали в трапезарията с ниско надвисналия над главите им таван. Това помещение беше по-малко от голямата главна зала за тържества и не изглеждаше толкова официално, но може би беше най-уютното място в тази мрачна крепост.

— Добре ли прекара следобеда? — попита го Поулгара. Еранд само кимна.

— А конят зарадва ли се, когато те видя?

— Да.

— И сега сигурно си гладен, нали?

— Ами… малко. — Той огледа стаята, забеляза, че кралицата на Рива я няма, и попита: — Къде е Се’Недра?

— Малко е уморена — отговори леля Поул. — Имахме дълъг разговор следобед.

Еранд я погледна и разбра. След това отново се огледа наоколо и каза:

— Наистина съм мъничко гладен.

Смехът на Поулгара беше топъл, изпълнен с обич.

— Всичките момчета са еднакви — заяви тя.

— Нима би искала да сме различни? — попита я Гарион.

— Не — отговори тя. — Струва ми се, че не.

Рано на следващата сутрин Поулгара и Еранд се бяха разположили пред огъня в апартамента, който от векове се пазеше за нея. Поулгара седеше на стол с висока облегалка, на масичката до нея имаше чаша ароматен чай. Вълшебницата беше облечена в наситеносин кадифен халат и държеше голям гребен от слонова кост. Еранд седеше на покрито с килим малко столче пред нея и изтърпяваше поредната част от сутрешния ритуал. Измиването на лицето, ушите и врата не отнемаше чак толкова време, но при сресването на косата му поради някаква странна причина изтичаше повече от четвърт час. Вкусът на Еранд по отношение на прическите беше доста прост. Щом косата не влизаше в очите, сресването го удовлетворяваше. Ала Поулгара, изглежда, приемаше за твърде забавно да прокарва гребен през меките му светлоруси къдрици. От време на време, независимо коя част от деня бе настъпила, момчето забелязваше в очите й особена мекота; в такива моменти пръстите й сякаш от само себе си посягаха към гребена и Еранд знаеше, че ако незабавно не си намери някакво много сериозно занимание, без много приказки след миг ще се наложи да седне на стола, за да се погрижат за косата му.

Някои почука почтително по вратата.

— Да, Гарион — каза тя.

— Надявам се, че не идвам прекалено рано, лельо Поул. Мога ли да вляза?

— Разбира се, скъпи.

Гарион беше облечен в син жакет и сини панталони и бе обул меки кожени обувки. Еранд беше забелязал, че ако кралят на Рива има право на избор, винаги се облича в синьо.

— Добро утро, скъпи — поздрави го леля Поул, а пръстите й продължиха заниманието си с гребена.

— Добро утро, лельо Поул — отвърна на поздрава и Гарион. След това погледна момчето, което шаваше лекичко на столчето пред Поулгара, и добави сериозно: — Добро утро, Еранд.

— Белгарион — отвърна Еранд и кимна.

— Не мърдай — спокойно му каза леля Поул и после попита Гарион: — Искаш ли чай?

— Не, благодаря. — Той взе стол и седна срещу нея. — Къде е Дурник?

— Излезе да се разходи край парапета на кулата — каза Поулгара. — Дурник обича да е навън при изгрев слънце.

— Да — усмихна се Гарион. — Спомням си това от фермата на Фалдор. Всичко наред ли е? Имам предвид — удобни ли са стаите?

— Винаги съм се чувствала удобно тук — отговори вълшебницата. — В известен смисъл това място винаги е било най-близкото нещо до постоянен дом за мен. Поне досега. — Тя погледна със задоволство завесите от тъмноалено кадифе и тапицерията от тъмна кожа на креслата и въздъхна щастливо.

— Тези стаи са твои от дълго време, нали?

— Да. Белдаран ги отдели за мен след като тя и Желязната хватка се ожениха.

— Какъв беше той?

— Желязната хватка ли? Много висок — почти толкова, колкото баща си — и невероятно силен. — Тя отново съсредоточи вниманието си върху косата на Еранд.

— Колкото Барак ли беше висок?

— По-висок, но не толкова як. Самият крал Черек беше висок седем стъпки и всичките му синове пораснаха много едри мъже. Драс Бичия врат приличаше на ствол на дърво. Желязната хватка беше по-строен, имаше страшна черна брада и пронизващи сини очи. Когато той и Белдаран се ожениха, в брадата и косата му вече имаше сребърни нишки; но дори и тогава от него се излъчваше някаква невинност, която всички усещахме. Също като невинността, която всички долавяме у Еранд сега.

— Струва ми се, че си го спомняш много добре. За мен той винаги е просто човек от някаква легенда. Всички говорят за нещата, които е извършил, ала не знаем нищо за него като човек от плът и кръв.

— Аз винаги ще си спомням за него по-подробно, отколкото за всички останали, Гарион. Та нали в края на краищата имаше възможност да се омъжа за него.

— За Желязната хватка ли?

— Алдур казал на баща ни да изпрати една от дъщерите си за съпруга на краля на Рива. Татко е трябвало да избира между мен и Белдаран. Мисля, че е направил правилния избор, но аз все още мисля за Желязната хватка, нали разбираш. — Вълшебницата въздъхна и в усмивката й се промъкна мъничко тъга. — Не мисля обаче, че от мене би излязла добра съпруга за него — добави тя. — Сестра ми Белдаран беше мила, нежна и много красива. Аз не бях нито нежна, нито много привлекателна.

— Но ти си най-красивата жена на света, лельо Поул — бързо възрази Гарион.

— Много мило от твоя страна, че казваш това, Гарион, но когато бях на шестнадесет години, много хора не биха казали за мен, че съм хубава. Бях висока и едра. Коленете ми бяха винаги ожулени, а лицето — обикновено изцапано. Дядо ти никога не проявяваше особена загриженост за външния вид на дъщерите си. Понякога минаваха цели седмици, без гребен да докосне косата ми. Аз бездруго не харесвах особено косата си. Тази на Белдаран беше мека и златиста, а моята приличаше на конска грива, пък и този бял кичур… — Вълшебницата разсеяно го докосна с гребена.

— А той как се е появил? — попита Гарион с любопитство.

— Дядо ти ме докоснал там, когато ме видял за пръв път, Тогава съм била съвсем малко бебе. И кичурът веднага станал бял. Всички ние имаме някакъв белег, нали знаеш. Твоят е на дланта ти; аз пък имам този бял кичур, белегът на дядо ти е точно над сърцето. Появява се на различни места върху всеки от нас, но значението му е едно и също.

— Какво е то?

— Белегът е свързан с онова, което сме ние. — Тя се обърна към Еранд и го погледна с присвити устни. После нежно докосна къдриците над ушите му. — Е, както казвах, аз бях дива и своенравна и въобще не изглеждах красива на младини. Всъщност Долината на Алдур не е най-подходящото място, където може да порасте някое момиче, пък и група чудати стари вълшебници в никакъв случай не може да замести присъствието на майката. Те обикновено забравят, че край тях има дете. Помниш ли онова голямо старо дърво в средата на Долината?

Той кимна.

— Веднъж се качих на него и останах горе цели две седмици, докато някой забележи, че ме няма. Такова нещо би могло да накара всяко момиче да се почувства пренебрегнато и необичано.

— А как най-сетне откри… искам да кажа — как откри, че наистина си красива?

Тя се усмихна.

— Това е друга история, скъпи. — След това го погледна съвсем прямо. — Съгласен ли си да престанем да пристъпваме на пръсти към темата, която сега интересува и двама ни?

— Какво?

— Става дума за онова, което бе споменал в писмото си за теб и Се’Недра.

— О, това ли? Може би въобще не трябваше да те занимавам с този проблем, лельо Поул. В края на краищата това е моя лична работа. — И той неловко отклони поглед.

— Гарион — изрече твърдо вълшебницата. — В нашето особено семейство не съществува такова нещо като „лична работа“. Мислех, си, че вече си разбрал това. Какви точно трудности преживявате със Се’Недра?

— Просто нищо не излиза от женитбата ни, лельо Поул — тъжно каза той. — Има някои неща, за които мога да се погрижа само аз, а тя иска да прекарвам всяка секунда с нея — е, поне беше така преди време. Сега минават дни наред, без въобще да се виждаме. Вече не спим в едно и също легло и… — Той погледна към Еранд и се изкашля неловко.

— Готов си — рече Поулгара на Еранд, сякаш нищо не се бе случило. — Вече изглеждаш достатъчно прилично. Защо не се наметнеш с кафявата пелерина и не отидеш при Дурник? Можете да отидете при конюшните при твоя кон.

— Добре, Поулгара — съгласи се Еранд, скочи от столчето и отиде да вземе пелерината.

— Той е много добро момче, нали? — обърна се Гарион към Поулгара.

— През по-голямата част от времето — отвърна тя. — И то ако успеем да го държим далеч от реката зад къщата на майка ми. Не знам защо, но се чувства несъвършен, ако не цопне във водата поне два пъти на месец.

Еранд целуна Поулгара и понечи да се отправи към вратата.

— Кажи на Дурник че съм казала следното: двамата можете да прекарате щастливо заедно целия предобед. — Вълшебницата изгледа прямо Гарион. — Ще бъда заета тук няколко часа.

— Добре — отговори Еранд и излезе. В коридора се замисли за проблема, който правеше Гарион и Се’Недра толкова нещастни. Поулгара обаче вече се бе погрижила за това, а Еранд знаеше, че тя е в състояние да оправи всичко. Самият проблем не беше голям, ала се бе превърнал в лавина с чудовищни размери заради споровете, които бе предизвикал. Еранд разбираше, че понякога и най-малкото недоразумение може да предизвика болка като скрита рана, щом набързо изречени думи в мигове на разпаленост застават между двама души, които не се извиняват и не си прощават. Момчето също така разбираше, че Гарион и Се’Недра се обичат много и че тъкмо затова и двамата са изключително уязвими към тези бързо изречени, разпалени думи. Всеки от тях притежаваше огромна сила да наранява другия. След като и двамата осъзнаеха това, цялата работа щеше да отмине от само себе си.

Коридорите в Цитаделата на Рива бяха осветени от факли, прикрепени в железни пръстени към каменните стени. Еранд се спусна по широкия проход към източната част на крепостта — там се намираше парапетът на кулата и назъбените стени над него. Стигна до дебелата източна стена и спря да погледа през тесните прозорци, през които се промъкваха слабите лъчи от металносивата светлина на утрото. Цитаделата се издигаше високо над града. Сивите каменни постройки и тесните калдъръмени улички долу все още бяха потънали в сенки и мъгла. Тук-там в къщите на ранобудниците се виждаха светнали прозорци. Приятната миризма на сол от морето се носеше над островното кралство. Древните камъни на Цитаделата внушаваха чувството на безутешност, изпитвано от хората на Рива Желязната хватка, зърнали за пръв път скалистия остров, издигащ се мрачно сред яростните бури на морето. Освен това древните камъни внушаваха и непреклонното чувство за дълг, накарало риванците да издигнат крепостта и града сред самите канари, за да защитават завинаги Кълбото на Алдур.

Еранд се изкачи по стълбището и намери Дурник до назъбените стени. Ковачът бе вперил поглед към Морето на ветровете, чиито огромни вълни се разбиваха несекващо в скалистия бряг.

— Виждам, че вече се е погрижила за косата ти — отбеляза Дурник.

— Успя — кисело каза Еранд.

Дурник се засмя и каза:

— Можем да се примирим с някои неща, щом те й харесват, нали?

— Да — съгласи се Еранд. — Сега тя разговаря с Белгарион. Струва ми се, че иска аз и ти да стоим настрана, докато не приключи.

Дурник кимна.

— Това наистина е най-добрият избор. Поул и Гарион са много близки. Когато е насаме с нея, ще и каже такива неща, които не би споменал в наше присъствие. Надявам се, че тя ще успее да изглади нещата между него и Се’Недра.

— Поулгара ще се справи — увери го Еранд.

На една далечна поляна високо над тях, където утринното слънце вече беше докоснало изумруденозелената трева, млада овчарка извиси глас и запя на стадото си. Пееше за любовта с чист глас, който извираше от сърцето и като песен на птица.

— Такава би трябвало да бъде любовта — подхвана Дурник. — Чиста, обикновена, проста… като гласа на това момиче.

— Зная — отвърна Еранд. — Поулгара каза, че можем да отидем при коня, когато свършиш работата си тук.

— Разбира се — съгласи се Дурник. — А вероятно можем да поспрем в кухнята, за да си вземем нещо за закуска.

— Страхотно хрумване — потвърди Еранд.

Денят премина много приятно. Слънцето беше топло и ярко, конят подскачаше по трасето за езда доволен като кученце.

— Кралят не ни позволява да обяздим този жребец — каза един от конярите на Дурник. — Все още не сме го тренирал и с въже. Негово величество каза, че това бил много специален кон — и въобще не мога да разбера защо. Конят си е кон, нали?

— Случи се нещо особено, когато се роди — обясни Дурник.

— Те всички се раждат по еднакъв начин — възрази конярят.

— Човек трябва да го види със собствените си очи — каза само Дурник.

По време на вечерята Гарион и Се’Недра се поглеждаха твърде боязливо над масата, а върху устните на Поулгара светеше лека тайнствена усмивка.

Когато всички се нахраниха, Гарион се протегна и се прозя някак прекалено театрално.

— Не зная защо тази вечер се чувствам много уморен — рече той. — Вие ако искате останете и си поговорете, но аз мисля да отида да си легна.

— Добра идея, Гарион — отвърна му Поулгара.

Той се изправи и Еранд почувства, че кралят на Рива нервно потрепва. Небрежно, като че ли се извиняваше някому, той се обърна към Се’Недра:

— Идваш ли, скъпа? — попита той, влагайки цялото така важно предложение за мир в тези три думи.

Се’Недра го погледна и всичко, което ставаше в сърцето й, проблесна в очите й.

— Ами… да, Гарион — отговори тя и леко се изчерви. — Идвам. Аз също съм доста уморена.

— Лека нощ, деца — обърна се към тях Поулгара с нежна любов. — Приятни сънища.

— Какво толкова им каза? — попита Белгарат дъщеря си, когато кралят и кралицата, хванати за ръце, излязоха от трапезарията.

— Много неща, татко — отвърна самодоволно тя.

— Някое от тях сигурно е свършило добра работа — отбеляза старият вълшебник. — Дурник, бъди така добър и ми напълни чашата, приятелю. — Той подаде празната си халба на ковача, който седеше до бъчвата с пиво.

Поулгара беше толкова доволна от успеха си, че дори не направи никакъв коментар.

Полунощ отдавна беше отминала. Еранд изведнъж се събуди леко уплашен.

„Ти наистина имаш много здрав сън“ — долови момчето някакъв глас, който сякаш говореше в ума му.

„Сънувах нещо“ — отвърна Еранд.

„Забелязах — изрече сухо гласът. — Облечи се. Имам нужда от теб в тронната зала.“

Еранд послушно стана от леглото, бързо облече туниката си и обу меките сендарски ботуши.

„Тихо — предупреди го гласът. — Да не събуждаме Поулгара и Дурник.“

Гласът и момчето безшумно излязоха, спуснаха се по дългите празни коридори и стигнаха до Тронната зала на риванския крал — огромно помещение, в което преди три години Еранд беше поставил Кълбото на Алдур в дланта на Гарион, променяйки завинаги неговия живот.

Когато Еранд отвори, голямата врата леко изскърца. Изведнъж отвътре прозвуча глас:

— Кой е?

— Аз съм, Белгарион — отговори му Еранд.

Голямата зала беше осветена от мекото синьо сияние на Кълбото на Алдур. То стоеше върху дръжката на огромния меч на Рива, окачен с острието надолу над трона.

— Защо се разхождаш толкова късно, Еранд? — попита Гарион.

— Беше ми казано да дойда тук — отвърна Еранд.

Гарион го погледна въпросително.

— Беше ти казано? И кой ти каза?

— Знаеш кой — рече Еранд, влезе в тронната зала и затвори вратата. — Той.

Гарион примигна.

— Значи той разговаря и с теб?

— Сега го направи за пръв път. Но аз зная за него.

— Ако той никога не е… — Гарион замълча и рязко вдигна глава към Кълбото. Меката синя светлина на камъка изведнъж се промени и стана наситена, гневно червена. Еранд съвсем ясно чу странен звук. Навремето, докато бе носил Кълбото, ушите му бяха привикнали към кристалните, бляскави звуци на неговата песен, но сега те изведнъж бяха придобили грозен, стоманен полутон. Като че камъкът бе срещнал нещо, което го бе изпълнило с огромен гняв.

„Пазете се! — изрече гласът, който и двамата чуваха съвсем ясно. Тонът беше такъв, че не можеше да бъде оставен без внимание. — Пазете се от Зандрамас!“

5.

Веднага щом се съмна, двамата отидоха да потърсят Белгарат. Еранд усещаше, че Гарион е разтревожен. Самият той чувстваше, че предупреждението, което бяха получили, е толкова важно, че всичко останало трябва да бъде оставено на заден план. Всъщност двамата не бяха разговаряли много за това в тъмните тихи часове, докато седяха в Тронната зала на риванския крал, очаквайки първите слънчеви лъчи. И двамата наблюдаваха внимателно Кълбото на Алдур, но след странния миг на ален гняв камъкът отново бе започнал да излъчва привичната си лазурносиня светлина.

Намериха Белгарат седнал пред наскоро запаления огън в ниската зала близо до кралските кухни. На масата пред него имаше голямо парче хляб и внушителен резен сирене. Еранд погледна към хляба и сиренето, изведнъж осъзна колко е гладен, и се запита дали Белгарат би споделил с него закуската си. Старият вълшебник изглеждаше потънал в мисли и се взираше в танцуващите пламъци. Дебелата сива пелерина бе наметната на раменете му, макар че в залата не беше студено.

— Рано сте станали вие двамата — отбеляза той, когато Гарион и Еранд отидоха при него до огъня.

— Ти също, дядо — каза Гарион.

— Тази нощ сънувах нещо странно — отвърна му старецът. — Вече няколко часа се опитвам да се отърся от него. Присъни ми се, че незнайно защо Кълбото е станало алено.

— Наистина беше така — тихо каза Еранд.

Белгарат го изгледа остро.

— Да. Ние двамата видяхме това, дядо — рече Гарион. — Преди няколко часа бяхме в Тронната зала и Кълбото изведнъж блесна червено. Тогава гласът, който чувам тук — той почука челото си, — изрече: „Пазете се от Зандрамас!“

— Зандрамас? — повтори Белгарат озадачено. — Това име ли е, или пък друго нещо?

— Не зная, дядо — отговори Гарион. — Но аз и Еранд заедно го чухме, нали, Еранд?

Еранд кимна, без да откъсва очи от хляба и сиренето.

— А вие двамата какво правехте по това време там? — попита Белгарат и ги погледна внимателно.

— Аз бях заспал — отвърна Гарион и изведнъж лицето му леко се изчерви. — Е, почти спях. Разговаряхме със Се’Недра до много късно. Напоследък не си говорехме много, затова имаше да си кажем много неща. Както и да е, той ми каза да стана и да отида в тронната зала.

Белгарат погледна Еранд.

— Ами ти?

— Той ме събуди — отговори момчето. — После…

— Я почакай малко — прекъсна го остро вълшебникът. — Кой те събуди?

— Същият, който събуди и Гарион.

— А ти знаеш ли кой е той?

— Да.

— Знаеш ли какво представлява той?

Еранд кимна.

— Никога по-рано ли не е разговарял с тебе?

— Никога.

— И ти веднага разбра кой е и какъв е?

— Да. Каза ми, че има нужда от мен в тронната зала, затова се облякох и отидох там. Когато стигнах в залата, Кълбото стана червено и гласът изрече да се пазим от Зандрамас.

Белгарат се намръщи.

— Значи и двамата сте абсолютно сигурни, че Кълбото промени цвета си?

— Да, дядо — увери го Гарион. — Освен това ми се стори, че звуците, които издаваше, бяха различни. Обикновено от Кълбото се разнася звънящ шум — като от камбана, която си ударил, но този път беше съвсем различно.

— И сте сигурни, че стана червено? Искам да кажа — не беше просто по-тъмен нюанс на синьото или нещо подобно?

— Не, дядо. Без никакво съмнение цветът беше червен.

Белгарат се изправи и лицето му изведнъж стана мрачно.

— Елате с мен — каза кратко той и тръгна към вратата.

— Къде? — попита Гарион.

— В библиотеката. Трябва да проверя нещо.

— Какво?

— Нека почакаме, докато прочета каквото трябва. Важно е и искам да съм сигурен, че съм го разбрал правилно.

Докато минаваше край масата, Еранд си отчупи голямо парче сирене и го лапна. После излезе след Белгарат и Гарион. Тримата бързо минаха през мрачните, осветени с факли коридори и започнаха да се изкачват по стръмните, отекващи стъпала на каменното стълбище. През последните няколко години лицето на Белгарат бе придобило своенравен и леко капризен израз. Всички следи от този израз сега бяха изчезнали, погледът му беше изключително напрегнат. Щом влязоха в библиотеката, старецът взе две свещи от прашната маса и ги запали от факлата, прикрепена в железния пръстен пред вратата. След това отново влезе в библиотеката и постави едната свещ на масата.

— Затвори вратата, Гарион — каза той. — Не искам никой да ни безпокои.

Гарион затвори тежката дъбова врата, без да произнесе нито дума. Белгарат се приближи до стената и вдигна свещта. Погледът му започна да бяга по безкрайните редове прашни, подвързани с кожа книги и прилежно подредените, завити в коприна пергаментови свитъци.

— Дай онзи свитък, Гарион — онзи, който е завит в синя коприна. Ти си по-висок.

Гарион се изправи на пръсти, взе свитъка, погледна го с любопитство и после го подаде на дядо си.

— Сигурен ли си, че ти трябва тъкмо този? — попита той. — Това не е Мринския сборник, знаеш ли?

— Не е — отвърна му Белгарат. — Не бива да съсредоточаваш вниманието си единствено върху Мринския сборник и да пренебрегваш всички останали. — Вълшебникът остави свещта и внимателно развърза сребърната връзка, с която бе вързан свитъкът. След това махна синята копринена обвивка и започна да разгъва напукания пергамент. Погледът му бързо поглъщаше древното писмо. — Ето го — рече най-сетне той. — „Помнете — прочете Белгарат. — В деня, когато Кълбото на Алдур започне да свети с аленочервена светлина, ще бъде разкрито името на Детето на Мрака.“

— Но Торак беше Детето на Мрака — възрази Гарион. — Какъв е този свитък?

— Сборникът на Дарин — отговори му Белгарат. — Той не винаги е така надежден като Мринския, но единствено в него се споменава за това събитие.

— И какво означава това? — попита Гарион дълбоко озадачен.

— Нещата са твърде сложни — отвърна Белгарат със свити устни, все още вперил поглед във въпросния откъс. — Казано с две думи, съществуват две пророчества.

— Да, знаех това, но си мислех, че щом Торак умре, второто пророчество просто ще… ами…

— Не е точно така. Не смятам, че всичко е толкова просто. Двете пророчества са се срещали в остри битки още преди раждането на този свят. Всеки път има Дете на Светлината и Дете на Мрака. Когато ти и Торак се изправихте един срещу друг в Ктхол Мишрак ти беше Детето на Светлината, а Торак — Детето на Мрака. И това не беше първият път, когато двамата вечни противници се срещат. Очевидно не е и последният.

— Искаш да кажеш, че борбата все още не е свършила? — попита невярващо Гарион.

— Не и ако вярваме на това — отговори Белгарат и потупа с длан пергамента.

— Добре. Щом този Зандрамас е Детето на Мрака, кой е Детето на Светлината?

— Доколкото зная, това си ти.

— Аз ли? Значи все още аз?

— Да, докато не научим нещо, което да ни убеди в противното.

— Но защо аз?

— Не сме ли водили този разговор и преди? — сухо попита Белгарат.

Раменете на Гарион се отпуснаха.

— Значи отново трябва да се тревожа за това — като капак на всичко останало.

— О, я престани да се самосъжаляваш, Гарион — каза вълшебникът. — Всички правим онова, което трябва, и хленчът няма да промени нищо.

— Аз не хленча.

— Наричай го както щеш, но престани да го правиш и се залови за работа.

— Какво трябва да правя? — В гласа на Гарион се бяха промъкнали едва доловими кисели нотки.

— Можеш да започнеш оттук — каза старецът и посочи прашните книги и завитите в коприна свитъци. — Тази може би е една от най-богатите колекции на пророчества в света — поне пророчества, разпространени в земите на Запада. Разбира се, тя не съдържа предсказанията на малореанските гролими, нито колекцията на Ктучик от Рак Ктхол, нито тайните книги на онези хора в Кел, но все пак е нещо, от което можеш да започнеш. Искам да прочетеш всички книги и свитъци тук. Виж дали ще намериш нещо за този Зандрамас. Записвай си всичко, което се споменава за „Детето на Мрака“. Повечето от пасажите вероятно се отнасят до Торак, но може би някои са свързани със Зандрамас. — Вълшебникът леко се намръщи. — Докато четеш, внимавай дали някъде не се споменава нещо и за „Сардион“ или „Ктраг Сардиус“.

— Какво е това?

— Не зная. Белдин се е натъкнал на тези думи в Малореа. Може би са важни, а може би не са.

Гарион огледа библиотеката и лицето му пребледня.

— Значи ми казваш, че всички неща тук са пророчества?

— Не, разбира се. Много от тях най-вероятно са бълнувания на безумци, чиито думи са записани най-старателно.

— Че защо са записвали мислите на обезумели хора?

— Защото Сборникът на Мрин представлява тъкмо това — бълнуване на луд. Пророкът от Мрин също бил луд, затова се наложило да го оковат във вериги. След смъртта му мнозина съвестни хора се заели да записват бръщолевенето на всеки безумец, който се изпречел на пътя им, с надеждата, че в думите му се крие някакво пророчество.

— Как бих могъл да различа кое е просто бълнуване и кое — предсказание?

— Не знам. Може би след като прочетеш всичко, сам ще намериш начин за това. Ако наистина го откриеш, съобщи ни за него. Това би могло да ни спести много време.

Гарион огледа изумено библиотеката.

— Но, дядо — възрази той. — Прочитането на всички тези неща може да ми отнеме години!

— В такъв случай ще е добре да започнеш веднага, нали? Опитай да се съсредоточиш върху събитията след смъртта на Торак. Запознати сме твърде добре със случаите, които доведоха до нея.

— Дядо, истината е, че аз не съм учен. Ами ако пропусна нещо?

— Няма да пропуснеш — изрече твърдо Белгарат. — Ти си един от нас, Гарион, независимо дали това ти се нрави, или не. Имаш същите отговорности както всички останали. Трябва вече да свикнеш с мисълта, че съдбата на целия свят зависи от теб — освен това се налага да забравиш думите „защо тъкмо аз?“. Това е възражение, което би могло да изрече дете, а сега ти си мъж. — След това старецът се обърна и погледна сурово Еранд. — Ами ти какво направи, че се намеси във всичко това?

— Не съм сигурен — отговори спокойно Еранд. — Вероятно ще трябва да почакаме и ще видим.

Този следобед Еранд прекара в уютната всекидневна на Поулгара. Тя седеше край огъня, облечена в любимата си синя рокля, подпряла крака върху мъничко столче, покрито с килимче. Вълшебницата държеше гергефа си, тананикаше си тихичко, а иглата й проблясваше в златистата светлина на пламъците. Еранд седеше в коженото кресло срещу нея, гризваше по мъничко от една ябълка и я наблюдаваше как бродира. Едно от нейните качества, които той обичаше, беше способността и да излъчва спокойно удовлетворение, докато се занимава с обикновените си домакински задължения. В такива неспокойни времена самото й присъствие му действаше успокояващо.

Красивото риванско момиче, което служеше като камериерка на Поулгара, почука на вратата и влезе.

— Лейди Поулгара — започна то с леко несигурен глас и се поклони, — милорд Бранд желае да разговаря с вас.

— Разбира се, скъпа — отговори Поулгара и остави бродерията си настрана. — Въведи го, моля. — Еранд бе забелязал, че Поулгара обикновено нарича младите хора „скъпа“ и „скъпи“, без дори да съзнава това.

Момичето въведе високия сивокос бивш регент на кралство Рива, поклони се отново и се оттегли.

— Здравей, Поулгара — поздрави я Бранд със звучния си глас.

Той беше едър мъж с набраздено от бръчки лице и тъжни очи — последният Пазител на Рива. По време на междуцарствието, последвало смъртта на крал Горек, убит от палачите на кралица Салмисра, Островът на ветровете и народът на Рива бе управляван от мъже, избирани заради техните способности и верността им към дълга. Тяхната преданост беше толкова себеотрицателна, че всеки Пазител на Рива пренебрегваше собствената си личност и приемаше името Бранд. Сега Гарион най-сетне се бе възкачил на трона и вече не беше необходимо вековното регенство над кралската корона да продължава. Ала докато продължаваха земните дни на този едър мъж с тъжни очи, той щеше да бъде безпределно предан на кралското семейство — може би не толкова на самия Гарион, колкото на представата за кралската чест и увековечаването на фамилията през вековете. Преди всичко тази мисъл владееше съзнанието му, когато Пазителят пристигна в спокойния следобед да поблагодари на Поулгара, че е решила да се пребори с отчуждението между Гарион и неговата кралица.

— Как двамата успяха да се отдалечат толкова един от друг? — попита го вълшебницата. — Когато се ожениха, бяха толкова близки, че човек просто не можеше да ги раздели.

— Всичко започна преди около година — отговори Бранд с буботещия си глас. — В северната част на острова има две могъщи семейства. Досега те бяха настроени приятелски едно към друго, но след женитбата на млад мъж от едното семейство с девойка от другото възникна спор за уреждането на някаква собственост. Представители на едното семейство дойдоха в Цитаделата и представиха случая пред Се’Недра. Тя издаде кралски декрет, с който ги подкрепи.

— Ала не се е посъветвала с Гарион по този въпрос — отбеляза Поулгара.

Бранд кимна и продължи:

— Когато той научи за това, силно се разгневи. Без съмнение в този случай Се’Недра беше превишила властта си, но Гарион публично отмени издадения от нея декрет.

— О! — възкликна Поулгара. — Значи това била причината за горчивината помежду им. Не можах да получа пряк отговор нито от Гарион, нито от неговата кралица.

— Вероятно малко се срамуват да си го признаят — рече Бранд. — Всеки унижи другия публично и нито той, нито тя бяха достатъчно зрели да простят и да оставят случая да бъде забравен. Продължаваха да се препират, докато цялата работа не излезе извън контрол. Понякога ми се иска направо да ги напляскам.

— Интересно хрумване — засмя се вълшебницата. — Защо не ми писа и не ми разказа, че имате проблеми?

— Белгарион ми каза да не го правя — отвърна безпомощно той.

— Понякога не бива да се подчиняваме на такива заповеди.

— Съжалявам, Поулгара, ала не мога да направя това.

— Да, знам, че не можеш. — Тя се обърна и погледна Еранд, който внимателно изучаваше едно украшение от стъкло, кристално птиче орехче, кацнало върху напъпила вейка. — Моля те, не го пипай, Еранд — предупреди го тя. — Много е крехко и е изключително ценно.

— Да — съгласи се момчето. — Зная. — И за да я увери, сложи ръце зад гърба си.

— Добре. — Поулгара се обърна към Бранд. — Надявам се, че сега двамата са забравили глупостта си. Смятам, че възстановихме мира в кралския дом на Рива.

— Искрено се надявам, че е така — каза Бранд с уморена усмивка. — Определено бих желал някой млад член на кралската фамилия да заеме детската стая.

— За това може да бъде необходимо повечко време.

— Но е много важно, Поулгара — каза сериозно той. — Всички сме малко нервни, че няма наследник на трона. Не само аз. Анхег, Родар и Чо-Хаг вече ми писаха за това. Цяла Алория очаква с притаен дъх Се’Недра да започне да ражда деца.

— Та тя е само на деветнадесет години.

— На нейната възраст повечето момичета в Алория имат вече две деца.

— Се’Недра не е от Алория. Тя не е изцяло и толнедранка. Произходът й е свързан с горските нимфи, дриадите, а те имат свои особености и съзряват по различен начин.

— Ще е малко трудно да го обясня на другите алорни — отвърна Бранд. — Трябва да има наследник на трона на Рива. Кралската фамилия трябва да продължи.

— Дай им малко време, Бранд — спокойно каза Поулгара. — Ще стигнат и до това. Важното сега е да ги съберем в една и съща спалня.

Ден-два по-късно, когато слънцето позлатяваше водите на Морето на ветровете и хладния вятър украсяваше с бяла пяна гребените на зелените вълни, един огромен черекски боен кораб мъчително се промъкна между двата скалисти носа, обграждащи пристанището на Рива. Капитанът на кораба също изглеждаше огромен. Червената му брада се люшкаше от вятъра. Това беше Барак, графът на Трелхайм. Той съсредоточено стоеше на румпела и се взираше напред, докато корабът минаваше край единия от опасните водовъртежи недалеч от предпазния вълнолом. След малко, още преди моряците да вържат кораба, Барак вече се изкачваше по гранитните стъпала на дългото стълбище към Цитаделата.

Белгарат и Еранд бяха на стените на крепостта и видяха пристигането на кораба на Барак. Затова в мига, когато едрият мъж стигна портите на града, те вече го очакваха.

— Какво правиш тук, Белгарат? — попита широкоплещестият черек. — Мислех, че си в Долината на Алдур.

Белгарат вдигна рамене.

— Просто дойдохме да ги видим.

Барак погледна Еранд и каза:

— Здравей, момче. Поулгара и Дурник също ли са тук?

— Да — отговори Еранд. — В тронната зала с Белгарион.

— А какво прави той?

— Ами крал е — отговори кратко Белгарат. — Видяхме те как влезе в пристанището.

— Наистина внушително, нали? — гордо каза Барак.

— Корабът ти се движеше като бременен кит, Барак — отвърна му без заобикалки Белгарат. — Изглежда, не си схванал идеята, че по-големият кораб не е задължително по-добър.

Барак го изгледа обидено.

— Аз не си правя шеги с онова, което притежаваш ти, Белгарат.

— Аз не притежавам нищо, Барак. Какво те води в Рива?

— Анхег ме изпрати. Гарион още дълго ли ще бъде зает?

— Не мога да знам.

Но кралят на Рива вече беше приключил официалната си сутрешна аудиенция. Придружен от Се’Недра, Поулгара и Дурник, той тъкмо излизаше през мрачния проход от Тронната зала към кралските апартаменти.

— Барак! — възкликна Гарион и забърза да поздрави стария си приятел.

Барак го изгледа малко особено и се поклони почтително.

— Защо правиш това? — попита го Гарион объркано.

— Короната все още е на главата ти, Гарион — напомни му Поулгара. — Облечен си в тържествените одежди. Всичко това те прави да изглеждаш твърде официален.

— О! — възкликна Гарион малко смутено. — Забравих. Нека отидем в покоите ми.

Барак се усмихна широко и притисна Поулгара в здравата си меча прегръдка.

— Барак — каза тя леко задъхана, — щеше да изглеждаш много по-добре отблизо, ако се бе сетил да измиеш брадата си, след като си се нахранил с пушена риба.

— Ама аз изядох само едно парче — смути се исполинът.

— Това обикновено е достатъчно.

Той се обърна, сложи огромните си ръце върху изящните рамене на Се’Недра и звучно я целуна.

Мъничката кралица се засмя и хвана короната си тъкмо навреме преди тя да падне от главата й.

— Имащ право, лейди Поулгара — потвърди кралицата. — Около него наистина се разнасят разни аромати.

— Гарион — рече тъжно Барак, — направо умирам за чаша пиво.

— Значи си пресушил всичките бъчви на кораба, така ли? — попита го Поулгара.

— На борда на „Морска птица“ няма пиене — заяви Барак.

— О, нима?

— Искам моряците ми да бъдат трезви.

— Изумително — измърмори тя.

— Просто въпрос на принцип — отвърна Барак с благочестив тон.

— Трябва да бъдат с ума си по всяко време — съгласи се Белгарат. — Този огромен кораб не е плавателен съд, който бих нарекъл „маневрен“.

Барак го изгледа обидено.

Гарион изпрати слугите да донесат пиво, с очевидно облекчение свали короната от главата си и съблече тържествените одежди, след това покани всички около масата.

Барак утоли непоносимата си жажда и изражението му стана сериозно. Той погледна Гарион и каза:

— Анхег ме изпрати да да предупредя, че отново получаваме доклади за възраждането на култа към Мечката.

— Мислех, че всичките му последователи са избити в Тул Марду — намеси се Дурник.

— Подчинените на Гродег бяха — каза Барак. — За нещастие Гродег не представяше всичките привърженици на култа.

— Не те разбирам — рече Дурник.

— Положението се усложни. В действителност култът към Мечката никога не е бил изкоренен докрай. Той е основна част на религиозния живот в отдалечените провинции на кралствата Черек, Драсния и Алгария. И все пак от време на време някой човек, чиито амбиции надвишават здравия му разум — както Гродег например, — съсредоточава в ръцете си власт и се опитва да установи култа и в големите градове. Градовете са мястото, където е съсредоточена властта, и хора като Гродег се опитват да използват култа, за да ги превземат. Проблемът е, че култът към Мечката не пуска корени в градовете.

Навъсеното лице на Дурник придоби още по-объркан израз.

— Населението, което живее в градовете, винаги влиза в контакт с нови хора и идеи — обясни Барак. — Но в провинцията поколения наред хората не се срещат дори с една-единствена нова идея. Култът към Мечката не вярва на новите идеи, затова съвсем естествено привлича селяните.

— Новите идеи невинаги са добри — хладно каза Дурник. В този момент селският му произход бе болезнено очевиден.

— Това е така — съгласи се Барак. — Но не е задължително старите непременно да са такива. А култът към Мечката действа, като основната му идея е една и съща вече от няколко хиляди години. Последното нещо, което Белар казал на алорните преди боговете да напуснат хората, било: „Алорни, водете кралствата на Запада срещу народа на Торак“. Тъкмо думата „водете“ създава всички проблеми. За нещастие тя може да означава много неща. Последователите на култа към Мечката винаги са приемали, че значението е следното: първата стъпка, която те трябва да предприемат, подчинявайки се на повелята на Белар, е да покорят насилствено западните кралства и да ги поставят под управлението на алорните. Истинският последовател на култа не мисли да се бори срещу ангараките, защото цялото му внимание съсредоточено върху това как да покори Сендария, Арендия, Толнедра, Нийса и Марагор.

— Но Марагор вече не съществува — възрази Дурник.

— Последователите на култа все още не са научили тази новина — обясни сухо Барак. — В края на краищата оттогава са изтекли само три хиляди години. Както и да е, именно такава е изтърканата идея, стояща зад култа към Мечката. Първата им цел е отново да обединят Алория; следващата е да опустошат и покорят всички западни кралства; единствено тогава ще започнат да мислят за това как да нападнат мургите и малореанците.

— Значи просто са малко поизостанали, така ли? — отбеляза Дурник.

— Някои от тях все още не са открили огъня — изсумтя Барак.

— Наистина не виждам защо Анхег е толкова загрижен за това, Барак — намеси се Белгарат. — В действителност култът към Мечката не създава никакви проблеми на село. Последователите му подскачат около огньове на лятното равноденствие, намятат се с мечи кожи посред зима, тътрят се един след друг и мрънкат безкрайни молитви, докато главите им не се замаят дотам, че да не могат да стоят на краката си. Каква опасност крие това?

— Сега ще стигна и до това — рече Барак и подръпна брадата си. — Досега култът към Мечката на село е бил вместилище на глупост и предразсъдъци. Ала през изтеклата година се появи нещо ново.

— О, така ли? — Белгарат го погледна въпросително.

— Има нов водач на култа — дори не знаем кой е той. В миналото последователите от едно село не се доверяваха на тези от съседното и не бяха достатъчно организирани, за да представляват какъвто и да било проблем. Новият им водач промени всичко това. За пръв път в своята история последователите на култа се подчиняват на заповеди, издадени от един човек.

Белгарат се намръщи и каза:

— Това наистина е сериозно.

— И е много интересно — намеси се Гарион. Изглеждаше малко объркан. — Но защо крал Анхег те изпрати от толкова далеч да предупредиш тъкмо мен? Доколкото зная, култът към Мечката никога не е успял да пусне корени тук, на Острова на ветровете.

— Анхег иска да те предупредя да вземеш предпазни мерки, тъй като омразата на новия култ е насочена директно срещу тебе.

— Към мене? Но защо?

— Ти си женен за толнедранка — обясни му Барак. — За последователите на този култ човек от Толнедра е по-голям враг, отколкото някой мург.

— Това явно е нововъзприета позиция — намеси се Се’Недра и разлюля къдриците си.

— Така разсъждават те — обърна се към нея Барак. — Повечето от тези глупци дори не познават ангараките. Но всички са виждали толнедранци — обикновено търговци, които продават твърде скъпо и непочтено. От хиляди години те чакат крал, който да вземе меча на Рива и да ги поведе на свещена война, покорявайки всички западни кралства. Когато този крал най-сетне се появи, първото нещо, което направи, беше да се ожени за толнедранска принцеса. Според тях следващият крал на Рива ще бъде някакъв мелез. Мразят те като отрова, скъпа ми кралице.

— Какъв абсурд! — възкликна тя.

— Разбира се, че е абсурд — съгласи се едрият черек. — Но абсурдността винаги е била отличителен белег на умовете, подчинени на някаква религия. Всички щяхме да бъдем по-добре сега, ако Мечока бе държал устата си затворена.

Белгарат изведнъж се засмя.

— Какво ти е толкова смешно? — попита Барак.

— Може би най-безполезното нещо, което човек може да измисли, е да помоли Белар да държи устата си затворена — отвърна старият вълшебник, без да спира да се смее. — Спомням си, че веднъж приказва седмица и половина, без нито веднъж да прекъсне.

— И за какво говореше?

— Обясняваше на древните алорни защо не е умно да започват поход с каруци на север в началото на зимата. В онези дни човек наистина трябваше дълго време да говори на алорните, за да им втълпи някои неща.

— Всъщност това не се е променило кой знае колко — подхвърли Се’Недра и погледна дяволито съпруга си. После се засмя и докосна нежно ръката му.

Следващата сутрин беше ясна и слънчева. Както обикновено Еранд отиде до прозореца веднага щом се събуди, за да разбере какъв ще бъде денят. Погледна към града, видя яркото утринно слънце над Морето на ветровете и се усмихна. По небето нямаше нито едно облаче. Момчето облече туниката и панталоните, които Поулгара му беше приготвила, и отиде при останалите членове на семейството. Дурник и Поулгара седяха на две тапицирани с кожа кресла от двете страни на камината, разговаряха и пиеха чай. Както винаги Еранд пристъпи до Поулгара, обви ръце около раменете и и я целуна.

— Тази сутрин се събуди късно — рече тя и махна сплъстената коса от очите му.

— Бях уморен — отвърна момчето. — Миналата нощ не се наспах.

— Чух за това. — Вълшебницата почти разсеяно го взе в скута си и той се сгуши до мекото кадифе на синята и рокля.

— Вече е станал твърде голям за скута ти — отбеляза Дурник и се усмихна нежно на двамата.

— Зная — рече Поулгара. — Затова го гушвам толкова често, колкото мога. Много скоро той ще стане прекалено голям за прегръдките ми, затова трябва да му се радвам сега колкото се може повече. За момчетата е много хубаво да порастват, но ми липсва очарованието, когато някое малко дете се разхожда наоколо.

Някой тихо почука на вратата и след секунда при тях влезе Белгарат.

— О, добро утро, татко — поздрави го Поулгара.

— Добро утро, Поул — кимна той. — Добро утро, Дурник.

— Успя ли да завлечеш Барак до леглото снощи? — попита го Дурник и се засмя.

— Към полунощ го отмъкнахме в спалнята му. Синовете на Бранд ми помогнаха. Този човек става все по-тежък, колкото повече остарява.

— Ти обаче изглеждаш изненадващо добре — отбеляза Поулгара. — Особено като се вземе предвид, че цяла вечер се въртя около бъчвата с пиво на Гарион.

— Въобще не съм пил много — увери я старецът и се приближи до огъня, за да стопли ръцете си.

Тя го погледна и вдигна вежда.

— Наумил съм много неща — каза й той. После я погледна в очите. — Оправиха ли се нещата между Гарион и Се’Недра?

— Мисля, че да.

— Искам да сме сигурни. Не искам всичко тук да се разпадне. Аз ще трябва да се върна в Долината на Алдур, но ако ти смяташ, че трябва да останеш тук, за да държиш под око тези двамата, ще тръгна сам. — Гласът му беше сериозен, дори непреклонен.

Еранд погледна стареца и още веднъж му се стори, че в Белгарат сякаш живеят едновременно двама души. Когато всичко беше спокойно, той се наслаждаваше на свободата си, забавляваше се с пиене, измами и дребни кражби. Но когато възникнеше сериозен проблем, вълшебникът оставяше всичко това настрана и отдаваше неограничената си енергия и сила на ума, за да го разреши.

Поулгара тихо свали Еранд от скута си и погледна баща си.

— Значи е сериозно?

— Не зная, Поул — отвърна той. — Но не ми харесва, когато се случват разни неща, за които не зная нищо. Ако си приключила с онова, за което дойде, според мен е по-добре да се връщаме у дома. Веднага щом успея да изправя Барак на крака, ще го накарам да ни закара в Камаар. Оттам можем да вземем коне. Трябва да говоря с Белдин — искам да разбера дали знае нещо за Зандрамас.

— Ще бъдем готови, когато кажеш, че е време да тръгваме, татко.

Към обяд Еранд отиде в конюшнята да каже „довиждане“ на младия жребец. Беше му малко тъжно, че трябва да тръгват толкова скоро. Изпитваше истинска привързаност към Гарион и Се’Недра. Младият крал на Рива в много отношения му беше като брат, а Се’Недра беше прекрасна — когато не се престараваше да проявява своенравността си. Ала най-много щеше да му липсва конят. Еранд не мислеше за него като за животно. И двамата бяха млади и изпитваха взаимна радост от компанията си.

Момчето застана в центъра на площадката за езда и дългокракото животно започна да подскача около него. Изведнъж Еранд долови някакво движение с крайчеца на окото си, обърна се и видя, че се приближават Дурник и Гарион.

— Добро утро, Еранд — поздрави го кралят на Рива.

— Добро утро, Белгарион.

— Ти и конят, изглежда, си прекарвате прекрасно.

— Ние сме приятели — рече Еранд — Харесва ни да сме заедно.

Гарион погледа дорестия жребец почти с тъга. Той се приближи към краля и любопитно подуши дрехите му. Гарион почеса заострените уши на животното и прокара ръка по гладкото му блестящо чело. След това въздъхна.

— Искаш ли той да стане твой? — обърна се той към Еранд.

— Човек не може да притежава приятелите си, Белгарион.

— Имаш право — съгласи се Гарион. — Но какво ще кажеш, ако той дойде с теб в Долината на Алдур?

— Но жребецът харесва и тебе.

— Аз винаги мога да ти дойда на гости — каза кралят на Рива. — Тук наистина няма достатъчно място, където може да тича. Освен това аз съм винаги толкова зает, че нямам за него толкова време, колкото би трябвало. Мисля, че за него ще е най-добре, ако дойде с тебе. Ти как мислиш?

Еранд се замисли. Мъчеше се да има предвид само доброто на младото животно, а не своите предпочитания. После погледна Гарион и разбра колко много му е струвало това щедро предложение. Когато най-сетне отговори, гласът му беше тих и много сериозен.

— Мисля, че имаш право, Белгарион. В Долината той наистина ще се чувства по-добре. Там няма да се налага да го затварят.

— Но ще трябва да го обучиш — каза Гарион. — Никой никога не го е яздил.

— Ще се справим с това — увери го Еранд.

— Значи ще дойде с теб — реши Гарион.

— Благодаря ти — каза просто Еранд.

— Наистина ми беше приятно да го направя, Еранд.

„И наистина го направи!“ Еранд чу гласа така ясно, сякаш той бе заговорил в ума му.

„Какво?“ — отвърна сепнато Гарион.

„Постъпката ти беше прекрасна, Гарион. Искам тези двамата да бъдат заедно. Предстои им да сторят някои неща, с които няма да се справят един без друг.“

След това гласът изчезна.

6.

— Най-добре е да започнеш, като сложиш на гърба му туника или палто — каза Хетар с тихия си глас. Високият алгар носеше обичайните си дрехи от черна кожа и стоеше до Еранд на пасището на запад от къщата на Поулгара. — Нека дрехите да носят твоята миризма. Целта ти е да го накараш да свикне с нея. Нека приеме идеята, че е съвсем нормално да носи нещо, миришещо на теб, върху гърба си.

— Но той нали вече знае каква е миризмата ми? — попита Еранд.

— Това е малко по-различно — отговори му Хетар. — Трябва да не избързваш с тези неща. Нали не искаш да го уплашиш. Ако се уплаши, ще се опита да те хвърли от гърба си.

— Ние сме приятели — опита се да му обясни Еранд. — Той знае, че няма да му направя нищо лошо. Тогава защо ще се опитва да направи нещо, с което би могъл да нарани мен?

Хетар поклати глава и погледна към хълмовете.

— Просто го направи, както ти обясних, Еранд — рече търпеливо той. — Повярвай ми, зная какво говоря.

— Добре, щом толкова искаш — отвърна Еранд. — Но си мисля, че това е истинска загуба на време.

— Довери ми се.

Еранд послушно сложи няколко пъти една от старите си туники върху гърба на коня, а животното го гледаше с любопитство и очевидно се питаше какво прави. Еранд много искаше Хетар да го разбере. Вече бяха прахосали почти целия предобед с внимателния подход към обучението на конете, който бе разработил алгарският воин с орловия нос. Ако бяха започнали направо, Еранд и конят вече щяха да галопират заедно сред безкрайната шир на хълмовете, простиращи се пред тях.

— Достатъчно ли е? — попита Еранд, след като бе сложил туниката си върху гърба на коня вече десетина пъти. — Може ли да се кача върху него?

Хетар въздъхна.

— Струва ми се, че трябва да се научиш как стова това по трудния начин — рече той. — Хайде, възседни го, щом искаш. Но опитай да избереш някое по-меко място, когато те хвърли.

— Няма да ме хвърли — отговори уверено Еранд, потупа дорестия жребец по врата и спокойно го поведе към мястото, където над тревата стърчеше голям объл камък.

— Не мислиш ли, че първо трябва да му сложим юзда? — попита го Хетар. — Така поне ще имаш нещо, за което можеш да се държиш.

— Не — отвърна Еранд. — Юздата няма да му хареса.

— Както искаш — сви рамене Хетар. — Направи го както искаш. Само гледай да не си счупиш нещо, когато паднеш.

— О, няма да падна.

— Кажи ми — знаеш ли какво означава думата „облог“?

Еранд се засмя и се качи върху камъка.

— Е — рече той. — Започваме. — И прехвърли единия си крак върху гърба на коня и го яхна.

Жребчето леко се дръпна, но спря и се разтрепера.

— Всичко е наред — увери го Еранд със спокоен глас.

Конят се обърна и го погледна с леко учудване в големите си блестящи очи.

— По-добре се хвани здраво за гривата — предупреди го Хетар, но в очите му странно защо се четеше озадачение, сякаш воинът не бе съвсем сигурен в думите, които току-що бе изрекъл.

— Няма нужда. — Еранд сви колене, като дори не докосна с пети кожата на дорестия жребец. Конят, направи плахо стъпка напред и после въпросително погледна през рамо.

— Точно така — окуражи го Еранд.

Конят направи още няколко стъпки, после спря и отново погледна през рамо.

— Добре — рече Еранд. — Много, много добре.

Жребецът радостно подскочи.

— Внимавай! — извика рязко Хетар.

Еранд се наведе напред, посочи една обрасла с трева могила, отдалечена на неколкостотин метра на югозапад, и прошепна в щръкналото ухо на коня:

— Хайде да отидем там.

Жребецът потрепна доволно и препусна към хълма с всичка сила. Когато след няколко секунди двамата стигнаха билото, животното намали скоростта, спря и гордо се огледа.

— Добре — рече Еранд и се засмя с истинска наслада. — А сега защо не отидем до дървото на ей онзи хълм?

— Това не е естествено — рече мрачно Хетар същата вечер, когато всички седяха около масата, огрявани от златистата светлина на огъня.

— Изглежда, че двамата се чувстват добре — меко каза Дурник.

— Но той прави всичко не така, както трябва — възрази Хетар. — Конят буквално трябваше да пощурее, когато той просто се метна отгоре му без никакво предупреждение. Освен това никога не съм виждал човек да казва на кон къде иска да отиде. Просто трябва да го направлява. Тъкмо затова са юздите.

— Еранд не е обикновено момче — обърна се към него Белгарат. — И конят не е обикновен кон. Има ли някакво значение, щом двамата се разбират и им е добре заедно?

— Това е неестествено — повтори Хетар объркано. — Чаках конят да изпадне в паника, но умът му остана абсолютно спокоен. Мога да узная какво мисли всеки кон, но единственото нещо, което изпитваше жребчето, когато Еранд се метна на гърба му, беше любопитство. Любопитство! Нито постъпи, нито помисли така, както би трябвало. — Воинът мрачно поклати глава и дългият кичур коса се залюля, сякаш подчертавайки мисълта му. — Това е неестествено — изръмжа той, като че ли това бяха единствените думи, с които би могъл да обобщи създалото се положение.

— Мисля, че вече се повтаряш, Хетар — напомни му Поулгара.

— Защо просто не изоставим тази тема — струва ми се, че тя просто не ти дава мира. Вместо нея ми разкажи за бебето на Адара.

Върху свирепото, ястребово лице на Хетар грейна израз на глуповато удоволствие.

— Момче е — каза той, преливащ от гордостта на мъж, станал наскоро баща.

— Разбрахме това — спокойно се намеси Поулгара. — А колко беше голямо, когато се роди?

— О… — Хетар изглеждаше объркан. — Ами… толкова. — И той разпери ръце да покаже.

— И никой ли не си направи труда да го премери?

— Ами… сигурно са го премерили. Мама и останалите жени, те се занимаваха с него, когато се появи на бял свят.

— А колко тежи?

— Някъде колкото голям заек. Всъщност малко повечко… Горе-долу колкото една от онези пити кашкавал, които правят в Сендария.

— Разбирам. Вероятно на дължина бебето е било към две педи и е тежало около четири килограма. Това ли се опитваш да ни кажеш? — Тя го гледаше неотклонно в очите.

— Нещо такова, да.

— Тогава защо не ни го каза направо? — попита вълшебницата, изгубила всякакво търпение.

Той я погледна сепнато.

— Наистина ли е толкова важно?

— Да, Хетар. Наистина е толкова важно. Жените обичат да знаят тези неща.

— Ще трябва да запомня това. Всъщност интересуваше ме само дали има необходимия брой ръце, крака, уши, пръсти — такива неща. Освен това се погрижих първата му храна да бъде кобилешко мляко, естествено.

— Естествено — изрече тя язвително.

— Това е много важно, Поулгара — увери я воинът. — Първото нещо, което пие всеки алгар, е кобилешко мляко.

— Предполагам, че това го прави отчасти кон.

Хетар примигна.

— Не, разбира се, че не. Но установява някаква връзка с конете.

— Ти ли издои кобилата за първото му хранене? Или го накара да изпълзи и да си я намери сам?

— Приказваш много странно, Поулгара.

— Хвърли вината за това върху възрастта ми — изрече тя със заплашителен глас.

Воинът долови този тон почти веднага.

— Не, не бих го направил.

— Умно решение — измърмори Дурник. — Каза, че си се изкачвал в планините на Улголандия.

Хетар кимна и каза:

— Помниш ли хрулгините?

— Кръвожадните коне, които се хранят с месо? Разбира се.

— Имам една идея, която бих искал да изпробвам. Разбира се, възрастните хрулгини не се поддават на опитомяване, но може би ако успея да хвана някое от техните жребчета…

— Това е много опасно, Хетар — предупреди го Белгарат. — Цялото стадо ще защити малкото.

— Все пак има начини да се отделят жребчетата от стадото.

Поулгара го погледна неодобрително и попита:

— Дори ако успееш, какво възнамеряваш да правиш с тези зверове?

— Ще ги опитомя.

— Те не могат да бъдат опитомени.

— Никой никога не е опитвал да го направи. А дори и да не успея да ги опитомя, може да ми се удаде да ги чифтосам с обикновени коне.

Дурник изглеждаше изумен.

— Защо са ти притрябвали коне с нокти и вълчи зъби?

Хетар се вгледа замислено в огъня.

— Те са по-бързи и по-силни от обикновените коне — отвърна той. — Могат да скачат много по-далеч и… — Гласът му заглъхна.

— И защото не би могъл да понесеш мисълта, че не можеш да яздиш нещо, което прилича на кон — завърши вместо него Белгарат.

— Може би наистина е така — призна Хетар. — Но те ще дадат огромно преимущество на ездачите си по време на битка.

— Хетар — намеси се Дурник. — Най-важното нещо в Алгария е добитъкът нали? Наистина ли ти се иска да отгледаш порода коне, които биха възприемали кравата като вкусна храна?

Хетар се намръщи, почеса брадичката си и призна:

— Не бях помислял за това.

Сега, след като Еранд вече си имаше кон, периметърът за разходките му се увеличи. Енергията на младия жребец беше буквално неизтощима. Той можеше да тича през по-голямата част от деня, без да се изморява. Еранд беше все още момче и теглото му не представляваше никакво бреме за буйното животно. Двамата се носеха свободно сред безкрайните, обрасли с треви хълмове на южна Алгария и из безбрежната, осеяна с дървета шир на Долината на Алдур.

Всяка сутрин момчето ставаше рано и изяждаше закуската си, знаейки, че дорестият жребец го чака пред къщата. Веднага след закуска двамата се понасяха в галоп през росната трева, която блестеше зелена и тучна под ярките, златни лъчи на утринното слънце. Изкачваха се по полегатите склонове на хълмовете, а хладният благоуханен въздух свистеше край тях. Поулгара, изглежда знаеше инстинктивно защо двамата изпитват такава нужда да тичат, затова не казваше нищо на Еранд, когато момчето бързо изгълтваше храната. То седеше на самия крайчец на стола и в мига, когато чинията пред него се опразваше, хукваше към вратата и се впускаше в деня, който го очакваше. Вълшебницата го следеше нежно с очи и отговаряше с разбираща усмивка, когато Еранд я молеше да го извини.

Една слънчева, росна сутрин в края на лятото, когато високата трева изглеждаше златиста и натежала от зрели семена, Еранд изскочи от вратата и докосна наведения врат на приятеля си, който го очакваше, с нежна, милваща длан. Конят потрепера от удоволствие и направи няколко подскачащи стъпки, нетърпелив да се впусне в бяг. Еранд се засмя, стисна гривата му в шепа, вдигна крак и се метна върху силния лъскав гръб с едно-единствено ловко движение. Жребецът вече тичаше — още преди момчето да се бе настанило на гърба му. Двамата се втурнаха в галоп по полегатия хълм, после поспряха за миг, за да се насладят на ширналата се пред тях позлатена от слънцето равнина. След това заобиколиха малката долина, където се издигаше къщата със сламения покрив, и поеха на юг, към вътрешността в Долината на Алдур.

Днес ездата им не беше както много често досега екскурзия, лишена от цел и посока. От няколко дни Еранд чувстваше присъствието на някакво странно съзнание, излъчващо се от Долината. То го зовеше и в мига, когато изскочи от вратата, той изведнъж реши, че трябва да разбере какво точно представлява онова, което го вика така тихо и настойчиво.

Двамата навлязоха в тихата Долина на Алдур. Минаваха край спокойно пасящи елени и любопитни зайци и Еранд почувства, че странното присъствие се усеща още по-силно. То бе особен разум, в който над всичко владееше невероятно голямо търпение — момчето си помисли, че това е способност да очакваш безброй години отговор на някой свой въпрос.

Когато се изкачиха на билото на висок объл хълм на няколко левги западно от кулата на Белгарат, лека сянка на птица потрепна върху тревата пред тях. Еранд вдигна глава и видя ястреб със сини пера по разперените криле — носеше се с лекота в стопления от слънцето въздух. Докато момчето го наблюдаваше, ястребът се наклони, полетя встрани, после описа спирала към земята, очертавайки дълги, грациозни кръгове. Когато стигна златистите връхчета на узрялата трева, птицата разпери криле, изопна крака към земята и сякаш блесна като злато в утринния въздух. Щом моментният блясък се стопи, ястребът изчезна и на негово място се появи Белдин, потънал до пояс във високата трева и вдигнал любопитно едната си вежда.

— Какво правиш толкова далеч от дома, момче? — попита той без никакво предисловие.

— Добро утро, Белдин — поздрави го спокойно Еранд и се наведе напред, за да подскаже на коня, че иска да спрат за няколко минути.

— Знае ли Поул колко далече ходиш? — попита грозният дребосък, без да обръща внимание на учтивостта на Еранд.

— Може би не съвсем — призна момчето. — Знае, че излизам да яздя, но сигурно не й е известно точно колко път мога да измина.

— Имам по-интересни занимания, отколкото да те наблюдавам по цял ден, знаеш ли? — изръмжа раздразнителният старец.

— Но ти не трябва да го правиш.

— Трябва. Този месец е моят ред.

Еранд го погледна изумено.

— Не знаеше ли, че някой от нас те наблюдава всеки път, когато излизаш?

— Че защо ви е притрябвало да правите това?

— Помниш Зедар, нали?

Еранд въздъхна тъжно и отвърна:

— Да.

— Ако му съчувстваш, значи хвърляш състраданието си на вятъра — заяви Белдин. — Той получи онова, което заслужаваше.

— Никой не заслужава това.

Белдин изсумтя, после се изсмя рязко и отблъскващо.

— Той имаше късмет, че го настигна Белгарат. Ако бях аз, щях да направя много повече от това да го затворя в скалите. Но това е встрани от темата на нашия разговор. Помниш ли защо Зедар те намери и те взе?

— За да открадне Кълбото на Алдур.

— Точно така. Доколкото ни е известно, ти си единственият човек освен Белгарион, който може да докосне Кълбото и да остане жив. Други хора също знаят това, така че трябва да свикнеш с мисълта, че те наблюдават. Няма да ти позволим да отидеш сам някъде, където някой може да те плени. Е, ти не отговори на въпроса ми.

— На кой въпрос?

— Защо си дошъл чак в тази част от Долината?

— Трябва да открия нещо.

— И какво е то?

— Не зная. То е някъде тук. Какво има ей натам?

— Нищо друго освен дървото.

— Значи сигурно е то. Иска да ме види.

— Да те види ли?

— Може би не използвам точната дума.

Белдин го погледна и се навъси.

— Сигурен ли си, че е дървото?

— Не, всъщност не. Зная, че нещо в тази посока просто е… — Еранд се поколеба. — Искам да кажа, че нещо просто ме зове да отида при него. Това ли са подходящите думи?

— То говори на теб, не на мен. Избери онази дума, която ти харесва. Добре, да тръгваме тогава.

— Искаш ли да пояздиш? — предложи Еранд. — Конят може да носи и двама ни.

— Още ли не си му измислил име?

— „Кон“ звучи достатъчно добре. Струва ми се, че въобще не му е необходимо име. Искащ ли да пояздиш?

— Че защо ми е притрябвало да яздя, когато мога да летя?

Еранд изведнъж изпита остро любопитство.

— Как се чувства човек? — попита той. — Искам да кажа как се чувства, докато лети?

Очите на Белдин изведнъж се промениха, станаха замислени и почти нежни.

— Дори не би могъл да си го представиш — рече той. — Просто ме следи с поглед. Когато стигна до дървото, ще опиша няколко кръга над него, за да ти го покажа. — Вълшебникът се наведе във високата трева, разпери ръце и направи силен скок. Издигна се във въздуха, изведнъж блесна, след това тялото му се покри с пера и той литна към небето.

Огромното самотно дърво се извисяваше в средата на широка поляна. Стволът му беше по-голям от къща, разперените му на всички страни клони покриваха безброй акри земя, короната му се издигаше на стотици стъпки във въздуха. То беше невероятно старо. Корените му достигаха до самото сърце на света, клоните му докосваха облаците. То беше само и смълчано, сякаш създаваше връзка между небето и земята — връзка, чиято цел бе неведома за човешкия ум.

Когато Еранд и конят навлязоха в сенките под клоните, Белдин се спусна към земята, увисна във въздуха и падна, сякаш се препъна, преди да приеме истинската си форма.

— Добре — изръмжа той. — Ето го дървото. А сега какво?

— Не съм сигурен — Еранд скочи ловко от гърба на коня и се приближи по меката, еластична трева към огромния ствол. Чувството, излъчващо се от разума на дървото, сега беше много силно. Еранд се приближи към дървото, изпълнен с любопитство, все още неспособен да определи какво иска от него то.

След това момчето протегна ръка и я сложи върху неравната кора. И в мига, когато я докосна, разбра. Съвсем неочаквано научи цялата истина за съществуването на дървото. Разбра, че може да погледне милиони години назад, към онези утрини, когато светът току-що е възниквал от първичния хаос, от който са го сътворили боговете. Изведнъж почувства невероятната безконечност на времето, през което земята се люшкала в тишина, очаквайки появата на човека. Видя безкрайната смяна на сезоните, усети стъпките на боговете по земната повърхност. Научи онова; което знаеше и дървото: погрешната представа на човека, зад която се криеше разбирането му за времето. На човека бе нужно да разделя времето на отделни периоди, да го разкъсва на обозрими части — епохи, векове, години, часове. Ала това вечно дърво разбираше, че времето представлява единна цялост — че е не просто повторение на едни и същи събития, а се движи от своето начало към окончателната си цел. Цялото това удобно разкъсване на части, което хората използваха, за да направят времето по-податливо за своите представи, беше напълно безсмислено. И дървото го беше повикало тук, за да му разкрие тази проста истина. Щом Еранд разбра този факт, дървото му засвидетелства своето приятелство и любов.

Еранд бавно отдели връхчетата на пръстите си от кората, след това се обърна и се приближи към мястото, където стоеше Белдин.

— Това ли беше? — попита гърбавият вълшебник. — Това ли беше всичко, което поиска то от теб?

— Да. Това е всичко. Вече можем да се връщаме.

Белдин го погледна проницателно.

— Какво ти каза то?

— Такова нещо не може да се изрази с думи.

— Опитай се.

— Ами… то сякаш ми говореше, че обръщаме прекалено много внимание на отминаващите години.

— Това ще ми бъде от голяма помощ, Еранд.

Еранд се мъчеше да се изрази по-добре, опитваше се да намери думите, способни да изразят онова, което беше научил.

— Нещата се случват в тяхното време — рече накрая той. — И няма никакво значение колко много или малко части от времето, наричани от нас години, изминават между тях.

— Но за какви неща стова дума?

— За важните. Наистина ли трябва да ме следваш през целия път до дома?

— Да. Трябва да те държим под око. Тръгваш ли вече?

— Да.

— Аз ще бъда там. — Белдин посочи извития като дъга син купол на небето, потрепера, прие формата на ястреб и се издигна високо във въздуха, размахвайки силно криле.

Еранд се качи на дорестия кон. Тъжното му настроение се предаде по някакъв начин на животното. Вместо да галопира, конят се обърна и пое на север, по обратния път към къщата, сгушена в малката долина.

Докато яздеше бавно през златистата, огряна от слънцето трева, момчето обмисляше посланието на вечното дърво. Беше потънало в размисъл и не обръщаше почти никакво внимание на околната местност. Тъкмо затова не забеляза облечената в богати одежди фигура с нахлупена върху главата качулка. Тя стоеше под един гигантски бор с широко разперени клони и Еранд едва не се сблъска с нея. Всъщност конят изпръхтя уплашено и го предупреди за присъствието й в мига, когато непознатата фигура направи леко движение.

— И така, значи ти си онзи — изръмжа фигурата. Острите звуци не приличаха много на човешки глас.

Еранд успокои коня, след това погледна мрачната фигура пред себе си. Почувства вълните омраза, които се излъчваха от тъмната маса, и разбра, че от всички същества на света трябва да се страхува най-много от това. И все пак, изненадващо дори за самия него, Еранд запази спокойствие и въобще не се уплаши.

Фигурата се изсмя — разнесоха се грозни, дрезгави звуци.

— Ти си глупак, момче — изрече тя. — Страхувай се от мен, защото ще дойде ден, когато ще те унищожа.

— Това не е сигурно — отвърна Еранд спокойно. Огледа внимателно обвитата в сенки фигура и веднага забеляза, че също както фигурата на Кайрадис, която бе срещнал на покрития със сняг хълм, и непознатият на пръв поглед притежаваше плът и кръв, но в действителност не се намираше тук, а някъде другаде. Той изпращаше злостната си омраза, отдалечен на хиляди мили разстояние от това място. — Освен това — добави Еранд — вече съм достатъчно голям, за да се страхувам от сенки.

— Ще се срещнем лице срещу лице, момче — изръмжа сянката. — И при тази среща ти ще умреш.

— Това все още не е решено, нали? — рече Еранд. — Тъкмо това е причината, поради която ще трябва да се срещнем. Тогава ще се разбере кой от нас ще живее и кой ще си отиде от света.

Облечената в черни одежди фигура пое дълбоко дъх и остро изсъска.

— Наслаждавай се на младостта си, момче! — изрева тя. — Защото след нея животът ти ще свърши. Аз ще победя! — И след тези думи черните очертания на непознатия изчезнаха.

Еранд си пое дълбоко дъх и погледна към небето, където кръжеше Белдин. Разбра, че дори очите с ястребова острота на вълшебника не биха могли да проникнат сред гъстата плетеница на клоните, където се бе притаила непознатата, скрита под тъмната качулка фигура. Белдин нямаше как да узнае за тази среща. Еранд притисна с пети хълбоците на коня и двамата се отдалечиха от самотното дърво и поеха в галоп към дома.

7.

Годините, които последваха, бяха изпълнени със спокойствие. Белгарат и Белдин често отсъстваха за дълго и когато се връщаха уморени и прашни от пътуването, лицата им носеха разочарования израз на хора, които не са открили това, което са търсили. Дурник стоеше често на брега на потока, насочил цялото си внимание върху задачата да убеди някоя предпазлива пъстърва, че парченцето лъскав метал в потока, голямо колкото нокът на палец, и няколко кончета червена прежда, носещи се зад него, е нещо не просто годно за ядене, а и неустоимо вкусно. Въпреки това той поддържаше къщата и околността непосредствено около нея спретнати с педантичност, доказваща по-убедително от всякакви думи, че собственикът на всички сгради тук е сендар. И въпреки че дъсчените огради обикновено лъкатушат в зависимост от неравностите на терена, Дурник упорито настояваше, че неговите огради трябва да са абсолютно прави. Беше съвсем очевидно, че той по природа е неспособен да заобикаля каквито и да било пречки. Затова, ако се случеше на пътя на някой от стоборите му да се изпречи голям камък, той незабавно преставаше да бъде строител на огради и се превръщаше в копач.

Поулгара се отдаде на домакинската работа. Отвътре къщата имаше безупречен вид. Лехите с фасул, ряпа и зеле в градината и бяха така прави, както оградите на Дурник, а за плевели въобще не можеше да се приказва — такова нещо бе недопустимо. Лицето на вълшебницата, докато тя се потеше над тези, както изглежда, безкрайни задачи, излъчваше замечтано удовлетворение; тя тананикаше или пееше много, много стари песни, докато се трудеше.

Еранд обаче на моменти проявяваше желание да се скита. Не можеше да се каже, че бе мързелив, но много от задълженията във фермата бяха изнурително скучни и предполагаха повторение на едни и същи действия отново и отново. Подреждането на дърва за огрев не беше от любимите начини на Еранд за прекарване на свободното време. Плевенето в градината му изглеждаше някак безпредметно, защото за една нощ плевелите израстваха отново. Бърсането на чиниите му се струваше абсолютна глупост, защото и сами щяха да си изсъхнат. Той полагаше доста усилия да накара Поулгара да мисли като него по този въпрос. Тя слушаше сериозно безпогрешната му логика и кимаше в знак на съгласие, докато момчето, употребявайки цялото красноречие на света, доказваше, че всъщност няма нужда чиниите да бъдат избърсвани. А след като той приключеше, обобщавайки всичките си аргументи, и демонстрираше по ослепителен начин блестящата острота на ума си, тя се усмихваше, казваше: „Да, скъпи“ и неумолимо му подаваше кърпата.

Еранд обаче съвсем не бе претоварен с непрекъснат труд. Всъщност не минаваше и ден, без да прекара няколко часа на гърба на червеникавокафявия жребец в скитане из ливадите, свободен като вятъра.

Извън спокойствието на унесената в безметежна дрямка Долина светът продължаваше да живее. Въпреки че къщата бе уединена, посетителите не бяха нещо необичайно. Хетар, разбира се, наминаваше често; понякога го придружаваше Адара, неговата висока прекрасна съпруга, с невръстния им син. Подобно на своя съпруг, Адара бе алгарка до мозъка на костите си. Тя се чувстваше в свои води както на седлото, така и вървейки пешком. Еранд много я харесваше. Въпреки че лицето й винаги изглеждаше сериозно, дори строго, зад тази спокойна външност се прокрадваше изпълнен с ирония, прозорлив и остър ум, който много му допадаше. Ала имаше и нещо повече от това. Високата тъмнокоса млада жена със своите идеални черти и бяла, гладка като алабастър кожа, изпълваше въздуха около себе си с лек, нежен аромат, който, изглежда, винаги привличаше вниманието му, независимо от заниманието, на което се бе отдал. В това благоухание имаше нещо неуловимо, но въпреки това то бе завладяващо по странен начин. Веднъж, когато Поулгара играеше с бебето, Адара и Еранд яздиха до върха на един хълм наблизо. Там тя му разказа как е създаден нейният парфюм.

— Знаеш ли, че Гарион е мой братовчед? — попита го тя.

— Да.

— Веднъж яздихме далеч от Крепостта. Беше през зимата, когато всичко бе сковано в мраз. Тревата изглеждаше кафява и безжизнена, всичките листа на храстите бяха окапали. Попитах го за различните вълшебства — какво са те и какво може да направи човек с тяхна помощ. Всъщност не вярвах във вълшебствата — исках, но не можех да повярвам. Той взе едно клонче, уви малко изсъхнала трева около него и след това пред очите ми го превърна в цвете.

Еранд кимна.

— Да, това е нещо, което Гарион би могъл да направи. То помогна ли ти да повярваш във вълшебствата?

Тя се усмихна.

— Не веднага. Поне не напълно. Имаше нещо друго, което поисках да направи, но той каза, че не било по силите му.

— Какво бе то?

Тя се изчерви и след това весело се засмя.

— Все още се смущавам, когато говоря за това — рече Адара. — Поисках от него да използва силата си, за да накара Хетар да ме обикне.

— Но той не е трябвало да го прави — възрази Еранд. — Хетар вече те е обичал, нали?

— Е, трябваше му малко помощ, за да го осъзнае. Но изпитвах голямо съжаление към себе си онзи ден. Когато се отправихме назад към Крепостта, забравих цветето на склона на един хълм. Година по-късно целият склон бе покрит с тези красиви малки цветове. Се’Недра нарича това цвете „Розата на Адара“. Ариана мислеше, че то може би има някакви целебни свойства, макар че така и не успяхме да открием какво лекува. Харесвам аромата му. То ми принадлежи по странен начин, за това разпръсквам листчета в скриновете, където държа дрехите си. — Тя се засмя дяволито и добави: — Ароматът прави Хетар много привързан към мен.

— Не мисля, че това се дължи единствено на цветето — каза Еранд.

— Може би, но не смятам да поемам излишен риск. Щом ароматът ми дава предимство, ще го използвам.

— Това е умно.

— О, Еранд! — засмя се тя. — Ти си много приятно момче.

Посещенията на Хетар и Адара не бяха изцяло плод на приятелската им привързаност към семейството на Белгарат. Бащата на Хетар бе крал Чо-Хаг, главатарят на племенните вождове на Алгария. Той живееше най-близо до кулата на вълшебника от всички владетели на алорните и чувстваше, че е негов дълг да осведомява Поулгара за събитията по света. От време на време изпращаше сведения за развоя на безкрайната кървава война в южен Ктхол Мургос, където Кал Закат, императорът на Малореа, продължаваше своя неуморен поход през равнините на Хага, насочил се към голямата южна гора в Горуд. Кралете на Запада бяха в недоумение за привидно безпричинната омраза, която Закат изпитваше към своите братовчеди от Мургос. Имаше слухове за лична обида, нанесена някога в миналото, но в това бе замесено името на Таур Ургас, а Таур Ургас бе загинал в битката при Тул Марду. Враждебността на Закат към мургите обаче не бе загинала заедно с този безумец, който бе техен владетел; сега императорът бе повел своите малореанци в безмилостен поход с явната цел да заличи от човешката памет всички следи от съществуването на мургите.

В Толнедра здравословното състояние на император Ран Боруни XXIII, бащата на кралица Се’Недра от Рива, бе много тежко. Тъй като той нямаше син, който да наследи императорския трон в Тол Хонет, великите родове на империята водеха недостойна борба за престола, изпълнена с низки интриги. Огромни подкупи се предаваха от ръка на ръка, нощем из улиците на Тол Хонет плъзваха убийци с остри кинжали и шишенца със смъртоносни отрови, които тайно купуваха от хората-змии от Нийса. Ала хитрият Ран Боруни за голямо разочарование и гняв на родовете Хонет, Вордю и Хорбит бе назначил генерал Варана, херцога на Анадил, за свой регент. Варана, установил почти абсолютен контрол върху военните легиони, взе решителни мерки да обуздае изстъпленията на родовете и тяхното боричкане за трона.

Ала междуособните войни на ангараките и не по-малко ожесточените борби на великите херцози в Толнедранската империя не представляваха особен интерес за кралете на алорните. Владетелите на Севера бяха много по-загрижени за тревожното възраждане на култа към Мечката. Тревога будеше и тъжната, но неоспорима истина, че управлението на крал Родар от Драсния съвсем ясно клони към залез. Родар, въпреки грамадното си туловище, бе проявил изумителен военен гений по време на военния поход, чиято кулминация бе битката при Тул Марду; ала Чо-Хаг тъжно съобщи, че огромният владетел на Драсния е започнал да забравя различни неща и че поради огромното си тегло вече не можел да стои на краката си без чужда помощ и често заспивал, дори докато се занимавал с най-важните държавни дела. Неговата очарователна млада кралица Порен правела всичко, на което била способна, за да облекчи бремето, произтичащо от императорската корона, но за всички, които го познавали, било ясно, че крал Родар няма да управлява още дълго.

Най-сетне, към края на една сурова зима, сковала земята в сняг и лед, по-дебел, отколкото помнеха и най-старите хора, кралица Порен изпрати куриер в долината с молба Поулгара да отиде в Боктор и да приложи целебните си умения върху краля на Драсния. Пратеникът пристигна късно през един мрачен следобед. Бледото слънце уморено потъна в легло от лилави облаци, надвиснали ниско над планините на Улголандия. Пратеникът се бе увил в дебела наметка от самурова кожа, ала дългият му заострен нос стърчеше от топлата дълбока качулка и веднага издаваше самоличността му.

— Силк! — възкликна Дурник, когато дребничкият драснианец слезе от коня в заснежената дворче пред хижата. — Какво правиш тук, толкова далеч от дома си?

— Замръзвам — отговори Силк. — Надявам се, че сте напалили хубав огън.

— Поул, виж кой е дошъл! — извика Дурник. Поулгара отвори вратата, за да види кой е техният посетител.

— А, принц Келдар! — възкликна тя и се усмихна на дребния човек с лице на плъх. — Да не би да си плячкосал Гар ог Надрак до такава степен, че идваш да търсиш нови територии за грабежите си?

— Не — отвърна й Силк, потропвайки с премръзнали крака по земята. — Направих грешка и на път за Вал Алорн минах през Боктор. Порен насила ме принуди да избера заобиколния маршрут.

— Влизай — покани го Дурник. — Аз ще се погрижа за коня ти.

Силк свали самурената си наметка, застана треперещ от студ пред камината и протегна ръце към пламъците.

— През последната седмица много студувах — измърмори той. — Къде е Белгарат?

— Той и Белдин са някъде на изток — отговори Поулгара и забърка чаша вино с подправки, за да му помогне да се стопли. — Не знам точно къде.

— Това няма значение. Всъщност аз дойдох да се видя с теб. Чула си, че крал Родар е зле, нали?

Тя кимна, после вдигна нагорещения до червено ръжен и го потопи във виното. Горещото желязо предизвика бълбукане и съскане в алената течност.

— Хетар ми донесе новини за това миналата есен. Успяха ли лекарите да определят каква е болестта му?

— Старост — сви рамене Силк и с благодарност пое чашата от ръцете й.

— Всъщност Радар не е толкова стар.

— Но е прекалено тежък. Излишното тегло уморява човек с времето. Порен е отчаяна. Тя ме изпрати да те помоля, не — по-скоро да падна на колене пред теб. Ела в Боктор и виж какво можеш да направиш. Помоли ме да ти съобщя, че ако не дойдеш, Родар няма да дочака пристигането на гъските в северното небе.

— Наистина ли положението е толкова лошо?

— Не съм лекар — отвърна Силк. — Но кралят хич не изглежда добре. Май умът вече му изневерява. Дори започна да губи апетит, а това е лош признак за човек, който винаги е ял по седем големи блюда на ден.

— Разбира се, че ще дойдем — заяви без колебание Поулгара.

— Само първо ме оставете да се стопля — рече умоляващо Силк.

Свирепа виелица ги задържа няколко дни на юг от Алдурфорд. Снежната фъртуна се спусна шеметно от планините на Сендария и профуча бясно през откритите равнини на северна Алгария. Все пак имаха късмет и попаднаха в лагера на дружина скитащи пастири точно когато се разрази бурята. Прекараха дните на буреносни ветрове и снежни виелици, разположени удобно в топлите каруци на гостоприемните алгарци. Когато най-сетне времето се промени, пътешествениците забързаха към Алдурфорд, прекосиха реката и стигнаха до широкия път, който продължаваше към Боктор през покритите със сняг блата.

Кралица Порен, все още хубава въпреки тъмните кръгове под очите, разкриващи съвсем красноречиво тревогата на безсънните й нощи, ги поздрави пред портите на двореца на крал Родар.

— О, Поулгара! — възкликна тя и прегърна вълшебницата, обзета от благодарност и облекчение.

— Скъпа Порен — отвърна Поулгара, докато обгръщаше с ръце малката, изтощена от грижи драснианска кралица. — Щяхме да пристигнем и по-рано, но ни задържа лошото време. Как е Родар?

— Отслабва всеки ден — отговори Порен безнадеждно. — Сега дори Кева го уморява.

— Вашият син?

Порен кимна.

— Следващият крал на Драсния. Той е само на шест години. Твърде млад е, за да се възкачи на трона.

— Добре, да видим какво можем да направим, за да забавим това.

Състоянието на крал Родар беше дори по-лошо от онова, което им бе описал Силк. Еранд бе запомнил краля на Драсния като пълен, весел човек с проницателен ум и на пръв поглед неизчерпаема енергия. Сега той бе отпуснат, кожата му бе добила сивкав оттенък и изглеждаше увиснала, прорязана от дълбоки бръчки. Кралят не можа да се изправи; още по-сериозни тревоги будеше фактът, че легнал владетелят си поемаше дъх с мъчително хриптене. Гласът му, някога достатъчно силен, за да събуди цяла спяща армия, се бе превърнал в слабо хъхрене. Когато влязоха, Родар ги поздрави с уморена усмивка, но само след неколкоминутен разговор задряма отново.

— Мисля, че трябва да остана насаме с него — обърна се Поулгара към останалите. Решителният й глас изразяваше увереност, че може да се справи със ситуацията, но бързият поглед, който размени със Силк, вдъхваше малко надежда за възстановяването на болния крал.

След малко вълшебницата излезе от стаята на Родар. Лицето й беше сериозно.

— Е? — попита Порен. Очите й бяха изпълнени със страх.

— Ще бъда откровена — каза Поулгара. — Познаваме се от достатъчно време, за да крия истината от теб. Мога малко да облекча му дишането и с това да намаля до известна степен страданията му. Разполагам със средства, които са в състояние да го направят по-жизнен за известно време. Но трябва да ги използваме пестеливо, може би единствено когато се налага да вземе някакво важно решение.

— Ала не можеш да го излекуваш, така ли? — В гласа на Порен се промъкнаха сълзи.

— Състоянието му не се поддава на лечение, Порен. Тялото му е съвсем изтощено. От години му казвам, че обилната храна ще го убие. Той тежи колкото трима нормални мъже. Човешкото сърце просто не е в състояние да се справи с такова натоварване. През последните години не е правил никакви физически упражнения, а хранителният му режим категорично е възможно най-неподходящият, който би могъл да избере.

— Не би ли могла да използваш някакво вълшебство? — попита отчаяно драснианската кралица.

— Порен, ще трябва наново да изградя тялото му. Нищо у него вече не функционира както трябва. Вълшебствата тук са напълно безсилни. Съжалявам.

Две големи сълзи блеснаха в очите на кралица Порен.

— Колко живот му остава? — попита тя и гласът й се стопи до шепот.

— Няколко месеца. Най-много половин година.

Порен кимна, а след това, въпреки че очите й бяха пълни със сълзи, вдигна смело брадичка.

— Когато решиш, че може, моля те, дай му от твоите лекарства. Те ще избистрят ума му. Ние двамата трябва да поговорим. Налага се да уредим някои неща — за нашия син и за Драсния.

— Разбира се, Порен.

Няколко дни по-късно мразовитият студ на тази дълга сурова зима внезапно намаля. От залива Черек към вътрешността на страната през нощта духна топъл вятър и донесе със себе си поройна дъждовна буря. Тя превърна преспите, задръстили широките улици на Боктор, в подгизнала кафява киша. Рязката промяна на времето накара Еранд и принц Кева, наследника на драснианския трон, да останат затворени в двореца. Престолонаследникът Кева бе здраво момче с тъмна коса и сериозно лице. Също като баща си, болния крал Родар, Кева имаше подчертано предпочитание към червения цвят и обикновено носеше кадифен жакет и опънати по тялото алени панталони. Въпреки че Еранд беше по всяка вероятност с около пет години по-голям от принца, двамата почти веднага се сприятелиха и заедно откриха какво огромно забавление може да представлява търкалянето на дървена топка в ярки цветове по каменното стълбище. Ала след като подскачащото кълбо събори един сребърен поднос от ръцете на главния иконом, доста настоятелно ги помолиха да си намерят други развлечения.

Двамата се разхождаха известно време из кънтящите мраморни зали на палата, Кева облечен в одежди от яркочервено кадифе, а Еранд в здрави селски дрехи от кафяв плат. Накрая стигнаха до голямата бална зала. В единия край на огромното помещение от горните етажи на палата се спускаше широко мраморно стълбище, застлано с пурпурен килим. От двете страни на тези внушителни стъпала имаше гладки мраморни парапети. Момчетата се загледаха замислено в еднаквите им бляскави плоскости. Изведнъж и двамата осъзнаха огромните възможности на хлъзгавия мрамор. По цялата дължина на всяка стена бяха наредени полирани столове, а върху всеки стол беше поставена червена кадифена възглавница. Момчетата огледаха парапетите, след това хвърлиха поглед към възглавниците. После и двамата се обърнаха, за да се уверят, че близо до големите двойни врати в задната част на залата няма нито стражи, нито дворцови служители.

Еранд предвидливо затвори вратите, а после двамата с принц Кева се заловиха за работа. Имаше предостатъчно столове и кадифени възглавници. Когато всичките възглавници бяха струпани на две купчини в края на парапетите на мраморното стълбище, се образуваха две твърде внушителни планини.

— Е? — рече въпросително Кева, когато всичко беше готово.

— Май вече сме готови — отвърна Еранд.

Двете момчета изкачиха стълбището и след миг всеки яхна по един от гладките хладни парапети, спускащи се величествено към белия мраморен под на балната зала някъде далеч, далеч надолу.

— Старт! — извика Кева. Двамата се плъзнаха надолу, набраха страхотна скорост по мрамора и накрая тупнаха в куповете меки възглавници.

Смеейки се от удоволствие, двете момчета изтичаха обратно по стълбите и отново полетяха надолу. Като цяло следобедът премина доста приятно, докато най-сетне една от възглавниците не се пръсна по шевовете и не изпълни неподвижния въздух на голямата бална зала с гъша перушина, разпръскваща се полека във всички посоки. Това съвсем естествено се случи точно в момента, когато Поулгара дойде да ги търси. Някак винаги се случва така — в мига, когато нещо се счупи, разлее или събори, някой възрастен да се появи сякаш изневиделица. Разбира се, няма никакво време за почистване, затова такива ситуации винаги водят до възможно най-фаталните последствия.

Двойните врати на залата се отвориха и влезе Поулгара, царствено красива в одеждите си от синьо кадифе. Тя погледна със строго лице двете момчета, застанали с виновен вид да купчините възглавници. Около тях се въртеше същинска вихрушка от перушина.

Еранд трепна и затаи дъх.

Вълшебницата съвсем тихо затвори вратата и бавно тръгна към тях. Токовете на обувките и кънтяха зловещо по мраморния под. Тя погледна голите столове край стените на залата, след това хвърли поглед към мраморните парапети и най-накрая спря очи върху момчетата, по които падаха пера. А после без никакво предупреждение изведнъж започна да се смее със силен, топъл, звучен смях, който изпълни всички кътчета на празната зала.

Еранд се почувства някак недоволен от тази реакция. Той и Кева бяха направили всичко възможно, за да си навлекат неприятности, а тя само се разсмя — нищо повече! Не ги сгълча, нито ги обсипа с хапливи коментари, съвсем нищо освен смях. Еранд съвсем определено почувства, че дързостта му не е оценена както подобава; а това показваше, че Поулгара не приема случилото се с подобаващата сериозност. Момчето изпита известно неудобство от цялата работа. Та то заслужаваше упреците, които вълшебницата отказваше да отправи към него.

— Момчета, вие ще почистите, нали? — попита ги тя.

— Разбира се, лейди Поулгара — увери я бързо Кева. — Тъкмо щяхме да го направим.

— Чудесно, ваше височество — рече тя. Ъгълчетата на устните й все още потрепваха. — Наистина се постарайте да съберете всички тези пера.

И се обърна и излезе от залата. Ехото на смеха продължи да се носи във въздуха.

След тази случка момчетата бяха наблюдавани твърде старателно. За това нямаше специално назначени хора, на наблизо винаги имаше някой, който им нареждаше да спрат преди нещата съвсем да се изплъзнат от контрол.

След около седмица, когато дъждовете бяха преминали, а кишата по улиците се бе разтопила, Еранд и Кева седяха на пода в една стая, застлана с килим, и строяха кула от дървени кубчета. Силк, облечен прекрасно в дрехи от фино черно кадифе, седеше близо до прозореца и внимателно четеше едно съобщение. Беше го получил тази сутрин от съдружника си Ярблек, който бе останал в Гар ог Надрак да се грижи за търговските дела. Към десет часа предобед в стаята влезе един прислужник и поговори около минута с дребния мъж. Силк кимна, изправи се и отиде да мястото, където играеха момчетата.

— Какво ще кажете за глътка чист въздух, господа? — попита ги той.

— Разбира се — отвърна Еранд и веднага скочи.

— А ти, братовчеде? — обърна се Силк към Кева.

— Разбира се, ваше височество — отвърна момчето.

Силк се засмя.

— Трябва ли да бъдем толкова официални, Кева?

— Мама казва, че винаги трябва да използвам подходящите обръщения — отговори сериозно Кева. — Струва ми се, че по такъв начин придобивам правилни навици.

— Сега майка ти не е тук — подхвърли лукаво Силк. — Така че имаме възможност да не бъдем съвсем почтени.

Кева се огледа нервно и прошепна:

— Наистина ли смяташ, че можем?

— Сигурен съм в това — отговори Силк. — За теб е добре да се научиш да мамиш. Това помага да виждаш нещата в истинската им светлина.

— Ти често ли го правиш?

— Аз ли? — Силк все още се смееше. — Непрекъснато, братовчеде. Непрекъснато. Хайде да си вземем наметалата и да се разходим из града. Трябва да намина до щаба на разузнавателната служба. А тъй като днес съм назначен за твой пазач, най-добре ще бъде вие двамата да дойдете с мен.

Въздухът навън бе хладен и влажен, вятърът духаше много силно и караше наметалата да плющят около краката им. Столицата на Драсния беше един от най-големите търговски центрове в света и улиците бяха пълни с хора от всякакви раси. Пищно облечени толнедранци разговаряха по ъглите със сериозни сендарци, които носеха дрехи в тъмнокафяв цвят. Драснианци в ярки одежди, отрупани с бижута, се пазаряха с облечени в кожи надраки. Виждаха се дори и мурги в черни дрехи — крачеха бързо по шумните улици. Зад тях се тътреха тулските им хамали с широки гърбове, които носеха чували, пълни със стока. Носачите, разбира се, бяха следвани на дискретно разстояние от присъстващите навсякъде шпиони.

— Добрият стар подъл Боктор! — театрално възкликна Силк. — Тук поне всеки втори срещнат е шпионин.

— Тези хора шпиони ли са? — попита Кева учудено.

— Разбира се, ваше височество — изсмя се отново Силк. — Всеки в Драсния е шпионин или иска да бъде такъв. Това е нашата национална професия. Нима не знаехте това?

— Е, знаех, че в двореца има доста шпиони, но не предполагах, че ще ги срещна и по улиците.

— Че защо трябва да има шпиони в двореца? — попита го Еранд с любопитство.

Кева сви рамене.

— Всеки иска да знае какво правят всички останали. Колкото човек е по-важен, толкова повече шпиони го наблюдават.

— А теб следят ли те?

— Зная за шестима. Освен това вероятно има още няколко. И, разбира се, всички шпиони се под наблюдението и на други шпиони.

— Какво особено място — измърмори Еранд.

Кева се засмя.

— Веднъж, когато бях на около три години, открих скривалище под едно стълбище. Влязох в него и заспах там. И всички шпиони от двореца тръгнали да ме търсят. Ще се смаеш, ако разбереш колко са всъщност.

Този път се изсмя Силк.

— Това наистина е проява на лоши обноски, братовчеде — рече той. — Прието е, че членове на кралското семейство не бива да се крият от шпионите. Това ги разстройва ужасно. Ето я сградата ей там. — Той посочи голям каменен склад, издигащ се на тиха странична улица.

— Винаги съм смятал, че щабът на разузнаването трябва се помещава в една и съща сграда с академията — каза Кева.

— Онова там е официалното управление, братовчеде. Тук е мястото, където се върши работата.

Влязоха в склада и прекосиха подобно на пещера помещение, пълно с огромни купове от сандъци и бали. Накрая стигнаха до съвсем безлична на вид врата, срещу която се бе излегнал едър, облечен в работен комбинезон човек. Човекът отправи бърз поглед към Силк, поклони се и им отвори. Зад тази окаяна врата се простираше широко, добре осветено помещение, в което имаше десетина маси, подредени край стените. Върху тях бяха разхвърляни множество пергаменти. На всяка маса седяха по четирима-петима души, съсредоточени върху документите пред себе си.

— Какво правят? — попита Еранд с любопитство.

— Подреждат сведенията — отговори Силк. — Едно е сигурно: малко неща се случват в света, без в крайна сметка да достигнат до тази стая. Ако наистина искаме да узнаем нещо, просто трябва да поразпитаме. Можем например веднага да разберем какво е закусвал кралят на Арендия днес сутринта. Хайде да отидем в онази стая ей там. — Той посочи една солидна тежка врата в дъното на помещението.

Стаята зад нея бе скромна, дори изглеждаше едва ли не съвсем лишена от мебелировка. Само маса и четири стола, нищо повече. Мъжът, който седеше край масата на един от столовете, бе облечен в тесни черни панталони и перленосив жакет. Беше кожа и кости и дори тук, сред своите хора, приличаше на навита докрай пружина.

— Здравей, Силк — каза той и кимна отсечено.

— Здравей, Джевълин — отговори Силк. — Искал си да ме видиш?

Мъжът на масата погледна двете момчета, наведе глава за поздрав към Кева и почтително каза:

— Ваше височество.

— Маркграф Кендон — отвърна принцът с любезен поклон.

Седналият мъж погледна Силк и пръстите на ръцете му се раздвижиха едва забележимо.

— Маркграф Кендон — каза Кева извинително. — Майка ми ме учи на тайния език. Разбирам какво казвате.

Човекът, когото Силк нарече Джевълин, спря да движи пръстите си и лицето му придоби разкаян вид.

— Както виждам, попаднах в собствения си капан — измърмори той и погледна Еранд с недоверие.

— Това е Еранд, момчето, което отглеждат Поулгара и Дурник — обясни му Силк.

— А, да — отвърна Джевълин. — Детето, което пренесе Кълбото.

— Кева и аз ще почакаме отвън, ако желаете да говорите насаме — предложи Еранд.

Джевълин обмисли думите му.

— По всяка вероятност това няма да е необходимо — реши той. — Смятам, че можем да разчитаме на вашата дискретност. Седнете, господа. — Слабият мъж им посочи свободните три стола.

— Може да се каже, че се оттеглих от занаята, Джевълин — каза Силк. — Точно сега има достатъчно други неща, с които съм зает.

— Всъщност не те моля да участваш лично — рече Джевълин. — Това, което в действителност искам от теб, е да намериш място за няколко нови служители в някое от твоите предприятия.

Силк го погледна с любопитство.

— Ти превозваш стоки от Гар ог Надрак по Северния път на керваните — продължи Джевълин. — По границата има няколко селища, чието население проявява силно подозрение към непознати, появяващи се без основателна причина по тези места.

— Значи искаш да използваш моите кервани, за да оправдаеш присъствието на хората си в тези селища — заключи Силк.

Джевълин сви рамене.

— Тази практика е широко разпространена.

— Какво става в източна Драсния, та толкова много се интересуваш от него?

— Все същото. Неща, които винаги се случват в окръзите, отдалечени от големите градове.

— Култът към Мечката? — попита Силк недоверчиво. — Значи възнамеряваш да си губиш времето с тях?

— Напоследък се държат странно. Искам да разбера защо.

Силк го погледна и вдигна вежда.

— Наречи го просто безобидно любопитство, ако искаш.

Силк го изгледа сурово.

— О, не, няма да ме измамиш толкова лесно, приятелю.

— Ти самият не изпитваш ли поне мъничко любопитство?

— Не, в интерес на истината, съвсем никакво. Не, дори куп изкусни хитрости няма да ме подмамят да изоставя собствените си дела. Не бих го сторил, за да поема поредното твое издирване на доказателства. Много съм зает, Джевълин. — Силк присви леко клепачи. — Защо не изпратиш Хънтър?

— Хънтър изпълнява задача другаде, Силк. И престани да се опитваш да откриеш кой е Хънтър.

— Струваше си да опитам. В действителност това не ме интересува ни най-малко. — Мъжът с мишето лице отпусна гръб върху облегалката на стола си и скръсти непреклонно ръце. Ала дългият му остър нос потрепваше. — Какво искаш да кажеш с израза „държат се странно“? — попита той след малко.

— О, мислех, че това не те интересува.

— Не, никак — повтори припряно Силк. — Съвсем определено не проявявам никакъв интерес. — Носът му обаче потрепваше все по-яростно. Накрая дребничкият мъж се изправи ядосано. — Дай ми имената на хората, които искаш да наема — каза Силк троснато. Ще видя какво мога да направя.

— Разбира се, принц Келдар — отвърна любезно Джевълин. — Високо ценя чувството ти на лоялност към службата, където си работил в миналото.

Еранд си спомни нещо, което Силк бе споменал в обширното външно помещение.

— Силк каза, че в тази сграда пристига информация едва ли не за всичко, което се случва по света — обърна се той към Джевълин.

— Може би в известна степен е преувеличил, но наистина се стараем да бъде така.

— Тогава вероятно сте чували нещо за Зандрамас.

Джевълин отправи към него неразбиращ поглед.

— Белгарион и аз чухме това име — обясни Еранд. — Белгарат също се интересува от него. Мислех си, че може би знаете нещо.

— Не мога да кажа нищо — призна Джевълин. — Разбира се, ние сме твърде далеч от Даршива.

— А какво означава Даршива? — попита Еранд.

— Това е едно от кралствата на старата Мелценска империя в източна Малореа. Зандрамас е даршивско име. Не знаехте ли това?

— Не.

Някой леко почука на вратата.

— Да — каза Джевълин.

Вратата се отвори и влезе млада дама на деветнадесет-двадесет години. Косата й бе с цвят на мед, очите й бяха топли, златистокафяви. Беше облечена в проста сива рокля. Изражението й бе сериозно, ала на бузите й съвсем леко се очертаваха две трапчинки.

— Чичо — каза тя и в гласа й се промъкнаха звънливи нотки, които го направиха почти неустоимо завладяващ.

Суровото, ъгловато лице на Джевълин забележимо се отпусна.

— Да, Лизел? — изрече въпросително той.

— Това малката Лизел ли е? — възкликна Силк.

— Вече не е толкова малка — отвърна Джевълин.

— Последния път, когато я видях, още носеше плитки.

— Махна ги преди няколко години — сухо отговори Джевълин. — И виж ти какво се криело под тях.

— Виждам — рече Силк с възхищение.

— Сведенията, които искахте, чичо — каза момичето и остави на масата връзка пергаменти. След това се обърна към Кева и се поклони с невероятна грация.

— Ваше височество.

— Маркграфиня Лизел — отвърна с любезен поклон малкият принц.

— Принц Келдар — изрече момичето след това.

— Отношенията ни въобще не бяха толкова официални, когато беше дете — възмути се Силк.

— Но аз не съм вече дете, ваше височество.

Силк хвърли поглед към Джевълин и каза:

— Когато беше малко момиченце ми дърпаше носа.

— Но той е толкова дълъг и интересен — отбеляза Лизел. След това се усмихна и трапчинките й изведнъж оживяха.

— Лизел помага тук — обясни Джевълин. — Влиза в академията след няколко месеца.

— Значи ще станеш шпионка? — попита я Силк с недоверие.

— Това е професията на семейството, принц Келдар. Майка ми и баща ми бяха шпиони. Чичо ми също е шпионин. Всички мои приятели са шпиони. Нима е възможно аз да работя нещо друго?

Силк изглеждаше изваден от равновесие.

— Този избор просто не изглежда удачен.

— Това вероятно означава, че ще имам голям успех, нали? Вие приличате на шпионин, принц Келдар, а аз — не. Така че няма да имам толкова проблеми, колкото вас.

Макар че отговорите на девойката бяха умни, дори дръзки, Еранд откри в нейните топли кафяви очи нещо особено, което може би бе убягнало на Силк. Маркграфиня Лизел вече очевидно бе млада жена, а Силк също толкова очевидно все още я смяташе за малко момиче — онова, което навремето го бе дърпало за носа.

Погледът, който тя му отправи обаче, не беше на малко момиче и Еранд разбра, че Лизел е чакало много години възможността да се срещне със Силк като възрастен човек. Момчето покри уста с ръка, за да скрие усмивката си. На хитрия принц Келдар му предстояха много, много интересни моменти в бъдеще.

Вратата отново се отвори и влезе някакъв невзрачен човек, който бързо прекоси стаята, отиде до масата и прошепна нещо на Джевълин. Еранд забеляза, че лицето на мъжа е бледо и ръцете му треперят.

Лицето на Джевълин замръзна неподвижно, след това той въздъхна, ала с нищо друго не издаде чувствата си. Изправи се и заобиколи масата.

— Ваше величество — обърна се той официално към принц Кева. — Трябва незабавно да се върнете в двореца.

И Силк, и Лизел веднага доловиха промяната в обръщението и погледнаха напрегнато началника на драснианското разузнаване.

— Смятам, че всички трябва да придружим краля до двореца — тъжно каза Джевълин. — Трябва да поднесем съболезнованията си на неговата майка и да и помогнем с всичко, каквото можем, в този скръбен за нея час.

Кралят на Драсния погледна началника на своето разузнаване с широко отворени очи и треперещи устни.

Еранд нежно взе ръката на малкото момче в своята.

— Да тръгваме, Кева — рече той. — Майка ти ще има нужда от теб сега.

8.

Кралете на Алория се събраха в Боктор за погребението на крал Родар и за коронацията на сина му Кева. Такова събиране, разбира се, бе отколешна традиция. Въпреки че народите на Севера се бяха отдалечили един от друг през вековете, алорните никога не бяха забравяли, че произхождат от едно-единствено кралство — кралството на Черек Мечото рамо, съществувало преди пет хиляди години в мрачното минало. Кралете се събираха в такива моменти на мъка, за да погребат своя брат. Тъй като крал Родар бе обичан и уважаван и от други народи, към Анхег от Черек, Чо-Хаг от Алгария и Белгарион от Рива се присъединиха Фулрах от Сендария, Кородулин от Арендия и дори непостоянният Дроста лек Тун от Гар ог Надрак. Генерал Варана присъстваше като представител на император Ран Боруни XXIII от Толнедра. Сади, главен евнух в двореца на кралица Салмисра от Нийса, също беше с тях.

Погребението на алорнски крал бе нещо сериозно и включваше церемонии, на които присъстваха единствено другите владетели на Алория. Събиране на толкова много крале и държавни служители с висок ранг едва ли би могло да премине изцяло официално. Политиката неизменно бе в центъра на тихите разисквания, които се водеха оживено в тъмните коридори на двореца — тъмни поради завесите, спуснати навсякъде.

В дните преди погребението Еранд, облечен в тъмни дрехи, тихо се присъединяваше към различни малки групички от владетели. Всичките крале го познаваха, но изглежда, по някаква причина не обръщаха голямо внимание на присъствието му. Така той чу много разговори, за които може би никога не би научил, ако кралете бяха прекратили разискванията, обръщайки внимание на факта, че Еранд вече не е малкото момче, познато им от похода в Мишрак ак Тул.

Алорнските крале — Белгарион в обичайния си син жакет и тесни панталони, свирепият Анхег със своята измачкана синя роба и владетелят с тих глас Чо-Хаг, облечен в черни одежди, украсени със сребро, стояха заедно в една драпирана с тъмни завеси ниша в широката зала на двореца.

— Ще се наложи Порен да поеме задълженията на регент — каза Гарион. — Кева е само шестгодишен. Някой трябва да управлява държавните дела, докато той стане на възраст, когато ще е способен сам да се заеме с тях.

— Жена да стане регент! — изрече слисано Анхег.

— Анхег, отново ли ще водим този спор? — попита меко Чо-Хаг.

— Не виждам друга възможност, Анхег — заяви Гарион с възможно най-убедителен тон. — Крал Дроста вече точи зъби при мисълта, че на трона на Драсния ще се възкачи малко момче. Войските му ще откъснат големи късове от пограничните територии на страната, преди да нанесем съкрушителен удар. Трябва да поставим някой, който наистина ще съумее да управлява кралството.

— Но Порен е толкова дребна — беше лишеното от логика възражение на Анхег. — И толкова красива. Как е възможно да управлява кралството?

— Вероятно ще се справи много добре — отговори Чо-Хаг и внимателно се раздвижи, прехвърляйки тежестта на тялото си върху куците си нозе. — Родар напълно й се доверяваше. Освен това именно Порен бе измислила плана, който в последна сметка отстрани Гродег.

— Може би единственият друг човек в Драсния, способен да поеме управлението на страната, е маркграф Кендон — обърна се Гарион към краля на Черек. — Този, когото наричат Джевълин. Искаш ли началникът на драснианското разузнаване да поеме трона и да раздава заповеди на всички останали?

Анхег потрепера.

— Това е ужасяваща мисъл. Какво ще кажете за принц Келдар?

Гарион се взря в него и възкликна невярващо:

— Не говориш сериозно, Анхег! Силк? Регент?

— Сигурно си прав — след като размисли няколко секунди, отстъпи Анхег. — Той не е особено надежден, нали?

— „Не особено“ ли? — изсмя се Гарион.

— Значи в такъв случай постигнахме съгласие? — попита Чо-Хаг — Порен ще стане регентка, нали така?

Анхег помърмори, но накрая се съгласи. Алгарският крал се обърна към Гарион.

— По всяка вероятност ще се наложи да произнесеш обръщение, Гарион.

— Аз ли? Та аз нямам никаква власт в Драсния.

— Ти си Върховният владетел на Запада — напомни му Чо-Хаг. — Просто обяви, че признаваш Порен за регент на трона и всеки, който оспори званието й или наруши границите й, ще отговаря пред теб.

— Това ще накара Дроста да се отдръпне — изсмя се грубо Анхег. — Той се страхува от теб едва ли не повече, отколкото от Закат. Може би сънува кошмари как пламтящият ти меч се врязва между ребрата му.

В друг коридор Еранд попадна на генерал Варана и евнуха Сади. Сади бе облечен в пъстра, обагрена във всички цветове на дъгата роба, типична за нийсанците, а генералът бе наметнал сребриста толнедранска мантия, украсена по раменете с широки златни ивици.

— В такъв случай официалната позиция е такава — каза Сади със своя странен писклив глас, вперил поглед в наметалото на генерала.

— За какво стова дума? — попита го Варана. Генералът приличаше на непоклатим каменен блок и имаше стоманеносива коса. Лицето му изглеждаше леко развеселено.

— Чухме разни слухове в Стис Тор… Ран Боруни те осиновил и те приема като свой син.

— Така налага целесъобразността — сви рамене Варана. — Могъщите родове изложиха на опасност Толнедра със своето боричкане за престола. Ран Боруни трябваше да вземе мерки, за да успокои духовете.

— Въпреки това ти ще се възкачиш на трона, когато императорът почине, нали?

— Ще видим — отговори Варана уклончиво. — Нека отправим молитви към боговете негово величество да живее още много години.

— Разбира се — измърмори Сади. — Ала сребърният плащ на престолонаследника наистина ти отива, скъпи ми генерале. — Евнухът плъзна дългите си пръсти по обръснатото си теме.

— Благодаря — отвърна Варана с лек поклон. — А как вървят делата в двореца на Салмисра?

Сади се изсмя язвително:

— Както винаги. Заговорничим, кроим планове един срещу друг и всяко ястие, приготвено в кухните ни, е обилно подправено с отрови.

— Чувал съм, че обичаите ви са такива — отбеляза Варана. — Как оцелявате в такава смъртно опасна обстановка?

— Като хабим много нерви — отговори Сади. — Всички сме подложени на строг режим. Вземаме редовно необходимите дози от всички познати противоотрови. Всъщност някои отрови имат доста приятен вкус. Противоотровите обаче са отвратителни.

— Такава е цената на властта.

— Наистина. Как реагираха великите херцози на Толнедра, когато императорът определи теб за свой наследник?

Варана се засмя.

— Не може да не си чул крясъците им. Кънтяха от Гората на дриадите до границата с Арендия.

— Когато дойде време, може би ще се наложи да извиеш вратовете на някои свои приятели.

— Възможно е.

— Разбира се, всички легиони са ти верни.

— Легионите са голяма утеха за мен.

— Мисля, че ми харесваш, генерал Варана — заяви нийсанецът с обръснатата глава. — Сигурен съм, че двамата с теб ще съумеем да достигнем до взаимно изгодни решения по някои въпроси.

— Винаги съм искал да бъда в добри отношения със съседите си, Сади — потвърди Варана с убедителен глас.

В друг коридор Еранд откри трета странна група. Крал Фулрах от Сендария, облечен в тъмнокафяви делови одежди, разговаряше тихо с крал Кородулин от Арендия, който бе облечен изцяло в пурпур. Техен събеседник беше известният с неприличното си поведение крал Дроста лек Тун. Той носеше отрупан с бижута жакет в неприятно ярък жълт цвят.

— Чувал ли е някой от вас някаква информация, засягаща регентството? — попита с пискливия си глас мършавият крал на надраките. Очите на Дроста изглеждаха опулени, сякаш всеки момент щяха да изскочат от набразденото му с белези от шарка лице. Той непрекъснато се въртеше на всички страни.

— Бих казал, че кралица Порен ще ръководи младия крал — предположи Фулрах.

— Със сигурност няма да издигнат жена на този пост — заяви Дроста подигравателно. — Познавам алорните. Те гледат на жените като на по-низша част от човешката раса.

— Порен не е като другите жени — отбеляза кралят на Сендария. — Тя е необикновено надарена.

— Та как е възможно жена да защитава границите на такова голямо кралство като Драсния?

— Вашето схващане е погрешно, ваше величество — обърна се Кородулин към надрака с нетипична за него откровеност. — Останалите алорнски крале със сигурност ще я подкрепят. Особено Белгарион от Рива, който ще й предложи покровителството си. Струва ми се, че не съществува толкова глупав владетел, готов да се изправи срещу волята на Върховния повелител на Запада.

— Кралство Рива е доста далеч оттук — подметна Дроста и присви очи.

— Не е чак толкова далеч, Дроста — възрази Фулрах. — Белгарион има много дълги ръце.

— Какви са новините от юг, ваше величество? — попита Кородулин краля на надраките.

— Кал Закат се къпе в кръвта на мургите — каза отвратено Дроста. — Изтласкал е Ургит в Западните планини и съсича всеки мург, когото успее да залови. Продължавам да се надявам, че някой ще го прободе със стрела, но не разчитам, че мургите ще свършат нещо както трябва.

— Мислил ли си за съюз с крал Гетел? — попита Фулрах.

— С тулите ли? Сигурно се шегуваш, Фулрах. Не бих се обвързал с тулите дори ако това значи, че ще трябва да се изправя сам срещу малореанците. Гетел толкова се страхува от Закат, че се подмокря при споменаване на името му. След битката при Тул Марду Закат заяви на тулския ми братовчед, че следващия път, когато Гетел го огорчи, ще го разпъне на кръст. Ако Кал Закат реши да тръгне на север, Гетел вероятно ще се скрие под най-близката купчина тор.

— Чувал съм, че Закат не обича и вас кой знае колко — каза Кордулин.

Дроста се изсмя пискливо, но смехът му прозвуча някак истерично.

— Иска му се да ме опече на бавен огън — отговори той. — И вероятно да използва кожата ми, за да си направи обуща.

— Учудвам се как вие, ангараките, не се унищожихте взаимно преди време — усмихна се Фулрах.

— Торак заповяда да не го правим — сви рамене Дроста. — Нареди на своите гролими да изкормват всеки, който прояви неподчинение. Може би не винаги сме допадали на Торак, но винаги правехме каквото ни нареди. Само идиот можеше да върши противното — мъртъв идиот, обикновено.

На следващия ден пристигна вълшебникът Белгарат и крал Родар бе положен в гроба. По време на церемонията дребничката русокоса кралица Порен, облечена в черни одежди, стоеше до младия крал Кева. Принц Келдар стоеше точно зад краля и майка му и гледаше със странен, болезнен поглед. Когато Еранд го погледна, съвсем ясно видя, че дребният шпионин от години бе обичал кралицата, но Порен, макар и да го харесваше, не отвръщаше на любовта му.

Тържественото кралско погребение, както всички тържествени процедури, бе дълго. Кралица Порен и малкият й син бяха доста бледи по време на безконечните церемонии, но през цялото време никой от тях не показа външни признаци на скръб.

Незабавно след погребението последва коронацията на Кева. Току-що получилият короната крал на Драсния оповести с писклив, ала уверен глас, че през предстоящите трудни години неговата майка ще го направлява.

В края на церемонията Белгарион, крал на Рива и Върховен владетел на Запада, стана и направи кратко обръщение към събралите се знаменити личности. Той приветства Кева с добре дошъл в изключителното общество на управляващите монарси и го поздрави с мъдрия избор на регент в лицето на кралицата-майка. След това съобщи на всички, че напълно подкрепя кралица Порен и ако някой си позволи и най-дребната обида спрямо нея, ще съжалява за това всяка минута от живота си. Белгарион се бе опрял на масивния меч на Рива Желязната хватка и всички в тронната зала на Драсния приеха изявлението му с изключителна сериозност.

Няколко дни по-късно всички гости си заминаха.

Поулгара, Дурник, Еранд и Белгарат потеглиха на коне на юг, съпровождани от крал Чо-Хаг и кралица Силар.

— Тъжно пътуване — обърна се Чо-Хаг към Белгарат, докато яздеха. — Родар ще ми липсва.

— Ще липсва на всички — отговори Белгарат и погледна напред. Голямо стадо крави, наблюдавано от група алгарски пастири, се придвижваше мудно на запад към Сендарските планини и големия панаир на добитък в Мурос. — Малко съм изненадан, че Хетар се съгласи да се върне в Рива с Гарион по това време на годината. Той обикновено предвожда стадата добитък.

— Адара го убеди — обясни кралица Силар на възрастния вълшебник. — Тя и Се’Недра искаха да прекарат известно време заедно, а няма почти нищо, което Хетар не би направил за съпругата си.

Поулгара се усмихна.

— Горкият Хетар — измърмори тя. — Няма никакъв шанс, щом Адара и Се’Недра са се заели с него. Те са две много упорити млади дами.

— Смяната на обстановката ще му се отрази добре — отбеляза Чо-Хаг. — Той винаги стова неспокоен през лятото, а сега всички мурги са се оттеглили на изток. Дори не може да се забавлява с преследване на нападателните им отряди.

Когато достигнаха южна Алгария, Чо-Хаг и Силар се сбогуваха с тях и тръгнаха на изток към Крепостта. През останалата част от пътуването им на юг не се случи нищо особено. Белгарат остана при тях няколко дни, а след това реши да отиде в кулата си. Реши да покани и Еранд да го придружи.

— Изоставаме малко с работата си тук, татко — каза му Поулгара. — Аз трябва да засея градината, а Дурник доста трябва да се потруди след изминалата зима.

— Тогава може би е по-добре момчето да не ви се мотае в краката, нали?

Тя се взря в очите му и дълго не отмести поглед от тях. Накрая се предаде.

— Добре, татко.

— Знаех си, че мислиш като мен, Поул — отговори той.

— Само не го задържай през цялото лято.

— Разбира се, че няма да го задържам. Искам да поговоря с близнаците и да видя дали Белдин се е върнал. Ще тръгна на път след около месец. Тогава ще го върна.

Така Еранд и Белгарат отново навлязоха в сърцето на Долината и пак отседнаха в кулата на Белгарат. Белдин все още не се бе върнал от Малореа, но Белгарат имаше да обсъжда много неща с Белтира и Белкира; затова Еранд и дорестият му жребец бяха оставени да си търсят развлечения на воля.

Една топла лятна утрин те се насочиха към западния край на Долината, за да разгледат подножието на планината, където преминаваше границата с Улголандия. Яздиха няколко мили през хълмистата, покрита с дървета планинска земя и спряха в широк плитък пролом, където буен поток бълбукаше през позеленели от мъх камъни. Утринното слънце блестеше горещо и сянката на високите благоуханни борове беше приятна, когато конят и ездачът спряха да отдъхнат, една вълчица излезе тихо от храстите край потока, приклекна и ги загледа. Беше обградена от особен син ореол, меко сияние, което сякаш се излъчваше от плътната й козина. Нормалната реакция на всеки кон в присъствието, даже при миризмата на вълк, би била сляпа паника, но жребецът срещна спокойно взора на хищника, без дори да трепне.

Момчето знаеше коя е вълчицата, но се учуди, че я среща тук.

— Добро утро — поздрави я то учтиво. — Приятен ден, нали?

Блещукащата светлина на вълчицата изглеждаше същата като тази, която излъчваше Белдин в облика на ястреб. Когато въздухът около животното се проясни, на негово място стоеше жена със светлокестенява коса, златисти очи и весела усмивка. Въпреки че дрехата й бе кафява и съвсем обикновена — в такива рокли бяха облечени всички селянки от околността, — жената я носеше по такъв царствен начин, че би й завидяла всяка кралица, блеснала в брокат и скъпоценни камъни.

— Винаги ли поздравяваш вълците с такава учтивост? — попита го тя.

— Не съм срещал много вълци — отговори момчето. — Ала бях съвсем сигурен коя си.

— Да, сигурно наистина е така, щом ме поздрави.

Еранд скочи от гърба на коня.

— Той знае ли къде си тази сутрин? — попита жената.

— Белгарат ли? Вероятно не. Сега разговаря с Белтира и Белкира, затова ние с коня излязохме да разгледаме някои нови места.

— По-добре не се отдалечавай толкова много в планините на Улго. По тези хълмове има същества, които са доста свирепи.

Еранд кимна.

— Ще го имам предвид.

— Ще направиш ли нещо за мен? — попита тя съвсем прямо.

— Ако мога.

— Разговаряй с дъщеря ми.

— Разбира се.

— Кажи на Поулгара, че на света съществува голямо зло и е надвиснала смъртна опасност.

— Зандрамас ли? — попита Еранд.

— Зандрамас е част от него, но в центъра на злото стои Сардион. То трябва да бъде унищожено. Съобщи на съпруга ми и на дъщеря ми да предупредят Белгарион. Задачата му още не е изпълнена.

— Ще им съобщя — обеща Еранд. — Но не можеш ли да го направиш ти? Защо не разговаряш с Поулгара?

Жената отклони поглед към сенчестия пролом.

— Не — тъжно отговори тя. — Причинявам й твърде голяма болка, когато се появявам пред нея.

— Защо?

— Това й припомня всички изгубени години, възкресява в паметта й цялата болка на едно малко момиче, което е трябвало да порасне без майка, която да го напътства в живота. Тези болезнени чувства се връщат при нея всеки път, когато ме види.

— Значи никога не си й разказала за жертвата, която са те помолили да направиш?

Тя го погледна проницателно.

— Откъде знаеш за това нещо, което дори съпругът ми и Поулгара не са научили?

— Не съм сигурен — отговори Еранд. — Въпреки това просто го знам. Зная още, че ти не си умряла.

— Ще кажеш ли на Поулгара за това?

— Не, ако ти не желаеш.

Жената въздъхна.

— Някой ден може би, но този ден все още не е дошъл. Смятам, че е най-добре тя и баща и да не знаят за това. Изпълнението на задачата ми все още предстои. Това е нещо, с което ще се справя най-добре, ако нищо не отклонява вниманието ми.

— Както желаеш — изрече учтиво Еранд.

— Пак ще се срещнем — каза му тя. — Предупреди ги за Сардион. Кажи им да не отделят толкова внимание и време в търсене на Зандрамас. Така може да изгубят от поглед главното. Злото произтича от Сардион. Бъди предпазлив, когато отново срещнеш Кайрадис. Тя не ти мисли злото, но има своя собствена мисия и ще направи всичко, за да я изпълни.

— Ще го направя, Поледра — обеща той.

— О — каза тя, сякаш се бе досетила за нещо в последния миг. — Един човек те очаква ей там. — Жената посочи към билото на осеяния със скали хребет, който се спускаше стръмно към поляните в Долината. — Той все още не може да те види, но те очаква. — След това се усмихна, блесна изведнъж, отново се превърна във вълчица със синкав оттенък и побягна с големи скокове, без да поглежда назад.

Обзет от любопитство, Еранд отново се качи на коня, излезе от пролома и препусна на юг, като заобикаляше по-високите хълмове, издигащи се пред блестящите бели върхове в земята на улгите. Беше решил да се изкачи на хребета. Огледа внимателно каменистия склон и забеляза кратък проблясък на отразена слънчева светлина. Нещо светеше в средата на обрасло с храсталаци равно място, разположено на половината път от върха.

Без да се колебае, момчето препусна натам.

Мъжът, който седеше сред шубраците, носеше особена ризница, изработена от метални плочки. Беше нисък, но имаше мощни рамене, а очите му бяха покрити с лента от ефирен плат. Това не бе превръзка на слепец, а по-скоро го предпазваше от яркото слънце.

— Ти ли си Еранд? — попита с дрезгав глас мъжът, чиито очи оставаха скрити под превръзката.

— Да. — отвърна Еранд. — Не съм те виждал от дълго време, Релг.

— Трябва да говоря с теб — отвърна дрезгавият глас на фанатика. — Може ли да се скрием някъде от светлината?

— Разбира се. — Еранд скочи от седлото и последва улгоса през шумолящите храсти до входа на пещера, която се спускаше в сърцето на хребета. Релг леко се наведе пред надвисналата скала и влезе.

— Стори ми се, че те разпознавам — рече той, когато Еранд се мушна при него в хладния сумрак на пещерата. — Но не можех да съм сигурен при тази светлина. — Той развърза лентата плат от очите си и се взря в момчето.

— Пораснал си.

Еранд се усмихна.

— Изминаха няколко години. Как е Тайба?

— Тя ми роди син — прошепна Релг, сякаш това бе някакво чудо. — Много особен син.

— Радвам се да го чуя.

— Когато бях по-млад и обладан от представата за святост, УЛ заговори в моята душа. Каза ми, че детето, което ще бъде новият горим, ще дойде в Улголандия чрез мен. Обзет от гордост, аз си помислих, че това означава да открия детето и да го покажа на другите хора. Откъде бих могъл да зная, че е имал предвид нещо много по-просто? Та УЛ е имал предвид сина ми. Моят син носи белега на УЛ — МОЯТ син! — В гласа на фанатика имаше гордост, примесена със страхопочитание.

— Пътищата на УЛ са неведоми. Те се различават от тези на хората.

— Колко истина има в думите ти.

— И щастлив ли си?

— Животът ми изглежда пълен — отвърна просто Релг. — Но сега ми предстои да изпълня друга задача. Нашият стар горим ме изпрати да намеря Белгарат. Вълшебникът незабавно трябва да дойде с мен в Пролгу.

— Белгарат не е много далеч оттук — каза Еранд, но погледна Релг и видя, че дори в тази сумрачна пещера фанатикът е замижал, за да защити очите си от светлината.

— Имам кон — каза момчето. — Мога да доведа вълшебника тук за няколко часа, ако искаш. Така няма да излизаш на слънчевата светлина.

Релг отправи към него бърз, изпълнен с благодарност поглед, и кимна.

— Кажи му, че непременно трябва да дойде. Горимът трябва да разговаря с него.

— Ще му кажа — обеща Еранд. След това се обърна и излезе от пещерата.

— Какво иска? — попита раздразнено Белгарат, когато Еранд му съобщи, че Релг иска да го види.

— Настоява да отидеш с него в Пролгу — отвърна Еранд. — Горимът иска да те види — старият горим.

— Старият ли? Че има ли и нов?

— Синът на Релг — отвърна Еранд.

За миг Белгарат се вгледа в Еранд и след това изведнъж започна да се смее.

— Какво е толкова смешно?

— Излиза, че УЛ има чувство за хумор — заля се от смях старецът. — Не съм очаквал такова нещо от него.

— Не те разбирам.

— Това е дълга история — подхвана Белгарат, като все още се смееше. — Но щом горимът иска да ме види, най-добре ще е да тръгваме.

— Искаш да дойда и аз ли?

— Поулгара ще ме одере жив, ако те оставя тук сам. Да тръгваме.

Когато стигнаха пещерата, където чакаше Релг, Еранд трябваше да обясни на младия кон, че трябва да се върне сам в кулата на Белгарат. Разговаря с животното дълго и накрая излезе, че то е схванало поне най-важното.

Пътуването през тъмните галерии до Пролгу им отне няколко дни. През по-голямата част от пътешествието Еранд си мислеше, че си проправят път слепешком, но за Релг, чиито очи бяха практически безполезни на нормална дневна светлина, тези мрачни коридори бяха като роден дом. Чувството му за ориентация наистина бе безпогрешно. Най-накрая стигнаха до слабо осветена пещера, в която имаше плитко, прозрачно като кристал езеро. В центъра му се издигаше островът, където ги чакаше старият горим.

— Яд хо, Белгарат! — извика светият старец, облечен в бяла роба, когато стигнаха брега на подземното езеро. — Гроя УЛ.

Белгарат отвърна:

— Яд хо. Гроя УЛ.

След това преминаха по мраморното мостче и отидоха при горима. Белгарат и стареца си стиснаха топло ръце.

— Доста години изминаха, откакто не сме се срещали — рече вълшебникът. — Как я караш? Справяш ли се със задълженията си?

— Чувствам се почти като младеж — усмихна се горимът. — Релг е открил моя наследник. Най-после виждам края на своята мисия.

— Наистина ли го е открил? — попита с насмешка Белгарат.

— Точно така. — Горимът погледна с обич Релг. — Помежду ни е имало и недоразумения, нали, сине? — изрече той. — Но в крайна сметка излиза, че двамата сме се стремели към една и съща цел.

— Беше ми необходимо малко повече време, за да осъзная това, свети гориме — отвърна Релг с горчивина. — Аз съм малко по-твърдоглав от останалите. Понякога се чудя как УЛ не губи търпение с такива като мен. Моля да ме извините, но трябва да отида при жена си и сина си. Много дни бях далеч от тях. — Той се обърна и с бързи крачки пое обратно по мостчето.

Белгарат се засмя.

— У този човек са настъпили забележителни промени.

— Съпругата му е чудесна жена — съгласи се горимът.

— Сигурен ли си, че тъкмо тяхното дете е истинският избраник?

Горимът кимна.

— Самият УЛ потвърди това. Мнозина се противопоставиха на този избор, тъй като Тайба не е дъщеря на Улголандия, но гласът на УЛ ги накара да замлъкнат.

— Сигурен съм, че е станало така. Забелязал съм, че гласът на УЛ е много убедителен. Искал си да ме видиш?

Лицето на горима стана сериозно и той посочи къщата си, която имаше форма на пирамида.

— Да влезем. Трябва да обсъдим един въпрос, който не търпи отлагане.

Еранд последва двамата мъже, които влязоха в къщата. Стаята бе слабо осветена от блещукащо кристално кълбо, окачено на верига, висяща от тавана. Имаше маса и няколко ниски каменни пейки. Всички седнаха около масата и старият горим погледна тържествено Белгарат.

— Ние не сме като хората, които живеят на повърхността на земята под пряката светлина на слънцето, приятелю — каза той. — Те долавят звуците на вятъра в клоните на дърветата, бълбукането на потоците, песните на птиците, изпълващи въздуха. Тук, в нашите пещери, ние чуваме единствено стоновете на самата земя.

Белгарат кимна.

— Земята и скалите говорят на народа на Улголандия по особен начин — продължи горимът. — До нас могат да достигнат звуци от противоположната половина на света. Такъв шум вече тътне в скалите от няколко години и става все по-силен и отчетлив.

— Може бе в земните недра има някакъв разлом — предположи Белгарат. — Място, в което се измества каменното легло на голям континент?

— Не вярвам, че е така, приятелю — не прие становището му горимът. — Звукът, който чуваме, не е породен от движенията на неспокойните земни пластове. Той е причинен от събуждането на един-единствен камък.

— Не съм съвсем сигурен, че разбирам какво искаш да кажеш — рече Белгарат и се навъси.

— Камъкът, който чуваме, е жив, Белгарат.

Старият вълшебник впери поглед в своя приятел.

— На света има само един жив камък, гориме.

— Самият аз винаги съм вярвал в това. Чувал съм звука от Кълбото на Алдур, докато то се движи около света. Този нов звук е породен също от жив камък. Той се пробужда, Белгарат, и чувства мощта си. Той е зъл, приятелю. Толкова зъл, че самата земя стене под тежестта му.

— И откога достига до вас този звук?

— Започна скоро след смъртта на прокълнатия Торак.

Белгарат сви устни.

— Знаехме, че нещо се раздвижва из цялата територия на Малореа — отбеляза той. — Ала нямахме представа, че проблемът е толкова сериозен. Можеш ли да ми кажеш нещо повече за този камък?

— Зная единствено името му — отвърна горимът. — Чуваме, че го произнасят шепнешком в пещерите, галериите и пукнатините на земните недра. Нарича се „Сардиус“.

Белгарат рязко вдигна глава.

— Ктраг Сардиус? Сардион?

— Чувал ли си за него?

— Белдин се натъкнал на това име в Малореа. То било свързано с нещо, наречено Зандрамас.

Горимът се задъха и лицето му придоби мъртвешки блед цвят.

— Белгарат! — възкликна той със задавен глас.

— Какво има?

— Това е най-страшното проклятие в нашия език.

Белгарат го погледна втренчено.

— Смятах, че зная повечето думи в езика ви. Как така никога не съм чувал тази?

— Никой не би я произнесъл пред теб.

— Никога не съм предполагал, че улгите въобще имат някакви думи, за да прокълнат някого. Какво е най-общото значение на „Зандрамас“?

— Това означава „объркване“, „хаос“, „пълно отрицание на света“. Ужасна дума.

Белгарат се намръщи.

— Но защо улгоско проклятие се появява в Даршива и се използва като име на някого или на някакъв предмет? И каква е връзката му със „Сардион“?

— Може би двете думи означават едно и също.

— Не бях помислил за това — призна Белгарат. — Но е възможно. Смисълът им изглежда подобен.

Поулгара бе възпитала Еранд много грижливо. Момчето знаеше, че не бива да се намесва, когато говорят по-възрастни. Ала онова, които искаше да каже, изглеждаше изключително важно и Еранд изведнъж почувства, че трябва да наруши правилото.

— Двете думи не означават едно и също нещо — намеси се момчето.

Белгарат го измери с особен поглед.

— Сардионът е камък, нали?

— Да — отвърна горимът.

— Зандрамас не е камък. Той е човек.

— Откъде знаеш това, момчето ми?

— Срещали сме се — отговори тихо Еранд. — Не точно лице в лице, а как да кажа… — беше му трудно да обясни. — Той приличаше на сянка. Ала човекът, който хвърляше сянката, се намираше някъде на друго място.

— Проекция — обясни Белгарат на горима. — Сравнително прост номер, гролимите много го обичат. — Вълшебникът се обърна към момчето. — Тази сянка каза ли ти нещо?

Еранд кимна.

— Каза, че ще ме убие.

Белгарат рязко пое дъх и попита:

— А ти каза ли това на Поулгара?

— Не. Трябваше ли?

— Не си ли помисли, че подобно нещо е твърде важно?

— Помислих, че е просто заплаха, целяща да ме накара да изпитам страх.

— Ти уплаши ли се?

— Да се уплаша ли? Не.

— Да не би да си се преситил, Еранд? — попита Белгарат. — Да не би разни хора всеки ден да заплашват да те убият и вече да си се отегчил от това?

— Не. Това се случи един-единствен път. Той беше само сянка, а една сянка не може да те нарани, нали?

— Да си се натъквал на още от тези сенки?

— Само Кайрадис.

— А кой е Кайрадис?

— Коя. Тя е жена. Не съм сигурен каква е. Говори също както рицаря Мандорален — използва старинни думи. Освен това носи превръзка пред очите си.

— Пророчица! — изсумтя Белгарат. — И какво ти каза?

— Каза, че пак ще се срещнем и че в общи линии ме харесва.

— Убеден съм, че това ти е подействало успокояващо — отбеляза сухо Белгарат. — Не пази такива неща в тайна, Еранд. Ако с теб се случи нещо необикновено, сподели с някого.

— Съжалявам — извини се Еранд. — Просто реших, че ти, Поулгара и Дурник имате достатъчно други грижи.

— Всъщност нямаме нищо против от време на време да прекъсваш заниманията ни, момче. Разказвай ни за тези малки свои приключения.

— Щом искате.

Белгарат отново се обърна към горима.

— Смятам, че достигнахме до нещо благодарение на нашия потаен приятел. Знаем, че Зандрамас — прощавай, че използвам тази дума — е човек. И този човек по някакъв начин е свързан с живия камък, който ангараките наричат „Ктраг Сардиус“. Получавали сме предупреждения за Зандрамас и по-рано, затова смятам, че трябва да приемем и Сардиона като пряка заплаха.

— И какво трябва да направим според теб? — попита горимът.

— Мисля, че всички трябва да насочим вниманието си към следната задача: да разберем точно какво стова в Малореа, дори ако трябва да я разрушим камък по камък. До днес изпитвах единствено любопитство. Сега, изглежда, ще се наложи да се отнасям към всичко това съвсем сериозно. Ако Сардионът е жив камък, значи прилича на Кълбото, а аз не искам нещо с такава мощ да попадне в ръцете на неподходящ човек. От онова, което успях да разбера, Зандрамас съвсем определено е тъкмо такова същество. — Вълшебникът се обърна и погледна Еранд озадачено. — Каква е връзката ти с всичко това, момче? Защо всички и всичко, замесено в цялата тази история, изведнъж минава да те навести?

— Не зная, Белгарат — отвърна искрено Еранд.

— Може би тъкмо оттук трябва да започнем. Бях обещал пред себе си проведа в скоро време дълъг разговор с теб, момче. Сигурно най-сетне е дошло времето за това.

— Щом искаш — отвърна Еранд. — Ала не зная доколко бих могъл да ти бъда от помощ.

— Ще разберем още сега, Еранд. Ще разберем още сега.

ВТОРА ЧАСТ

РИВА

9.

Белгарион от Рива всъщност не беше подготвен да се възкачи на трон. Той бе отраснал във ферма в Сендария и детството му беше на обикновено селско момче. Когато за пръв път седна на базалтовия трон в Залата на краля на Рива, Гарион знаеше много повече за кухните и конюшните в провинциалните ферми, отколкото за тронните зали. Държавните дела бяха загадка за него; той разбираше от дипломация не повече, отколкото от алгебра.

За щастие, Островът на ветровете не беше трудно за управление кралство. Риванците бяха подредени, практични и притежаваха силно развито чувство за дълг и гражданска отговорност. Това в голяма степен улесни нещата за техния владетел през ранните години на царуването му, когато той се учеше на трудното изкуство как се управлява добре. Разбира се, Гарион правеше грешки, но последиците от тези първи заблуди и несигурни действия никога не се оказваха бедствени. Поданиците му със задоволство отбелязваха, че този честен, откровен млад мъж, който така изненадващо се бе възкачил на трона, никога не допуска една и съща грешка два пъти. А след като улегна и привикна със задълженията си, можеше да се твърди със сигурност, че Белгарион или Гарион, както предпочиташе да го наричат, почти никога не среща сериозни проблеми в качеството си на ривански крал.

Той притежаваше и редица други титли. Някои имаха единствено почетна стойност, други не толкова. Обръщението „Богоубиец“ например предполагаше определени задължения, които едва ли щеше да му се наложи да изпълнява често. „Господар на Западното море“ не му създаваше почти никакви грижи, тъй като младият крал твърде рано бе стигнал до заключението, че вълните, приливите и отливите се нуждаят от малко надзор, а по-голямата част от рибите са напълно способни да се самоуправляват. Най-много главоболия за Гарион произтичаха от звучащата царствено титла „Върховен владетел на Запада“. Отначало, непосредствено след края на войната с ангараките, той прие, че тази титла като всички останали има чисто формален характер. Нещо впечатляващо, но съвсем лишено от съдържание, прикачено към останалите, за да им придава завършен вид. В края на краищата тя не му носеше данъчни постъпления, не му даваше допълнителни права над нечия корона или трон, не изискваше администрация, чиято задача бе да се занимава с ежедневните проблеми.

Но за свое разочарование той скоро откри, че една от особеностите на човешката природа е склонността проблемите да бъдат прехвърляни на хората, заемащи отговорни длъжности. Ако не съществуваше Върховен владетел на Запада, Гарион бе дълбоко убеден, че неговите колеги, алорнските крале, щяха да се справят без чужда помощ със заплетените си дела. Но тъй като заемаше този висок пост, те всички сякаш изпитваха детинска радост, когато пренасяха върху неговите плещи най-трудните, най-обърканите и неразрешими проблеми. А след това скръстваха ръце и с доволни усмивки гледаха как той се бори с проблема, влагайки всичките си сили в тежката битка.

Като пример за това може да послужи ситуацията, възникнала в Арендия през лятото, когато Гарион навърши двадесет и три години. Изминалите месеци бяха сравнително добри. Недоразумението, помрачило отношенията му със Се’Недра, бе останало в миналото. Гарион и неговата малка съпруга с труден характер живееха заедно по начин, който най-точно би могъл да се нарече „семейно щастие“. Присъствието на император Кал Закат от Малореа на континента бе причина за големи тревоги, ала походът на войските му бе спрял в планините на западен Ктхол Мургос. Изгледите бяха, че кървавият владетел ще се придвижва напред трудно и мудно и ще му трябват цели десетилетия да стигне границите на западните кралства. Генерал Варана, херцогът на Анадил, действащ като регент от името на болния Ран Боруни XXIII, бе потушил с твърда ръка изстъпленията на големите родове от Толнедра и бе прекратил непристойното им боричкане за имперския трон. Изобщо Гарион очакваше времена на мир и спокойствие до онзи топъл ден през ранното лято, когато пристигна писмо от краля на Арендия Кородулин.

Гарион и Се’Недра прекарваха тихия следобед заедно в уютните кралски покои. Приказваха си за дребни, маловажни неща, защото по-скоро желаеха да се наслаждават на компанията си, отколкото изпитваха действителна загриженост за въпросите, които обсъждаха. Гарион се излежаваше в голямо кресло от синьо кадифе до прозореца, а Се’Недра седеше пред огледало с позлатена рамка и решеше с четка дългата си бакъреночервеникава коса. Гарион много харесваше косата на Се’Недра. Цветът й бе възбуждащ, ароматът — прекрасен, а една палава къдрица сякаш нарочно падаше по особено привлекателен начин върху гладката й бяла шия. Когато слугата донесе писмото от краля на Арендия, поставено изискано върху сребърен поднос, Гарион със съжаление отмести очи от прекрасната си съпруга, разчупи пищния восъчен печат и разгъна дебелия пергамент.

— От кого е, Гарион? — попита Се’Недра, без да изважда четката от косата си, вперила поглед към отражението си в огледалото с някакво замечтано удовлетворение.

— От Кородулин — отговори той и започна да чете.

„До Негово величество крал Белгарион от Рива, Върховен владетел на Запада, с дружески поздрав“ — започваше писмото. „Искрено се надяваме, че думите, които ви изпращаме, ще ви заварят теб и твоята кралица в добро здраве и с бодър дух. Ще ми се да можех надълго и нашироко да опиша уважението и обичта, които моята кралица и аз изпитваме към теб и Нейно величество, ала тук в Арендия възникна криза. Тъй като пряката причина за появяването й са действията на неколцина твои приятели, реших да потърся помощта ти, за да се справя с нея.

За наша голяма печал, скъпият ни приятел баронът на Воу Ебор накрая почина от тежките рани, които получи на бойното поле при Тул Марду. Тази пролет смъртта му ни наскърби повече, отколкото могат да изразят думите. Той беше добър и верен рицар. Баронът и баронеса Нерина нямаха деца, затова негов наследник е далечен племенник, сър Ембриг. Той е твърде безразсъден. Страхувам се, че повече го интересуват титлата и земите на неговото наследство. Въобще не го трогва фактът, че ще се натрапи на нещастната баронеса. По най-недостоен начин, срамен за човек с благороден произход, той замина направо във Воу Ебор, за да влезе във владение на именията си. Доведе със себе си мнозина познати нему рицари, стари другари по чаша. Когато пристигнали във Воу Ебор, сър Ембриг и дружината му се отдали на непристоен гуляй и когато всички били мъртвопияни, един от тези грубияни изразил възхищението си към наскоро овдовялата Нерина. Сър Ембриг не се замислил нито миг, нито обърнал внимание на тежката загуба, преживяна от дамата, а незабавно обещал ръката й на пияния си другар. Според действащите в Арендия закони сър Ембриг наистина има такова право, въпреки че никой истински рицар не би наложил насилствено волята си върху родственица, потънала в мъчителна скръб.

Новината за това безчинство веднага била занесена на сър Мандорален, могъщия барон на Воу Мандор, и великият рицар незабавно събрал войска. Какво се е случило при пристигането му във Воу Ебор можеш добре да си представиш. Ти познаваш добре храбростта на сър Мандорален и ти е известно колко е дълбока почитта му към баронеса Нерина. Сър Ембриг и неговите хора лекомислено се опитали да застанат на пътя му. Накрая, както разбрах, няколко души намерили смъртта си, мнозина други имали тежки наранявания. Твоят приятел взел баронесата под своя закрила и я завел във Воу Мандор, където се грижи за безопасността й. Сър Ембриг, който за жалост по всяка вероятност ще се възстанови от раните си, обяви война между Ебор и Мандор и събра различни благородници. Други се събират под знамето на сър Мандорален. Югозападна Арендия е изправена пред прага на всеобща война. Даже ме осведомиха, че Лелдорин от Уилдантор, много безразсъден младеж, е събрал войска от астуриански стрелци и в момента напредва на юг, за да помогне на стария си другар по оръжие. Така стоят нещата при мен. Знай, че не желая кралската корона на Арендия да се нагърби с този въпрос; ако се наложи да взема решение, ще бъда заставен от нашите закони да се произнеса в полза на сър Ембриг.

Отправям молба към теб, крал Белгарион, да дойдеш в Арендия. Моля те, използвай своето влияние върху бившите си сподвижници и скъпи приятели, накарай ги да се върнат от ръба на пропастта, пред която са се изправили. Боя се, че единствено твоята намеса може да предотврати надвисналото бедствие.

С надежда, и израз на искрено приятелство, Кородулин.“

Гарион гледаше безпомощно писмото.

— Защо тъкмо аз? — рече той, без дори да помисли.

— Какво ти пише, скъпи? — попита Се’Недра, остави четката и взе гребен от слонова кост.

— Казва, че… — Гарион спря. — Мандорален и Лелдорин… Ето, виж. — Гарион й подаде писмото. — Прочети го. — След това закрачи нервно, стиснал юмруци, и замърмори ядосано.

Се’Недра прочете писмото и изумено възкликна:

— Ужасно!

— Бих казал, че тази дума твърде добре обобщава всичко.

Гарион изруга на глас.

— Гарион, моля те, без ругатни. Приказваш като някой пират. Какво ще предприемеш сега?

— Нямам ни най-малка представа.

— Е, все ще ти се наложи да направиш нещо.

— Защо аз? — избухна той. — Защо винаги прехвърлят тези неща на мен?

— Защото знаят, че ще се погрижиш за тези малки проблеми по-добре от всеки друг.

— Благодаря — сухо каза той.

— Бъди мил — рече му тя. След това сви замислено устни, и плесна бузата си с гребена от слонова кост. — Ще имаш нужда от короната си, разбира се. Според мен синият жакет, украсен със сребро, ще бъде подходящ за случая.

— За какво говориш?

— Ще се наложи да заминеш за Арендия, за да се справиш с този проблем. Мисля, че трябва да изглеждаш възможно най-добре. Арендите ценят много външния вид на владетеля. Защо не провериш с кой кораб ще пътуваш? Ще ти опаковам някои неща. — Тя погледна през прозореца към златистата светлина на следобедното слънце. — Мислиш ли, че ще ти е топло, ако си вземеш хермелиновата наметка?

— Няма да взема хермелиновата наметка, Се’Недра. Ще бъда с доспехи и меч.

— О, не пресилвай нещата чак толкова, Гарион. Просто трябва да отидеш там и да им кажеш да спрат.

— Може би, но първо трябва да привлека вниманието им. Става дума за Мандорален и Лелдорин. Няма да имам пред себе си благоразумни хора, спомни си.

Кралицата сбърчи чело.

— Това е вярно — призна тя. Но след това му се усмихна окуражително. — Сигурна съм, че въпреки всичко ще се справиш. Имам пълно доверие в теб.

— И ти си като останалите — измърмори мрачно той.

— Но ти можеш, Гарион. Всички го знаят.

— Трябва да говоря с Бранд — каза все така мрачно Гарион. — Трябва да се свършат много неща, а това пътуване ще отнеме няколко седмици.

— Аз ще се погрижа за всичко, скъпи — увери го малката кралица, протегна ръка и го потупа по бузата. — А сега тръгвай. Мога да ръководя много добре делата тук, докато те няма.

Той я погледна и сърцето му се сви.

Когато в една облачна утрин Гарион пристигна във Воу Мандор, положението се бе влошило още повече. Войниците на сър Ембриг бяха излезли на полето. Лагерът им се намираше на около три левги от замъка на Мандорален, а Мандоралин и Лелдорин бяха извели войските си от града, за да ги пресрещнат. Гарион с грохот се приближи към портите на здравата крепост на своя приятел. Беше възседнал боен кон, взет на заем от един гостолюбив барон, при когото бе отседнал след пристигането си в Арендия. Владетелят на Рива носеше стоманена ризница и доспехи, подарък от крал Кородулин. Грамадният меч на Желязната хватка стърчеше над гърба му. Вратите се отвориха широко и Гарион влезе във вътрешния двор, свлече се тромаво от седлото и пожела незабавно да го заведат при баронеса Нерина.

Намери я застанала натъжена на бойниците, пребледняла, облечена цялата в черно. Тя търсеше в облачното небе на изток издайническите стълбчета дим, които щяха да оповестят началото на битката.

— Всичко е заради мен, крал Белгарион — прошепна с болезнен глас тя. — Причинявам междуособици, раздор и болка от деня, в който се омъжих за моя скъп покоен барон.

— Не бива да вините себе си — отвърна й Гарион. — Мандорален може да си навлече неприятности и без чужда помощ. Кога тръгнаха той и Лелдорин?

— Вчера следобед — отговори тя. — Струва ми се, че битката скоро ще започне. — След това погледна печално плочите, с които бе постлан вътрешният двор, и въздъхна.

— В такъв случай по-добре да тръгвам веднага. Може би ако стигна там преди да започнат боя, ще успея да предотвратя кръвопролитието.

— Хрумна ми прекрасна идея, ваше величество — заяви тя и върху бледото й лице се изписа малко тъжна усмивка. — Мога да направя задачата ви много по-лесна.

— Дано наистина да е така — откликна кралят на Рива. — Като гледам какво е положението, стигам до заключението, че ми предстои много тежка сутрин.

— В такъв случай побързайте към бойното поле, ваше величество. Безжалостната война кръжи над главите на скъпите ни приятели. Съобщете им, че личността, причинила предстоящата битка, е напуснала този тъжен свят.

— Не съм сигурен, че ви разбирам.

— Много е просто, ваше величество. Тъй като аз съм причината за войната, аз трябва да сложа край на това противоборство.

Гарион я погледна, изпълнен с подозрение.

— За какво говорите, Нерина? Как предлагате да вразумим тези идиоти?

Усмивката, озарила лицето й, стана още по-тъжна.

— Трябва да се хвърля от тези високи бойници, милорд. Така ще потъна заедно със съпруга си в тишината на гроба и ще сложа край на това страшно кръвопролитие още преди да е започнало. Отивайте бързо, милорд, слезте в двора и яхнете коня. Аз ще се озова долу по другия, по-кратък и щастлив път. Ще ви очаквам мъртва на грубата настилка. След това ще можете да отнесете новината за моята смърт на бойното поле. И щом умра… човешка кръв няма да се пролива заради мен. — Тя се хвана с една ръка за грапавия каменен парапет.

— О, спрете! — възкликна Гарион с отвращение. — Махнете се оттам.

— О не, ваше величество — заяви решително Нерина. — Това е най-доброто решение. С един удар ще предотвратя предстоящата битка и ще се освободя от този мъчителен живот.

— Нерина — изрече категорично Гарион. — Няма да ви позволя да скочите. Това е моята дума.

— Но вие със сигурност не бихте проявили грубостта да ме хванете с ръце, за да ми попречите — изрече сподавено тя.

— Няма да се наложи — отвърна кралят. Погледна бледото й, объркано лице и осъзна, че Нерина няма ни най малка представа за какво й приказва. — Като се замисля, в края на краищата това може би не е чак толкова лоша идея. За пътуването до двора долу ще ви бъде необходим около ден и половина. Така ще имате време за размисъл, докато пътешествате, освен това вероятно няма да сторите нещо необмислено през целия път.

Очите й изведнъж се разшириха.

— Няма да използвате магия, за да осуетите прекрасния ми план! — прошепна тя задъхано.

— Опитайте и ще видите.

Нерина го погледна безпомощно и очите й се наляха със сълзи.

— Тази ваша проява е срам за всеки рицар, милорд.

— Отгледан съм във ферма в Сендария, милейди — напомни й кралят на Рива. — Не съм се възползвал от предимствата на аристократическото възпитание и тези пропуски в живота ми проличават от време на време. Сигурен съм, че ще ми простите, задето не ви позволих да се самоубиете. Сега ви моля за извинение. Трябва да спра това безумие. — Той тръгна към стълбището, дрънчейки с доспехите си.

— О! — добави Гарион, поглеждайки я през рамо. — И да не ви хрумне да скочите, щом обърна гръб. Имам дълги ръце, Нерина, много дълги ръце.

Тя се взря в него и потрепера.

— Така е по-добре — рече Гарион и заслиза по стълбите.

Слугите в замъка на Мандорален зърнаха мрачното лице на Гарион и благоразумно изчезнаха от пътя му. Той с усилие скочи върху седлото на дорестия кон, с който бе пристигнал, и се огледа.

— Донесете ми копие — нареди Върховният владетел на Запада.

Гарион знаеше, че ще му се наложи да привлече вниманието на враждуващите армии, а арендите имаха лошата слава на хора, които не забелязват нищо наоколо, щом им предстои битка. Трябваше да ги стресне с нещо. Докато яздеше с шум и грохот през зелените арендски поля покрай спретнати села и къщи със сламени покриви, край букови и кленов и горички, Върховният владетел на Запада измери с преценяващ поглед сивите облаци, които се носеха плавно над главата му. Полека в съзнанието на краля се появиха смътните очертания на бъдещия план за действие.

Гарион пристигна на бойното поле и завари двете армии изтеглени в противоположните краища на широка равнина. По вековен арендски обичай между враждуващите сили вече бяха разменени лични предизвикателства. В резултат на това вече се водеха схватки, които представляваха прелюдия към предстоящото голямо сражение. Няколко рицари от двете страни се бяха подредили един срещу друг между двете армии, а войниците ги наблюдаваха одобрително. Обзети от неудържима енергия, безразсъдните, облечени в стомана млади благородници се втурваха един срещу друг и покриваха тревата с парчета от строшените си копия.

Гарион прецени ситуацията с един-единствен поглед, спря за миг и след това се вряза мощно в разгара на схватката. Трябва да признаем, че той се възползва от измама, изправяйки се лице срещу лице срещу враждуващите воини. Неговото копие изглеждаше същото като тези, с които мимбратските рицари опитваха да унищожат противниците си или поне да ги осакатят, но имаше една малка разлика — копието на краля, за разлика от техните, не можеше да се счупи. Нещо повече, то бе обвито в ореол от могъща сила. В действителност Гарион не желаеше да прободе никого с острия стоманен връх на оръжието си, просто искаше да смъкне враждуващите рицари от конете им. Владетелят на Запада премина сред стреснатите, тъпчещи в кръг воини, и бързо свали трима от седлата. След това обърна коня си и повали още двама за толкова кратко време, че силното дрънчене на търкалящите се по земята доспехи се сля в един звук. Ала му бе необходимо още нещо, и то достатъчно зрелищно, за да наложи волята си и да я втълпи в дебелите глави на арендците. Без да се замисля нито за миг, Гарион захвърли непобедимото копие и извади могъщия меч на риванските крале. Кълбото на Алдур засия с ослепителна синя светлина, а самият меч незабавно лумна в пламъци. Както винаги, въпреки големината си, мечът сякаш въобще не тежеше в ръцете му. Върховният владетел на Запада го въртеше с шеметна скорост. Той връхлетя срещу един уплашен рицар и разцепи копието на слисания благородник по цялата му дължина. Когото в ръцете на рицаря остана само дръжката на оръжието, Гарион събори противника си от седлото, удряйки го с плоската страна на пламтящия меч. След това се обърна, разсече на две вдигнат във въздуха боздуган и прегази първо собственика, а след това и коня му.

Стреснати от яростта на това нападение, мимбратските рицари отстъпиха с широко отворени очи. Ала не само поразителната храброст на Гарион ги бе накарала да се оттеглят. Иззад стиснатите си зъби кралят на Рива сипеше свирепи ругатни и подбираше думите си така, че дори силните мъже насреща му пребледняваха. Той се огледа с искрящи очи, съсредоточи цялата си воля и вдигна пламтящия меч към мътното небе.

— Сега! — изрева кралят. Гласът му изплющя като страшен удар с камшик.

Облаците потрепераха и побягнаха уплашени, сякаш огромната сила на волята на Гарион ги беше поразила. Огромна светкавица, плътна като ствол на вековно дърво, удари земята с оглушителен гръм и я разтърси на десетки мили разстояние. Сред тревата, на мястото, където бе ударила гръмотевицата, се появи голяма димяща яма. Гарион призоваваше нови и нови светкавици. Гръмотевици раздираха въздуха и грохотът им тътнеше из цялата равнина. Острата миризма на обгоряла трева и опърлена пръст надвисна като облак над скованите от страх армии.

След това се изви страшна вихрушка. В същото време облаците отвориха влажната си паст и удавиха враждуващите армии в ужасяващ порой. Мнозина бяха буквално изхвърлени от седлата, пометени от удара. Докато вятърът фучеше и ураганният дъжд шибаше лицата на хората, ослепителните светкавици продължаваха да удрят полето между двете армии. Мълниите трещяха ужасяващо и изпълваха въздуха с искри и пушек. Бе немислимо човек да прекоси това страшно пространство.

Навъсен мрачно, Гарион спря подплашения си кон в разгара на тази ужасна картина, обкръжен от дивия танц на светкавиците, и остави дъжда да вали още няколко минути върху враждуващите сили. Най-сетне, като се убеди, че е привлякъл вниманието им изцяло, вдигна с небрежно движение огнения меч и прекрати пороя.

— Дойде ми до гуша от тази глупост! — заяви той с глас, могъщ като тътен на гръмотевица. — Веднага сложете оръжието на земята.

Те се взряха в него, а след това недоверчиво се заспоглеждаха.

— Веднага! — изръмжа Гарион и подчерта заповедта си със страшна светкавица, съпроводена от оглушителен гръм.

Дрънченето на хиляди оръжия, захвърлени едновременно на бойното поле, бе невъобразимо.

— Сър Ембриг и сър Мандорален пред мен — изрече повелително Гарион и посочи с меча си мястото пред своя кон. — Незабавно!

Бавно, неохотно като ученици, двамата облечени в стомана рицари излязоха от редиците на армиите си и застанаха пред него.

— Какви са тия глупости? И двамата питам — сурово каза Гарион.

— Моята чест ми наложи да го сторя, ваше величество — заяви сър Ембриг с несигурен глас. Той беше набит мъж с червендалесто лице, около четиридесетгодишен. По носа му бяха избили червеникави вени като у човек, който прекалява с пиенето. — Сър Мандорален отвлече моята сродница.

— Загрижеността ти към дамата се изразява единствено в това, че демонстрираш властта си над нея — отвърна Мандорален разгорещено. — Ти заграби нейните земи и цялото й имущество, погази по най-груб начин чувствата й.

— Добре — прекъсна ги Гарион. — Достатъчно. Личната ви свада изправи половин Арендия пред прага на ожесточена война. Това ли искахте? Нима наистина сте две глупави деца, решили да унищожат своята родина само за да постигнат своето?

— Но… — опита се да възрази Мандорален.

— Никакво „но“! — прекъсна го Гарион, след това почна надълго и нашироко да обяснява какво точно е мнението му за тях. Гласът на краля бе изпълнен с презрение, а думите, които използваше, бяха толкова поразително богати и точни, че двамата рицари пребледняха. Изведнъж Гарион забеляза, че Лелдорин се приближава към тях, за да ги чуе.

— А ти! — Кралят насочи вниманието си към младия астурианец. — Какво правиш тъкмо ти в Мимбре?

— Аз ли? Ами… Мандорален е мой приятел, Гарион.

— Той ли те помоли за помощ?

— Ами…

— Не мисля, че го е сторил. Просто си тръгнал на своя глава.

След това включи в коментарите си и Лелдорин, като жестикулираше, стиснал пламтящия меч в дясната си ръка. Тримата наблюдаваха оръжието с широко отворени, изпълнени с безпокойство очи — бляскавото острие свистеше на сантиметри от лицата им.

— Значи така — рече Гарион, след като успокои страстите. — Ето какво ще направим. — Той погледна войнствено сър Ембриг. — Искаш ли да се сражаваш с мен?

Сър Ембриг пребледня като платно, очите му почти изхвръкнаха от орбитите.

— Аз ли, ваше величество? — задъха се той. — Смятате, че ще изляза на двубой срещу Богоубиеца? — Сър Ембриг се разтрепера неудържимо.

— Не мисля, че ще се осмелиш — изсумтя Гарион. — Затова незабавно ще прехвърлиш на мен всичките си права над баронеса Нерина.

— С най-голямо удоволствие, ваше величество — веднага се съгласи Ембриг.

— Мандорален — обърна се Гарион към рицаря. — Ти искаш ли да се сражаваш с мен?

— Ти си мой приятел, Гарион — възмути се Мандорален. — По скоро бих умрял, отколкото да вдигна ръка срещу теб.

— Добре. В такъв случай аз ще поема всички териториални претенции, които предявява баронесата. И това ще стане незабавно! Неин защитник сега съм аз.

— Съгласен съм — отвърна сериозно Мандорален.

— Сър Ембриг — продължи Гарион. — Дарявам ти цялото херцогство Воу Ебор заедно със земите, които по закон се полагат на Нерина. Приемаш ли ги?

— Да, ваше величество.

— Сър Мандорален, предлагам ти ръката на подопечната ми Нерина от Воу Ебор. Приемаш ли я?

— На драго сърце, милорд — отвърна Мандорален със задавен глас. В очите му напираха сълзи.

— Чудесно! — изрече възхитено Лелдорин.

— Мълчи, Лелдорин — прекъсна го Гарион. — В такъв случай това е всичко, господа. Войната между вас приключи. Разпуснете армиите си и наредете на воините да се завърнат по домовете си. И ако свадата ви се разгори отново, отново ще се върна тук. Следващия път обаче ще бъда много ядосан. Разбрахме ли се?

Те кимнаха безмълвно.

Така приключи войната.

Ала баронеса Нерина упорито се възпротиви, когато разбра за решението на Гарион.

— Нима аз съм обикновено крепостно момиче, за да ме подарявате на всеки мъж, който ме поиска, милорд? — възкликна разгорещено тя.

— Оспорвате властта ми като ваш опекун, така ли? — запита я направо Гарион.

— Не, милорд. Сър Ембриг даде съгласието си и сега опекун сте вие. Трябва да направя онова, което ми наредите.

— Обичате ли Мандорален?

Тя хвърли бърз поглед към великия рицар и се изчерви.

— Отговорете ми!

— Да, милорд — призна тихо баронесата.

— Какво има тогава? Обичате го от години, но когато ви заповядвам да се омъжите за него, вие се противите. Защо?

— Милорд — изрече непоколебимо Нерина. — Има определени правила, които трябва да се спазват на всяка цена. Недопустимо е да се постъпва по толкова груб начин с една дама. — С тези думи баронесата им обърна гръб и гневно напусна стаята.

Мандорален изстена, после от гърдите му се изтръгна ридание.

— Какво пък има сега? — попита Гарион.

— Страхувам се, че Нерина и аз никога няма да се оженим — съкрушено промълви Мандорален.

— Глупости. Лелдорин, ти разбираш ли за какво става дума?

Лелдорин се намръщи.

— Мисля, че да, Гарион. Необходимо е да се проведат цял куп доста деликатни преговори, да се спазят хиляди формалности, които ти прескачаш — въпросът за зестрата, официалното писмено съгласие на опекуна — това си ти, разбира се. А може би най важното условие е следното — трябва да има официално предложение за женитба, изречено пред свидетели.

— И тя отказва заради такива формалности? — попита Гарион невярващо.

— Те са много важни за една жена, Гарион.

Гарион примирено въздъхна. Това щеше да му отнеме повече време, отколкото бе предполагал.

— Елате с мен — каза им той.

Нерина се бе заключила и отказа да отвори вратата въпреки учтивото настояване на Гарион. Накрая кралят погледна здравите дъбов и талпи, които препречваха пътя, и заповяда:

— Разбийте се на парчета!

Вратата се огъна навътре, след това се пръсна на хиляди късчета, обсипвайки с трески сепнатата дама, която седеше на леглото.

— А сега — рече Гарион, като стъпваше върху останките от вратата — да се захващаме за работа. Каква зестра би била подходяща за баронеса Нерина?

Мандорален с готовност — с истински плам — би приел нещо съвсем символично, но Нерина упорито настояваше за значителна зестра. Гарион леко потръпна и направи предложение, което дамата прие. След това кралят поиска писалка и мастило и надраска — със значителна помощ от страна на Лелдорин — приличен документ, изразяващ съгласието на младоженката.

— Много добре — обърна се Гарион към Мандорален. — Помоли я да стане твоя жена.

— Според обичая такова предложение не бива да се прави така прибързано. Това е неприлично, ваше величество — възмути се Нерина. — Смята се за благовъзпитано двамата да разполагат с известно време, за да се опознаят.

— Вие вече се познавате, Нерина — припомни й той. — Остави това.

Мандорален коленичи пред своята дама и доспехите му издрънчаха.

— Ще ме приемете ли за ваш съпруг, Нерина? — изрече умолително той.

Баронесата го погледна безпомощно.

— Не разполагам с достатъчно време, милорд, да обмисля своя отговор.

— Опитайте се да отговорите с „да“, Нерина — предложи Гарион.

— Такава ли е заповедта ви, милорд?

— Приемете го така, щом предпочитате.

— В такъв случай трябва да се подчиня. Ще ви приема, сър Мандорален, с цялото си сърце.

— Чудесно — заяви бързо Гарион и потри ръце. — Ставай, Мандорален. Незабавно трябва да отидем в твоя параклис. Ще намерим свещеник и ще узаконим брака ви още преди вечеря.

— Със сигурност не бихте ни накарали да действаме така припряно, милорд — изрече задъхано Нерина.

— Всъщност желая да стане точно така. Трябва да се връщам в Рива, но няма да замина, докато не се убедя, че сте се оженили благополучно. Нещата в Арендия лесно се объркват, ако някой не ги контролира отблизо.

— Не съм облечена подходящо, ваше величество — възпротиви се Нерина и огледа роклята си. — Не можете да ме омъжите в одежди с черен цвят.

— А пък аз — възрази Мандорален — все още съм с доспехите си. А един мъж не трябва да пристъпва към венчавката си, облечен в стомана.

— Ни най-малко не ме е грижа как сте облечени — каза им Гарион. — Важно е какво има в сърцата ви, а не върху гърбовете ви.

— Но… — поколеба се Нерина. — Аз дори нямам воал.

Гарион я гледа дълго, без да откъсва очи от нейните. После обходи с бърз поглед стаята, взе от масата една дантелена покривчица и внимателно я сложи върху главата на дамата.

— Очарователно — измърмори Върховният владетел на Запада. — Може ли някой да се сети за нещо друго?

— Ами пръстен? — колебливо предложи Лелдорин.

Гарион се обърна, впери поглед в него и прошепна:

— И ти ли?

— Но те наистина трябва да имат пръстен, Гарион — изтъкна в своя защита Лелдорин.

Гарион помисли малко, съсредоточи се и създаде златен пръстен от ефирния въздух.

— Това ще свърши ли работа? — попита той и им го подаде.

— Няма ли някоя дама да ме придружава до олтара? — попита Нерина с тих треперещ глас. — Не е прилично благородница да се омъжи, без да бъде съпроводена от дама с подходящ ранг, която да я подкрепя и да я окуражава.

— Отиди да доведеш подходяща дама — обърна се Гарион към Лелдорин.

— Коя да избера? — попита безпомощно рицарят.

— Не ме интересува. Просто доведи дама с благороден произход в параклиса, дори ако се наложи да я влачиш за косата.

Лелдорин изтича навън.

— Има ли още нещо? — попита Гарион Мандорален и Нерина.

Тонът му започваше да стова опасен и показваше, че търпението на краля вече се изчерпва.

— По обичай младоженецът трябва да бъде придружаван от близък приятел, Гарион — напомни му Мандорален.

— Лелдорин ще дойде в параклиса — заяви кралят. — Аз също ще бъда там. Няма да допуснем да паднеш, да загубиш съзнание или да избягаш.

— Мога ли да взема малко цветя? — попита Нерина умолително.

Гарион я погледна.

— Разбира се — отговори той с подвеждащо мил глас. — Протегнете ръката си към мен.

А след това Върховният владетел на Запада започна да създава лилии. Караше ги да разцъфват една след друга и ги слагаше в треперещата ръка на дамата.

— Цветът им подходящ ли е, Нерина? — попита я той. — Мога да го променя, ако желаеш — може би лилави, или резедави, или пък светлосини. Какви ти харесват най-много?

Накрая Гарион реши, че така няма да стигне доникъде. Те щяха да продължават да изтъкват пречка след пречка и така до безкрай. Двамата бяха така привикнали да живеят с огромната си мъка, че не желаеха, дори бяха неспособни да се освободят от скръбта, която се бе превърнала едва ли не в развлечение за тях. Затова решението трябваше да бъде единствено негово. Макар че жестът му щеше да изглежда прекалено театрален, Гарион взе предвид склонностите на двамата и извади меча си.

— Всички незабавно отиваме в параклиса — заяви той. — И вие двамата ще се ожените.

След това кралят на Рива посочи разбитата врата и заповяда:

— Веднага тръгвайте!

И така една от най-големите трагични любовни истории на всички времена получи своя щастлив завършек — Мандорален и неговата Нерина се ожениха. Гарион в буквалния смисъл на думата стоеше над главите им с пламтящ меч, за да предотврати опасността от спънки в последната минута.

Общо взето Гарион бе твърде доволен от себе си и от начина, по който се бе справил с възникналото положение. На следващата сутрин отпътува за Рива, поздравявайки се мислено за постигнатия успех.

10.

— Както и да е — разказваше Гарион, докато двамата със Се’Недра почиваха в своята всекидневна, застлана със сини килими, вечерта след завръщането му в Рива. — Когато се прибрахме в замъка на Мандорален и казахме на Нерина, че вече няма никакви пречки да се оженят, тя опита да се противопостави по всякакъв възможен начин.

— Винаги съм смятала, че го обича — рече Се’Недра.

— Така е, но тя бе в центъра на тази покъртителна трагедия всички тези години и в действителност не желаеше да промени нещата. Все още не бе изхвърлила от мислите си идеята за благородното страдание.

— Не се подигравай, Гарион.

— Арендите постъпват така, че получавам зъбобол. Първо държеше да има зестра — при това твърде внушителна.

— Това изглежда разумно.

— Не и след като обърнеш внимание на факта, че трябваше да я платя аз.

— Ти? Че защо тъкмо ти?

— Аз съм неин опекун, забрави ли? Макар че използваше твърде старинен език и видът й бе покъртително тъжен, тя се пазареше като драсниански търговец на коне. Докато се споразумеем, кесията ми съвсем изтъня. Освен това поиска и официален писмен документ, удостоверяващ съгласието ми. Пожела воал, дама за своя придружителка, пръстен и цветя. С всяка минута гневът ми се увеличаваше и…

— Не забравяш ли нещо?

— Мисля, че не.

— Мандорален не й ли направи предложение? — Се’Недра се наведе напред, малкото й лице доби много съсредоточен израз. — Сигурна съм, че е настояла за това.

— Права си, почти бях забравил.

Кралицата поклати глава с едва доловима тъга и изрече неодобрително:

— О, Гарион!

— Това стана по-рано — веднага след пазарлъка за зестрата. Както и да е, той й направи предложение, аз я накарах да каже „да“, а след това…

— Чакай малко — прекъсна го енергично Се’Недра и вдигна малката си ръка. — Не прескачай тъкмо този момент. Какво точно й каза Мандорален, когато я помоли да стане негова съпруга?

Гарион се почеса по ухото.

— Не съм сигурен дали ще си спомня съвсем точно — призна той.

— Опитай да си спомниш — помоли го тя настойчиво. — Моля те.

— Да видим — замисли се кралят на Рива и се загледа в богато украсения с дърворезби таван. — Първо, баронеса Нерина отказа да изслуша предложението за женитба, преди да преминат през всички процедури по „запознанството“ — така го нарече тя. Предполагам имаше предвид разни потайни срещи, когато двамата остават насаме в уединени кътчета, любовните стихове, цветята и нежните погледи и тъй нататък.

Се’Недра го погледна строго.

— Знаеш ли, понякога можеш да скъсаш нервите на хората. Чувствителен си като пън.

— Какво пък трябва да означават тези думи?

— Няма значение. Разкажи ми какво се случи след това.

— Ами веднага заявих, че няма да чакам заради всички тези глупости. Напомних им, че вече се познават, тъй че могат да пропуснат тези моменти.

— Какъв си ми чаровник! — рече саркастично тя.

— Се’Недра, какво има?

— Няма значение. Продължавай. Винаги приказваш толкова безизразно, когато става дума за такива неща.

— Аз ли? Ти си тази, която постоянно ме прекъсва.

— Продължавай, Гарион.

Той сви рамене.

— Няма какво друго да разказвам. Той й направи предложение, тя каза „да“ и ги накарах да отидат в параклиса.

— Думите, Гарион — настоя кралицата. — Думите. Какво точно й каза той?

— Нищо впечатляващо. Беше нещо от рода на „Ще ме вземете ли за свой съпруг, Нерина?“

— О! — възкликна Се’Недра и гласът й секна. Гарион с изненада забеляза сълзи в очите й.

— Какво има? — попита я той.

— Няма значение — отвърна Се’Недра и леко докосна очите си с тънка носна кърпичка. — А тя какво каза?

— Каза, че не разполага с достатъчно време да обмисли подходящ отговор. Затова й предложих да отвърне с „да“.

— И?

— Баронесата каза: „Ще ви приема, сър Мандорален, с цялото си сърце“.

— О! — отново въздъхна Се’Недра и кърпичката още веднъж докосна преливащите от сълзи очи на кралицата. — Това е просто прекрасно.

— Ти може да го приемаш и по този начин — рече Гарион, — но на мен ми изглеждаше прекалено дълго и провлачено.

— Понякога наистина си безнадежден случай — прошепна Се’Недра, след това въздъхна отчаяно и тихо каза: — Никога не са ми правили официално предложение.

— Съвсем не е вярно — възмути се Гарион. — Не си ли спомняш тържествената церемония, когато ти и посланикът на Толнедра дойдохте в тронната зала?

— Аз бях тази, която направи предложението, Гарион — напомни му тя и отметна назад пламтящите си къдри. — Аз се представих пред трона ти и попитах дали би се съгласил да ме вземеш за своя жена. Ти склони и с това се свърши всичко. Ти никога не си ми предлагал.

Гарион се намръщи и се опита да си припомни.

— Сигурно съм го направил.

— Нито веднъж.

— Е, вече тъй или иначе сме женени и това няма особено значение, нали?

Лицето й се вледени.

Гарион усети мразовития й поглед и попита:

— Наистина ли е толкова важно за теб, Се’Недра?

— Да, Гарион, важно е.

Гарион въздъхна.

— Добре тогава. Май ще е по-добре да го направя.

— Какво да направиш?

— Предложение за женитба. Ще се омъжиш ли за мен, Се’Недра?

— Това ли е най-доброто, което успя да измислиш?

Той впи поглед в очите й. Трябваше да признае, че кралицата бе твърде привлекателна. Беше облечена в бледо зелена плисирана рокля, украсена с дантели. Но изглеждаше нацупена и недоволна. Той стана и коленичи театрално пред нея. Взе малката й ръка в своите, погледна я умолително в лицето и се опита да добие глуповатото обожаващо изражение, което бе видял на лицето на Мандорален.

— Ще се съгласи ли нейно императорско височество да ме приеме за свой съпруг? — попита я той. — Мога да предложа малко: само едно честно любящо сърце и безгранична преданост.

— Ти присмиваш ли ми се? — попита тя подозрително.

— Не — отвърна й Гарион. — Ти искаше официално предложение и аз го направих. Е?

— Какво „Е?“?

— Ще се съгласиш ли да се омъжиш за мен?

Тя го погледна дяволито. Очите й искряха. След това протегна нежно ръка и разроши косата му.

— Ще си помисля — отговори малката кралица.

— Какво искаш да кажеш с това, че ще си помислиш?

— Кой знае? — изрече Се’Недра със самодоволна усмивка. — Може да получа и по-добро предложение. Стани, Гарион. Панталонът ти съвсем ще увисне на коленете, ако стоиш на пода така.

— Жени! — измърмори кралят раздразнено и се изправи.

Тя го погледна лукаво с широко отворени очи. Някога, преди Гарион да бе прозрял, че това си е чисто хитруване, този поглед винаги бе карал коленете му да омекват.

— Не ме ли обичаш вече? — попита тя с треперещ и неискрен глас, сякаш беше малко момиченце.

— Нали решихме да не си причиняваме подобна болка?

— Но това е особен случай, скъпи — отговори тя. След това се засмя, скочи от стола и обви врата му с ръце.

— О, Гарион! — прошепна малката кралица и продължи да се смее. — Аз наистина те обичам.

— Наистина се надявам, че е така — рече той, прегърна я и я целуна по устните.

На следващата сутрин Гарион се облече твърде неофициално и почука на вратата в покоите на Се’Недра.

— Да? — отговори тя.

— Гарион е — обади се той. — Може ли да вляза?

Добрите сендарски обноски бяха така дълбоко вкоренени у него, че макар и да бе крал и съпруг, Гарион винаги искаше разрешение преди да отвори вратата на чужда стая.

— Разбира се — отвърна тя.

Той натисна дръжката и влезе в пищно украсените лични покои на съпругата си — стая, цялата в розови и бледозелени волани, с десетки метри нежно шумолящ сатен и завеси от брокат. Арел, любимата придворна дама на Се’Недра, смутено стана и направи обичайния реверанс. Арел бе племенница на Бранд, дъщеря на най-малката му сестра. Тя бе една от няколкото ривански дами с благородно потекло, които правеха компания на кралицата. Арел притежаваше почти всички черти на типична алорнска жена — висока, русокоса, приятно закръглена, със златни плитки, навити около главата, и с дълбоки сини очи. Лицето й бе с цвят на току-що издоено мляко. Тя и Се’Недра бяха практически неразделни. Приближили глави една до друга, те все се кикотеха или си шепнеха нещо. Неизвестно защо Арел винаги се изчервяваше свенливо, когато Гарион влизаше в стаята. Той въобще не разбираше защо стова така, но тайно подозираше, че Се’Недра е разказала на своята любима придворна дама неща, които всъщност е трябвало да си останат дълбоко лични. Тайни, които караха страните на риванското момиче да поаленяват всеки път, колчем Гарион хвърлеше поглед към него.

— Отивам в града — обърна се Гарион към съпругата си. — Искаш ли да ти купя нещо?

— Предпочитам да пазарувам сама, Гарион — отвърна Се’Недра и поглади сатенения си халат. — Никога не купуваш каквото трябва.

Той се приготви да й отвърне, но се отказа.

— Както искаш. В такъв случай ще се видим на обяд.

— Както наредите, милорд — каза подигравателно Се’Недра и направи лек реверанс.

— Остави тези глупости.

Кралицата му се изплези, после го прегърна и го целуна. Кралят се обърна към Арел и я поздрави с учтив поклон.

— Милейди.

В сините очи на Арел трепна едва сдържан смях, ала погледът й бе замислен и проницателен. Тя се изчерви и също направи лек поклон.

— Ваше величество — изрече почтително придворната дама.

Когато Гарион напусна покоите на кралицата, си зададе въпроса какво ли е казала Се’Недра на Арел. Какви ли бяха думите, предизвикали това изчервяване и особените погледи на придворната дама? Ала младият владетел бе благодарен на русокосата девойка. Нейното присъствие осигуряваше компания на съпругата му, а това му даваше свобода да се занимава с други проблеми. Откакто леля Поул се бе намесила и бе излекувала отчуждението, причинило толкова болка на двамата, Се’Недра все мечтаеше да разполага със свободното му време. Като цяло Гарион чувстваше, че да си женен е нещо доста хубаво, но понякога Се’Недра имаше склонност да приема нещата малко прекалено надълбоко.

В коридора, стиснал пергамент в ръка, го очакваше Кайл, вторият син на Бранд.

— Смятам, че този документ заслужава незабавното ви внимание, сир — съобщи той с официален тон.

Кайл бе воин, висок, с широки рамене като баща си и братята си, но освен това бе образован, интелигентен и дискретен. Той познаваше достатъчно добре кралство Рива и неговите граждани, затова можеше да оценява многобройните петиции, молби и предложения, отправени към трона, и да отделя важните от баналните. Когато Гарион се възкачи на престола, кралството изпитваше болезнена нужда от човек, способен да оглави администрацията. Кайл очевидно беше най-подходящата личност за този пост. Беше около двадесет и пет годишен и имаше къса, красиво подрязана кафява брада. Часовете, прекарани над книгите, бяха оставили постоянна дълбока бразда между веждите му и навика да гледа събеседниците си с леко присвити очи. Той и Гарион прекарваха по няколко часа на ден заедно и скоро се сприятелиха. Кралят на Рива ценеше високо съветите му.

— Наистина ли е сериозно? — попита Гарион и взе пергамента.

— Възможно е да се окаже тъкмо така, сир — отвърна Кайл. — Възникна спор за собствеността върху една долина. Родовете, замесени в конфликта, са твърде могъщи и смятам, че ще е добре да решим въпроса преди положението да се е влошило.

— Има ли някакви неопровержими доказателства за собствеността в подкрепа на някоя от страните?

Кайл поклати глава.

— Двата рода са ползвали земята съвместно векове наред. Ала напоследък между тях е възникнало неразбирателство.

— Разбирам — рече Гарион и се замисли. — Каквото и да реша, едната или другата страна ще остане недоволна, нали така?

— Това е твърде вероятно, ваше величество.

— Добре тогава, да направим така, че и двата рода да бъдат недоволни. Напиши нещо като официална декларация, че тяхната долина сега принадлежи на мен. Ще ги оставим да се тревожат в продължение на около седмица. След това ще разделя земята точно през средата и ще дам половината от нея на всяка страна. Те ще бъдат дълбоко разгневени на мен и ще забравят, че не са се обичали помежду си. Не искам този остров да се превръща във втора Арендия.

Кайл се засмя.

— Много практично решение, Белгарион.

Гарион също се засмя и каза:

— Нали помниш, че съм отраснал в Сендария. А, да… запази една ивица от долината. Нека бъде широка около сто метра и да минава точно през средата. Наречи я „Кралска земя“ или нещо подобно. Забрани им да навлизат в нея. Това ще им попречи да кръстосват шпаги край оградата. — Кралят върна пергамента на Кайл и продължи по коридора твърде доволен от себе си.

Тази сутрин задачата в града заведе Гарион в работилницата на един стъклодухач, който, макар и млад, бе изкусен майстор. Казваше се Йоран. На пръв поглед посещението на Гарион бе с цел да провери как върви работата по кристалния сервиз, който бе поръчал за подарък на Се’Недра. Истинската причина обаче бе много по-сериозна. Отгледан сред обикновени хора, Гарион осъзнаваше по-ясно от другите владетели, че мнението и проблемите на обикновените граждани рядко привличат вниманието на трона. Той добре разбираше, че има нужда от уши в града — не шпиони, които да му докладват за нелицеприятни за короната мнения, а хора, способни съвсем обективно да го осведомяват за истинските проблеми на неговия народ. Йоран бе избран от краля за изпълнението на тази задача.

След като владетелят на Рива разгледа чашите, двамата отидоха в една малка стаичка в задната част на работилницата на Йоран.

— Получих бележката ти веднага след завръщането си от Арендия — рече Гарион. — Наистина ли положението е толкова сериозно?

— Така мисля, ваше величество — отвърна Йоран. — Смятам, че данъкът не е обмислен както трябва и предизвиква множество неблагоприятни коментари.

— И всички са насочени срещу мен, нали?

— В края на краищата вие сте кралят на тази страна.

— Благодаря — изрече сухо Гарион. — И каква е причината за това недоволство?

— Всички данъци са омразни — отбеляза Йоран. — Но все пак са поносими, когато всички плащат еднакво. Но се правят изключение за някои и това дразни останалите.

— Изключения ли? Какви изключения?

— Благородниците не плащат търговските налози. Не знаехте ли?

— Не — отвърна Гарион — Не знаех.

— Обяснението е, че хората с благороден произход имат други задължения — да събират и поддържат войска с определена численост и прочие. Ала това просто вече не е така. Сега кралската корона сама събира и издържа армията. Въпреки това, ако благородник се захване с някакъв занаят, той не плаща никакви търговски налози. Единствената разлика между него и другия търговец се състои в това, че благородникът случайно притежава титла. Работилницата му е същата както моята, той използва времето си по същия начин като мен. Но аз трябва да плащам данък, а той не.

— Това наистина не е честно — съгласи се Гарион.

— Нещата се влошават още повече, защото трябва да повиша цените, за да платя данъка. Благородникът може да ги намали и така открадва моите клиенти.

— Този недостатък наистина трябва да се отстрани — заяви Гарион. — Ще премахнем привилегиите.

— Това няма да се хареса на благородниците — предупреди го Йоран.

— Не е необходимо да им харесва — изрече твърдо Гарион.

— Вие сте много справедлив крал, ваше величество.

— Човек не бива да съди за справедливостта от един-единствен случай — възрази Гарион. — Колко благородници имат работилници в града?

Йоран сви рамене.

— Двадесетина.

— А колко са останалите занаятчии?

— Стотици.

— По-добре да ме намразят двадесетина души, отколкото стотици, нали.

— Не бях помислял за тази страна на въпроса — призна Йоран.

— А пък на мен непрекъснато ми се налага да го правя — рече Гарион намръщено.

През следващата седмица поредица ураганни бури връхлетя откъм Морето на ветровете — студени, могъщи ветрове притиснаха скалистия остров, а поройните, макар и краткотрайни дъждове го потопиха в истинско море от мразовита водна пелена. Времето в Рива никога не се задържаше хубаво твърде дълго и тези летни бури бяха нещо толкова обичайно, че обитателите на града ги възприемаха като част от естествения ред на нещата. Се’Недра обаче бе отгледана далеч на юг — в Тол Хонет, където слънцето грееше непрестанно. Мразовитият въздух, нахлуващ в Цитаделата всеки път, щом небето станеше сиво, я потискаше, караше я да се чувства тъжна и раздразнителна, сякаш не беше на себе си. Тя обикновено изтърпяваше тези периоди на лошо време, като се разполагаше край огъня в голямото кресло от зелено кадифе, завита с топло одеяло. Често вземаше чаша чай и огромна книга — най-често арендски роман, описващ с пълни подробности невъзможно привлекателни рицари и въздишащи дами, които бяха вечно пред прага на някакво бедствие. Ала продължителният принудителен затвор почти винаги я караше да изостави книгата и да потърси други развлечения.

Веднъж късно сутринта, когато вятърът виеше в комините, а дъждът се блъскаше в прозорците, тя влезе в кабинета на Гарион. Кралят на Рива внимателно преглеждаше подробен доклад за производството на вълна в северните части на кралството. Малката кралица беше облечена в рокля от зелено кадифе, украсена с хермелинови кожи, и изглеждаше твърде недоволна.

— Какво правиш? — попита го тя.

— Чета за вълната — отвърна Гарион.

— Че защо?

— Трябва да се запозная с подробностите по производството й. Всички приказват за вълната много сериозно. Изглежда, тази тема е ужасно важна.

— Наистина ли толкова те е грижа за вълната?

— Е, поне помага да си плащаме сметките — сви рамене той.

Тя се приближи леко до прозореца, като че се носеше по въздуха и се загледа в дъжда.

— Нима никога няма да спре?

— Рано или късно ще спре.

— Мисля да повикам Арел. Можем да отидем в града и да обиколим магазините.

— Навън е твърде влажно, Се’Недра.

— Мога да си сложа пелерина, пък и малко дъжд няма да ме разтопи. Ще ми дадеш ли малко пари?

— Нали миналата седмица ти дадох.

— Похарчих ги. Трябват ми още.

Гарион остави доклада и се приближи към тежкия шкаф до стената. Извади от джоба на жакета си ключ, отключи шкафа и изтегли най-горното чекмедже. Се’Недра отиде при него и погледна любопитно в него. То бе пълно почти до половината с монети — златни, сребърни и медни, всичките смесени.

— Откъде имаш всичко това? — възкликна тя.

— Дават ми известни суми от време на време — отвърна той. — Държа ги тук. Мислех, че знаеш.

— Как бих могла да знам? Ти никога не споделяш нищо с мен. Колко пари има тук?

Кралят вдигна рамене.

— Не зная.

— Гарион! — възкликна тя поразена. — Значи дори не ги броиш?

— Не. Трябва ли?

— Съвсем очевидно е, че не си толнедранец. Това не е цялото кралско съкровище, нали?

— Не е. Пазят го някъде другаде. Тези пари са само за лични разходи, поне така мисля.

— Трябва да ги преброим, Гарион.

— Наистина нямам време за това, Се’Недра.

— Е, аз пък имам. Извади чекмеджето и го сложи на масата.

Гарион постъпи както го бе помолила Се’Недра, изсумтя от напрежение, приведен под голямата тежест, а след това остана прав, нежно усмихнат. Малката кралица седна и щастливо започна да брои парите. Владетелят на Рива не бе и предполагал какво огромно удоволствие й доставя да докосва пари и да ги подрежда на различни купчинки. Лицето й буквално сияеше, докато веселият звън на парите изпълваше ушите й. Няколко монети бяха потъмнели. Се’Недра ги огледа неодобрително, престана да брои и ги изтри старателно в подгъва на роклята си.

— Нали искаше да ходиш в града? — попита Гарион и седна срещу нея.

— Е, няма да е днес.

Се’Недра продължи да брои. Една къдрица бе паднала върху лицето й. Тя разсеяно я подухваше от време на време, съсредоточила цялото си внимание върху настоящата си задача. Загреба още шепа звънтящи монети от чекмеджето и започна внимателно да ги разпределя на купчини на масата пред себе си. Вършеше всичко това с такава сериозност, че Гарион се разсмя. Тя го изгледа остро и попита:

— Какво ти е толкова смешно?

— Нищо, скъпа — отвърна той и се зае отново с работа под звънливия съпровод на монетите, проблясващи между пръстите на Се’Недра.

През лятото новините от кралствата в южните земи продължаваха да бъдат добри. Крал Ургит от Ктхол Мургос се бе оттеглил в планините и настъплението на император Кал Закат от Малореа се забави още повече. Малореанската армия бе претърпяла тежки загуби при първите си опити да преследва мургите сред тази скалиста пустош и сега се придвижваше с крайна предпазливост. Гарион посрещна новините за безизходицата на враговете си с голямо задоволство.

Към края на лятото от Алгария пристигна вестта, че братовчедката на Гарион Адара съвсем скоро е дарила Хетар с втори син. Се’Недра пощуря от радост и бръкна дълбоко в чекмеджето на шкафа в кабинета на Гарион, за да купи подобаващи подаръци на майката и детето.

Ала новините, които пристигнаха в началото на есента, не бяха толкова радостни. Генерал Варана ги осведоми с тъжно писмо, че състоянието на бащата на Се’Недра, император Ран Боруни XXIII, се влошава с всеки изминал ден, затова трябва да побързат към Тол Хонет. За щастие есенното небе се задържа ведро, докато корабът, с който пътуваха кралят на Рива и разтревожената му до степен на отчаяние малка съпруга, плаваше на юг при добър попътен вятър. За една седмица стигнаха до Тол Хорб, издигащ се на широкото устие на река Недран. Оттам ги взе друг кораб, с гребци, и поеха срещу течението на реката към столицата на империята Тол Хонет.

Още преди да изминат няколко левги, корабът им бе посрещнат от флотилия големи лодки, боядисани в бяло и златно, които се подредиха около него, за да ги ескортират до Тол Хонет. На борда на тези лодки имаше хор от млади толнедрански девойки, които обсипаха с листенца от разцъфнали цветя широката повърхност на река Недран и изпяха няколко песни вместо официален поздрав за принцесата на империята.

Гарион стоеше до Се’Недра на палубата на кораба и този поздрав, поднесен от хора на девойките, го накара да се намръщи.

— Нима такова посрещане е подходящо в такъв момент? — попита той.

— Такъв е обичаят — обясни кралицата. — Членовете на императорското семейство винаги се ескортират до града.

Гарион се вслуша в думите на песента.

— Нима тези хора все още не са научили за нашата сватба? — попита той. — Те поздравяват принцесата на империя Толнедра, а не кралицата на Рива.

— Всеки народ има свои нрави, Гарион — рече Се’Недра. — В очите на толнедранците „принцесата — дъщеря на императора“ е нещо много по-значително от кралицата на някакъв си далечен остров.

Песните продължаваха, корабът с краля и кралицата се носеше срещу течението на реката. Когато на хоризонта се появиха величествените бели сгради на Тол Хонет, могъщи тържествени фанфари огласиха въздуха, поздравявайки ги от градските стени. Отряд бляскави легионери, чиито яркочервени тесни знамена плющяха на вятъра, а перата на шлемовете им се вееха, вече чакаше на мраморния кей, за да придружи кралската двойка по широките улици на града до императорския дворец.

Генерал Варана, потомствен войник със сурово лице, късо подстригана къдрава коса и силно накуцваща походка, ги посрещна пред портите на палата. Видът му бе мрачен.

— Навреме ли пристигаме, чичо? — попита Се’Недра и гласът й тревожно потрепера.

Генералът кимна, а след това прегърна малката кралица.

— Трябва да бъдеш смела, Се’Недра — изрече той. — Баща ти е много, много болен.

— Има ли някаква надежда? — попита го тя тихо.

— Винаги има надежда — отвърна Варана, ала гласът му говореше друго.

— Мога ли да го видя сега?

— Разбира се. — Генералът погледна тъжно Гарион. — Ваше величество — поздрави той и кимна.

— Ваше височество — отвърна Гарион, като си спомни, че хитрият баща на Се’Недра преди няколко години бе „осиновил“ Варана. Сега генералът бе пряк наследник на императорския трон.

Накуцвайки, Варана ги поведе по мраморните коридори на обширния дворец. Най-сетне стигнаха до едно уединено тихо крило. Там имаше порта, охранявана от двама грамадни като кули легионери с лъскави нагръдници. Когато се приближиха, тежката врата се отвори безшумно пред тях и насреща им се появи лорд Морин, императорският шамбелан, облечен в кафява мантия. Морин се беше състарил значително, откакто Гарион го бе видял за последен път. Грижата за губещия сили император бе ясно изписана на лицето му.

— Скъпи Морин — извика Се’Недра и топло прегърна най-близкия приятел на баща си.

— Малката ми Се’Недра — отвърна той нежно. — Много се радвам, че пристигнахте навреме. Той все пита за теб. Мисля, че единствено мисълта за твоето идване го кара да се държи.

— Буден ли е?

Морин кимна.

— Почти непрекъснато дреме, ала все още е с ума си.

Се’Недра изправи решително рамене.

— Добре — рече тя. — Да влезем при него.

Ран Боруни лежеше на широко легло с балдахин, завит със златисто одеяло. Той бе дребен мъж, но болестта бе стопила тялото му още повече и сега изглеждаше почти като скелет. Цветът на лицето му бе по-скоро сив, отколкото блед. Носът му, наподобяващ клюн на хищна птица, стърчеше от изпитото лице на императора като мачта на кораб. Очите му бяха затворени, слабият му гръден кош леко потрепваше, борейки се за всяка глътка въздух.

— Татко? — каза Се’Недра толкова тихо, че гласът й почти не се отличаваше от шепот.

Императорът отвори едното си око.

— А, ти ли си — сопна се той. — Значи най-сетне успя да стигнеш дотук.

— Нищо не можеше да ме задържи — каза му тя, наведе се над леглото и целуна съсухрената му буза.

— Думите ти не ми звучат твърде окуражаващо — изсумтя той.

— Сега вече съм тук и ще се погрижа да оздравееш.

— Не се отнасяй снизходително към мен, Се’Недра. Лекарите вече ме отписаха от света.

— Какво знаят те? Никой не може да унищожи хората от рода Боруни.

— Може би някой е приел такъв закон, докато не съм внимавал. — Императорът погледна над рамото на дъщеря си към своя зет. — Изглеждаш добре, Гарион — подхвърли той. — Само не си губи времето с глупости, моля те. Не ме заблуждавай, че изглеждам добре. Изглеждам ужасно, нали?

— Да, но не чак толкова ужасно — отвърна Гарион.

Ран Боруни се усмихна за миг на зет си, след това отново се обърна към дъщеря си.

— Е, Се’Недра, за какво ще се караме днес?

— Да се караме ли? Кой е казал, че ще се караме?

— Ние с теб винаги се караме. С нетърпение очаквах този момент. Не съм се карал като хората от онзи ден, когато ми задигна легионите.

— Само ги взех на заем, татко — поправи го тя, но вече не толкова мило.

— Значи го наричаш така? — Императорът намигна на Гарион и се засмя. — Де да беше тук да я видиш! Докара ме до припадък, а после задигна цялата ми армия, докато аз се тръшках с пяна на уста.

— Аз да съм задигнала армията ти! — възкликна Се’Недра.

Ран Боруни започна да се киска, ала смехът му премина в раздираща кашлица. Императорът бе толкова слаб, че не можеше дори да повдигне глава. Затвори очи и задряма. Се’Недра стоеше надвесена тревожно над него.

След около четвърт час лорд Морин влезе с малко плоско шише и сребърна лъжица.

— Време е за лекарството му — тихо каза той на Се’Недра. — Не вярвам, че наистина му помага много, но въпреки това му го давам редовно.

— Ти ли си, Морин? — попита императорът, без да отваря очи.

— Да, Ран Боруни.

— Има ли вече някакви вести от Тол Рейн?

— Да, ваше величество.

— И какви са те?

— Страхувам се, че там сезонът също е свършил.

— Трябва да има поне едно дърво някъде по света, което все още да дава плод — каза раздразнено измършавелият дребен мъж, отпуснат в императорското ложе.

— Негово величество изрази желание да получи малко пресни плодове — обясни Морин на Гарион и Се’Недра.

— Не просто какви да е плодове, Морин — поправи го Ран Боруни и гърдите му изхъхриха. — Череши. Искам череши. Веднага ще подаря великото херцогство на всеки, който успее да ми донесе пресни череши.

— Не бъди толкова капризен, татко — смъмри го Се’Недра. — Сезонът на черешите отмина преди месец. Какво ще кажеш за една хубава зряла праскова?

— Не искам никакви праскови. Искам череши!

— Ами просто няма да ги получиш.

— Ти си лоша дъщеря, Се’Недра — обвини я той.

Гарион се наведе и прошепна тихо на жена си:

— Ей сега се връщам. — След това излезе от стаята, придружен от Морин. В коридора отвън двамата срещнаха генерал Варана.

— Как е той? — попита генералът.

— Раздразнителен — отвърна Гарион. — Иска череши.

— Знам — отвърна кисело Варана. — От седмици иска едно и също. Всеки представител на семейство Боруни иска невъзможното, повярвай ми.

— Има ли череши в двора на двореца?

— Има няколко в личната градина на императора. Защо?

— Мисля, че бих могъл да си поприказвам с тях — отвърна невинно Гарион. — Ще им обясня някои неща, ще им дам кураж.

Варана го погледна с видимо неодобрение.

— Това съвсем не е недостойно — увери го Гарион.

Генералът вдигна ръка.

— Моля те, Белгарион — заговори огорчено той. — Не се опитвай да ми обясняваш. Дори на искам да чувам за това. Ако ще го правиш, просто го направи и толкова, но моля те, не ме убеждавай, че делото ти е нещо съвсем естествено и безопасно.

— Добре — съгласи се Гарион. — Та къде беше градината, генерале?

Всъщност никак не беше трудно, разбира се. Гарион бе виждал Белгарат да го прави много пъти. След десетина минути кралят на Рива се върна в коридора пред стаята на болния с малка кошница тъмночервени череши.

Варана погледна неодобрително кошницата, но не каза нищо. Гарион бързо отвори вратата и влезе.

Ран Боруни лежеше, облегнал гръб върху няколко възглавници. Изпитото му лице бе изнурено от изтощение.

— Не разбирам защо — тъкмо казваше той на Се’Недра. — Една изпълнена с уважение към родителите си дъщеря досега би дарила баща си с половин дузина внучета.

— Е, бъди спокоен, татко — отвърна тя. — Защо всички толкова се тревожите за това?

— Защото е важно, Се’Недра. Дори и ти не си толкова глупава, за да не разбираш, че… — Той прекъсна мисълта си и впери невярващ поглед в кошницата в ръката на Гарион. — Откъде ги взе?

— Струва ми се, че би предпочел да не научиш истината, Ран Боруни. Това е такова нещо, което, изглежда, разстройва толнедранците. Не зная защо, но е така.

— Не си ги измъкнал просто от въздуха, нали? — попита императорът подозрително.

— Не. Така е много по-трудно. Само насърчих малко дърветата в твоята градина, това е всичко. Те проявиха голямо желание да помогнат.

— За какъв прекрасен момък си се омъжила, Се’Недра! — възкликна Ран Боруни, вперил жаден поглед в черешите. — Остави ги тук, моето момче — добави той и потупа леглото до себе си.

Се’Недра подари на съпруга си сияйна, изпълнена с благодарност усмивка, взе кошницата и я постави до баща си. След това разсеяно взе една череша и я лапна.

— Се’Недра! Не ми яж черешите!

— Само проверявам дали са узрели, татко.

— Всеки идиот може да види, че са узрели — заяви той и издърпа скъпернически кошницата към себе си. — Ако искаш череши, иди си набери. — После императорът внимателно избра една череша и я лапна. — Чудесно — въздъхна той и задъвка щастливо.

— Не плюй костилките по пода, татко — сгълча го Се’Недра.

— Подът си е мой — напомни й той. — Гледай си работата. Плюенето на костилките е част от удоволствието. — Ран Боруни изяде още няколко череши. — Няма да обсъждаме въпроса откъде си ги намерил — обяви великодушно болният. — Строго погледнато, толнедранските закони забраняват извършването на вълшебства на територията на империята и постъпката ти е в нарушение на толнедранското законодателство. Но този път ще си затворим очите.

— Благодаря, Ран Боруни — отвърна Гарион. — Думите ти означават много за мен.

Императорът се усмихна и въздъхна доволно.

— Вече се чувствам по-добре — рече той. — Се’Ван ми носеше пресни череши в кошница, която много приличаше на тази.

— Майка ми — прошепна Се’Недра на Гарион.

Очите на Ран Боруни се замъглиха.

— Тя ми липсва — каза той едва чуто. — С нея бе невъзможно да се живее, но ми липсва все повече с всеки изминал ден.

— Аз почти не си я спомням — тъжно прошепна Се’Недра.

— Ала аз я помня много добре — каза баща й. — Бих дал цялата си империя, ако можех да видя лицето й поне още веднъж.

Се’Недра хвана съсухрената му ръка и погледна умолително Гарион.

— Би ли могъл да го направиш? — попита го тя. В очите й блеснаха две големи сълзи.

— Не съм сигурен — отговори объркано той. — Струва ми се, че зная как се прави, ала никога не съм виждал майка ти, затова ще трябва… — Кралят на Рива замълча. — Сигурен съм, че леля Поул би могла да го направи, но… — Той се приближи. — Можем да опитаме. — Гарион стисна ръката на Се’Недра, а след това хвана дланта на Ран Боруни. Така тримата се свързаха в неразделен кръг.

Задачата беше изключително трудна. Паметта на Ран Боруни бе замъглена от възрастта и продължителното боледуване. Се’Недра пък почти не помнеше майка си и откъслечните й спомени бяха толкова бегли, че едва ли действително съществуваха в паметта й.

Гарион съсредоточи цялата си воля. Капки пот избиха по челото му, цялото му същество се напрегна да събере всички откъслечни спомени в един-единствен образ.

Светлината, нахлуваща през ефирните завеси на прозореца, започна да намалява. Сякаш облак бе скрил слънцето. Чуваше се далечен нежен звук, като че вятърът си играеше с малки златни звънчета. Стаята изведнъж се изпълни с особено горско благоухание — едва доловим аромат на мъх, листа и зелени дървета. Светлината избледня още повече, звуците на златните звънчета и опияняващият мирис се усилиха.

И изведнъж пред леглото на умиращия император се плъзна странно лъчисто сияние. Светлината му стана ослепителна — и се появи съпругата му.

Се’Ван беше малко по-висока от дъщеря си, но Гарион веднага разбра защо Ран Боруни винаги бе обичал безгранично единственото си дете. Косата на императрицата имаше съвсем същия цвят, кожата й бе също така мургава, с мек златист оттенък, а очите — също толкова зелени. Чертите й, разбира се, разкриваха своенравността й, но очите й бяха изпълнени с любов.

Видението обиколи безшумно леглото, протегна кротко ръка и докосна лицето на Се’Недра, задържайки за миг призрачните си пръсти върху бузата й. Гарион изведнъж разбра кой е източникът на този тих опияняващ звън на камбанки. Майката на Се’Недра носеше двете златни обеци с форма на жълъди, които дъщеря й толкова много харесваше. Двете малки езичета в жълъдчетата издаваха нежния, мелодичен звън всеки път, когато императрицата поклатеше глава. Гарион си спомни, че същите обеци стояха върху тоалетната масичка на съпругата му в Рива.

После Се’Ван протегна ръка към императора. Лицето на Ран Боруни изразяваше безкрайно учудване, а очите му бяха пълни със сълзи.

— Се’Ван! — прошепна той с треперещ глас и с огромно усилие опита да се надигне от възглавницата. Издърпа тръпнещата си ръка от дланта на Гарион и я протегна към видението. За миг ръцете им сякаш се докоснаха. Ран Боруни пое дълбоко дъх, от гърдите му се откъсна мъчителна дълга въздишка, след това императорът се отпусна върху възглавницата си и умря.

Се’Недра дълго седя, стиснала ръката на баща си. Слабият горски аромат и ехото от малките златни звънчета бавно напуснаха стаята, светлината от прозореца се завърна. Накрая кралицата на Рива постави нежно съсухрената ръка на баща си върху завивката, изправи се и огледа стаята с невиждащи очи.

— Ще трябва да се проветри, разбира се — каза разсеяно тя. — Може би трябва да донесем свежи цветя. Така въздухът ще стане по-приятен. — След това кралицата изопна завивката върху леглото, където бе седяла, и тъжно погледна тялото на баща си. — О, Гарион — изстена тя и се хвърли в обятията му.

Гарион я прегърна и я погали по косата. Усещаше как малкото й тяло се тресе, притиснато към неговото. Кралят на Рива не откъсваше очи от неподвижното, спокойно лице на императора на Толнедра. Може би бе някаква зрителна измама, предизвикана от слънчевата светлина, но му се стори, че върху устните на Ран Боруни е застинала усмивка.

11.

Тържественото погребение на император Ран Боруни XXIII от третата династия на Боруните се състоя няколко дни по-късно в храма на Недра, бога-лъв на империята. Храмът — огромна мраморна сграда — бе недалеч от императорския дворец. Зад олтара се извисяваше голям ветрилообразен свод от ковано злато, увенчан от лъвска глава. Точно пред олтара стоеше простата мраморна поставка за ковчега на бащата на Се’Недра. Мъртвият император лежеше във вечен покой, тялото му от врата надолу бе покрито със златен плат. Храмът, край чиито четири стени се извисяваха величествени колони, преливаше от народ. Членовете на великите династии в империята се надпреварваха не толкова да отдадат почит на Ран Боруни, а по-скоро да покажат пищността на одеждите и украшенията си.

Гарион и Се’Недра, и двамата в траур, седяха до генерал Варана в предната част на обширната зала и слушаха хвалебствените слова. Толнедранските политици бяха наредили представител на всеки от най-могъщите родове да произнесе слово по този тъжен повод. Гарион предполагаше, че речите са отдавна предварително съчинени. Всички до една бяха прекалено цветисти и отегчителни. И всяка очевидно бе вдъхновена от идеята, че въпреки смъртта на Ран Боруни империята продължава да живее. Това придаваше на повечето от изказващите се самодоволен вид. Когато хвалебствените слова най-сетне приключиха, облеченият в бели одежди първожрец на Недра — подпухнал потен мъж с дебели бърни — се изправи и пристъпи към олтара, за да даде своя принос в церемонията. Спирайки се подробно на събития от живота на Ран Боруни, той произнесе дълга проповед относно предимствата на това да имаш богатство и да го използваш мъдро. Отначало Гарион се смая от избора на темата, предпочетена от първожреца, но прехласнатите лица на множеството в храма го убедиха, че той е съвсем правилен. Религиозна служба, посветена на парите, бе нещо особено трогателно за толнедранските богомолци. Първожрецът, умело избрал толкова подходящ обект на проповедта си, успя да вмъкне безброй хвалебствени коментари за бащата На Се’Недра.

След края на отегчителните речи императорът бе положен до съпругата си под мраморна плоча в участъка от катакомбите на храма — място, отдавна запазено за династията на Боруните. След това опечалените поданици се завърнаха в главната зала на храма, за да изкажат съболезнованията си на скърбящите роднини на императора. Се’Недра се държеше храбро, въпреки че бе много бледа. Само веднъж леко залитна и Гарион, без да мисли, протегна ръка да я задържи.

— Не ме докосвай — прошепва тихо и остро кралицата и вирна брадичката си.

— Какво? — сепва се Гарион.

— Не бива да показваме никакви признаци на слабост в присъствието на враговете си. Няма да припадна пред всички за удоволствие на семействата Хонет, Хорбит, или пък на рода Вордю. Баща ми ще се обърне в гроба, ако го направя.

Благородниците от великите родове продължаваха да се нижат покрай тях и да изказват с многословни, ала съвсем очевидно неискрени думи съчувствията си на облечената в черно кралица на Рива. Едва прикритите им самодоволни усмивки бяха изпълнени с омраза. Острите им като шипове подигравателни подмятания изпълваха Гарион с отвращение. С всяка минута неодобрението, изписано на лицето му, нарастваше. Изражението на върховния владетел на Запада ставаше все по-сурово. Заплашителното му присъствие скоро попари радостта на великите херцози, на техните дами и на свитите блюдолизци около тях. Толнедранците се страхуваха съвсем неподправено от този висок, загадъчен алорнски владетел, който бе пристигнал от някакво никому неизвестно място. Той се бе възкачил гордо на трона на Рива и цялата земя се бе разтресла под стъпките му. Докато толнедранските благородници се обръщаха към Се’Недра, за да й поднесат отровните си съболезнования, неговото студено, мрачно лице ги караше да треперят. Цели потоци старателно подготвени нагли думи останаха неизказани.

Накрая, отвратен до такава степен, че добрите сендарски обноски го напуснаха, Гарион стисна здраво съпругата си за лакътя.

— Да си тръгваме — изрече той с глас, който ясно отекна във всички кътчета на обширния храм и бе чут от всички присъстващи. — Тук започва да намирисва на гнилоч.

Се’Недра го изгледа изумено, след това повдигна брадичката си така царствено и властно, че множеството затаи дъх, а после положи леко длан върху ръката на Гарион и двамата тръгнаха към широките бронзови врати. Възцари се пълна тишина. Кралското семейство премина величествено през тълпата, която разкри широка пътека за тях.

— Много добър ход, скъпи — поздрави го радостно Се’Недра, когато двамата се отправиха обратно към двореца в инкрустираната със злато императорска каляска.

— Това ми изглеждаше най-подходящото поведение в случая — отвърна Гарион. — Бях така разгневен, че или трябваше да кажа нещо твърде остро, или да превърна всички до един в крастави жаби.

— Боже, каква очарователна мисъл! — възкликна кралицата. — Можем да се върнем в храма, ако искаш.

Генерал Варана се върна в двореца след около час. На лицето му съвсем откровено бе изписано злорадо изражение.

— Белгарион — заяви той ухилен до уши, — ти си чудесен младеж, знаеш ли? С една-единствена дума нанесе смъртна обида на цялото благородническо съсловие в северна Толнедра.

— И коя точно беше тази дума?

— „Гнилоч“.

— Съжалявам, че я употребих.

— Недей. Тя ги описва по прекрасен начин.

— Но все пак е малко грубичка.

— Не и при тези обстоятелства. Но ти наистина успя да си създадеш мнозина врагове, които ще питаят ненавист към теб, докато са живи.

— Точно от това се нуждая сега — отвърна кисело Гарион. — Ако имам на разположение още няколко години, ще си създам врагове по всички краища на света.

— Всъщност един крал не си върши работата както трябва, ако не си създава врагове. Всяко магаре може да изживее живота си, без да нанесе обида някому.

— Благодаря.

Не беше съвсем сигурно каква политика щеше да води Варана след смъртта на Ран Боруни. Той наистина бе „осиновен“ от покойния император, ала тази стъпка очевидно бе хитрост, предприета от императорската корона без особено уважение към изискванията на закона. Кандидатите за трона, заслепени от собствения си ламтеж за императорската титла, си бяха внушили, че генерал Варана просто ще се грижи за държавните дела, докато въпросът за наследяването на престола се реши по обичайния начин.

Въпросът остана открит до официалната коронация на генерала, която се състоя два дни след погребението на Ран Боруни. Злорадото ликуване сред претендентите за трона се усещаше във всяко кътче на храма — особено когато генерал Варана влезе накуцвайки, облечен във военната си униформа — не бе наметнал златната мантия, която имаше право да носи единствено императорът на Толнедра. Това недвусмислено издаваше намеренията на генерала. По всичко личеше, че той няма намерение да взима на сериозно издигането си към властта. Подкупите, които се налагаше да му предложат, очевидно трябваше да бъдат големи, но пътят към императорския дворец бе все още открит. А после Варана, с инкрустираната си със злато броня, приближи олтара.

Подпухналият първожрец се наведе за миг към генерала и двамата шепнешком размениха няколко думи. Генералът отговори нещо и в следващия миг лицето на жреца внезапно стана мъртвешки бледо. Той се разтрепера като суха вейка, отвори изработеното от злато и кристали ковчеже върху олтара и извади покритата със скъпоценни камъни императорска корона. Късо подстриганата коса на Варана бе намазана с традиционния за такива случаи елей. Първожрецът вдигна короната с треперещи ръце.

— Коронясвам те… — оповести той с глас, изтънял до писък от страх. — Коронясвам те за император Ран Боруни XXIV, повелител и господар на цяла Толнедра.

Изминаха няколко мига преди множеството да осъзнае случилото се. След това храмът се изпълни с вой и болезнени протести. Толнедранските благородници осъзнаха, че избирайки името на императора, Варана съвсем недвусмислено обявява решимостта си да запази короната за себе си. После виковете изведнъж рязко замлъкнаха, защото толнедранските легионери, подредили се безшумно край колоните в главната зала на храма, извадиха мечовете си и ги размахаха. Чу се хладно метално съскане. Блесналите мечове се вдигнаха към небето за поздрав.

— Да живее Ран Боруни! — изреваха легионерите. — Да живее императорът на Толнедра!

С това всичко приключи.

Същата вечер, докато Гарион, Се’Недра и току-що коронясаният император седяха заедно в една тайна стая с пурпурни завеси, огряна от златистата светлина на множество свещи, Варана възкликна:

— Изненадата е не по-малко важна в политиката, отколкото във военната тактика, Белгарион. Ако противникът ти не знае какво ще предприемеш, не може да вземе мерки за противодействие. — Сега генералът вече носеше златната императорска мантия.

— Това звучи логично — отвърна Гарион и отпи глътка толнедранско вино. — Ти бе облякъл бронята си вместо императорската мантия. С този ход държа враговете си в неведение до последния миг.

— Сложих я поради много по-практична причина — засмя се генералът. — Много от младите благородници имат военна подготовка, а ние учим легионерите си как да мятат ками. Щях да бъда обърнат с гръб към тях. Исках дебел, здрав пласт стомана да защитава плешките ми.

— Политиката в Толнедра коства много нерви, нали?

— Да, но въпреки това е твърде забавна.

— Разбиранията ти за забавно са доста особени. Няколко пъти са хвърляли кама по мен и съвсем не намирам това за нещо весело.

— Ние представителите на рода Анадил, винаги сме имали странно чувство за хумор.

— Боруните, чичо — поправи го Се’Недра.

— Какво искаш да кажеш, скъпа?

— Сега си Боруни, не Анадил, затова трябва да започнеш да действаш като такъв.

— Имаш предвид да придобия лош нрав? Но това наистина не ми е присъщо.

— Се’Недра би могла да ти дава уроци, ако желаеш — предложи Гарион и се усмихна нежно на съпругата си.

— Какво? — възмутено възкликна Се’Недра и гласът й подскочи с цяла октава.

— Да, тя с лекота би могла да се справи с това — съгласи се Варана с любезен глас. — Винаги е била много добра в това отношение.

Се’Недра въздъхна тъжно, без да откъсва поглед от двамата ухилени владетели. След това лицето й придоби артистично трагично изражение.

— Какво може да направи едно бедно малко момиче? — попита тя с треперещ глас. — Ето, сега и моят съпруг, и моят брат ме обиждат и се отнасят зле с мен.

Варана примигна.

— Знаеш ли, не бях помислял за това. Ти си моя сестра сега, нали?

— Май не си толкова умен, колкото мислех, скъпи братко — измърмори тя. — Зная, че умът на Гарион не е нещо особено, но за теб имах по-добро мнение.

Гарион и Варана се спогледаха.

— Бихте ли искали да поиграем още на въпроси и отговори, господа? — попита Се’Недра с искрящи очи. Върху устните й грейна самодоволна усмивка.

Някой тихо похлопа на вратата.

— Да? — каза Варана.

— Лорд Мория желае да ви види, ваше величество — съобщи стражът отвън.

— Да влезе.

Императорският шамбелан пристъпи безшумно в стаята. Лицето му бе белязано от мъка. Смъртта на човека, на когото бе служил толкова дълго и вярно, го бе съкрушила. Въпреки това Морин продължаваше да изпълнява задълженията си тихо и добросъвестно. Тази отличителна черта винаги бе съпътствала дългата му служба в двореца.

— Какво има Морин? — попита Варана.

— Една личност чака отвън, ваше величество. Тя е доста скандална, затова трябва да поговоря лично с вас, преди да ви я представя.

— Скандална ли?

— Става дума за куртизанката Бетра, ваше величество — подхвана Морин и погледна смутено към Се’Недра. — Тя беше … ъъъ… как да се изразя? Да кажем, че бе полезна на короната в миналото. Поради естеството на професията си тази жена има достъп до много обширна информация. Освен това бе стара приятелка на Ран Боруни. От време на време го осведомяваше за действията на неприятелски настроените благородници. Той се бе разпоредил в двореца да бъде направен специален вход за нея. Така тя можеше да влиза незабелязано в двореца и двамата можеха да … ъъъ … разговарят и …

— Ах, тази лукава стара лисица!

— Не ми е известен случай тя да е предоставяла невярна информация, ваше величество — продължи Морин. — Каза, че трябва да ви съобщи нещо извънредно важно.

— В такъв случай незабавно я доведи, Морин — нареди Варана. — Разбира се, с твое позволение, скъпа сестро — добави той, обръщайки се към Се’Недра.

— Разбира се — съгласи се кралицата и очите й пламнаха от любопитство.

Морин въведе жената, облечена в леко наметало с качулка, но когато гладката й ръка посегна и отметна качулката, Гарион се сепна. Познаваше я. Спомни си, че когато той, леля Поул и приятелите им минаваха през Тол Хонет, преследвайки Зедар Отстъпника и откраднатото Кълбо на Алдур, същата тази жена бе предложила услугите си на Силк — очевидно бе негова стара позната. Сега тя развърза наметалото си и го остави да се плъзне чувствено надолу по млечнобелите рамене. Не се бе променила през десетте години, откакто я бе видял. В бляскавата й гарвановочерна коса нямаше нито един бял косъм. Поразително красивото й лице бе гладко като на момиче, очите й, скрити под тежки клепачи, пламтяха дяволито като преди. Роклята й бе млечнолилава и беше скроена така, че по-скоро подчертаваше, отколкото прикриваше сочното й пищно тяло. А то бе такова, че предизвикваше всеки мъж. Гарион я гледаше с широко отворени очи, докато не усети зелените очи на Се’Недра, остри и твърди като ахат. Те го пронизваха с остър блясък, затова той бързо отмести поглед.

— Ваше величество — заговори Бетра с плътен алтов глас и се поклони грациозно на новия император. — Бих изчакала известно време, преди да се представя пред вас, но чух някои неща и смятам, че незабавно трябва да узнаете за тях.

— Високо ценя вашето приятелство, лейди Бетра — отвърна Варана с изтънчен реверанс.

Тя се засмя приятно и дяволито.

— Аз не съм благородничка, ваше величество — поправи го тя. — Съвсем определено не съм. — Куртизанката се поклони леко на Се’Недра и измърмори: — Моите почитания, принцесо.

— Мадам — отвърна Се’Недра с едва доловим хлад в гласа и кимна небрежно.

— А — изрече Бетра с лека нотка на тъга. — Късно този следобед забавлявах в дома си граф Ергон и барон Келбор.

— Двама могъщи благородници от рода Хонет — обясни Варана на Гарион.

— Та тези господа не са много очаровани от избора на официално име, направен от ваше величество — продължи Бетра. — Приказваха припряно и твърде разгорещено, но си помислих, че може би ще се отнесете сериозно към думите им. Ергон е абсолютно магаре и от него човек може да очаква единствено шумни заплахи и надутост. Но барон Келбор не е такъв и към него не би следвало да проявявате лекомислено отношение. Както и да е, те стигнаха до извода, че при тези легиони навсякъде из двореца е невъзможно да изпратят наемен убиец срещу вас. Ала тогава Келбор каза: „Ако искаш да убиеш змия, отрязваш опашката й — тоест тялото точно зад главата. Не можем да достигнем Варана, но сме в състояние да посегнем на неговия син. След като няма наследник, родът на Варана ще умре заедно с него.“

— Синът ми? — изрече рязко Варана.

— Животът му е в опасност, ваше величество. Помислих си, че трябва да знаете това.

— Благодаря ти, Бетра — отвърна Варана сериозно и се обърна към Морин. — Изпратете отряд от трети легион в дома на сина ми. Никой да не влиза или излиза от сградата, докато не предприема допълнителни мерки.

— Веднага, ваше величество.

— Бих желал също така да си поговоря с тези двама господа. Изпратете войска да ги покани в двореца. Накарайте ги да почакат в малката стая до помещението за мъчения, долу в тъмницата. Нека постоят там, докато намеря време за тях.

— Ти не би… — почна Се’Недра задъхано.

— Вероятно не — призна Варана. — Но не е необходимо двамата да научат това, нали? Нека се поизпотят час-два.

— Ще се погрижа незабавно, ваше величество — заяви Морин, поклони се и бързо излезе.

— Казаха ми, че си познавала баща ми — обърна се Се’Недра към изкусително заоблената жена, която стоеше в средата на стаята.

— Да, принцесо — отвърна Бетра. — Всъщност познавах го твърде добре. Бяхме приятели години наред.

Се’Недра присви очи.

— Баща ви бе доста енергичен мъж, принцесо — продължи Бетра спокойно. — Чувала съм, че много хора предпочитат да не вярват на такива неща, свързани с родителите им, но те наистина често се случват. Много го харесвах. Той ще ми липсва, уверявам ви.

— Не ти вярвам — извика остро Се’Недра.

— Това е ваша работа, разбира се.

— Баща ми не би го направил.

— Както кажете, принцесо — отвърна Бетра с лека усмивка.

— Лъжеш! — викна гневно Се’Недра.

За миг в очите на Бетра трепна отблясък на вина.

— Не, принцесо. Не лъжа. Може би понякога скривам истината, но никога не лъжа. Лъжите много лесно излизат наяве. Ран Боруни и аз бяхме много близки приятели и ни бе много приятно да прекарваме времето си заедно. — Изражението й стана весело. — Вашето възпитание ви държеше настрана от някои житейски истини, принцесо Се’Недра. Тол Хонет е изключително покварен град, а пък аз съм в стихията си тук. Нека погледнем в очите една груба, безпощадна истина. Аз съм блудница и не търся извинение за това. Работата е лесна, дори приятна на моменти, а заплащането е много добро. Аз съм в блестящи отношения с някои от най-богатите и най-могъщи мъже на света. Разговаряме — да, те ценят разговора с мен — но когато идват в дома ми, не умението ми да приказвам ги интересува най-много. Разговорите идват по-късно. Съвсем същото се случи, когато посещавах баща ви. Ние наистина разговаряхме, принцесо, но това обикновено ставаше по-късно.

Лицето на Се’Недра гореше, очите й бяха широко отворени от изумление.

— Никой никога не ми е говорил по този начин! — изрече задъхано тя.

— В такъв случай може би съм закъсняла — заяви Бетра спокойно. — Сега сте много по-мъдра, вероятно не по-щастлива, но по-мъдра. Вижте, ако ме извините, трябва да си вървя. Хонетите имат шпиони навсякъде. Смятам, че няма да е добре, ако научат за посещението ми тук.

— Искам да ти благодаря за сведенията, които ми донесе, Бетра — каза Варана. — Искам да ти дам нещо, изкупващо преживените от теб притеснения.

— Не е необходимо, ваше величество — отвърна тя с дяволита усмивка. — Аз не продавам сведения. Сега си тръгвам, освен ако не желаете да поговорим по въпроси, свързани с професията ми, разбира се. — и тя вдигна наметалото върху раменете си и го погледна твърде красноречиво.

— Хм … сега може би не е най-подходящият момент за това, Бетра — измърмори Варана с лека нотка на съжаление и хвърли бърз поглед към Се’Недра.

— Тогава може би някой друг път. — Бетра направи реверанс и тихо излезе, оставяйки след себе си благоуханието на парфюм.

Се’Недра се бе изчервила, а очите й хвърлиха искри. Тя се обърна рязко към Гарион и Варана.

— Само някой да е посмял да каже една-единствена дума! — изрече тя с повелителен тон. — Една-единствена!

Тъжното посещение в Тол Хонет приключи след няколко дни. Гарион и Се’Недра отново се качиха на кораб, за да отпътуват за Острова на ветровете. Макар че Се’Недра рядко даваше външен израз на скръбта си, Гарион я познаваше твърде добре и знаеше, че смъртта на баща й е голям удар за нея. Той я обичаше много и чувствата й дълбоко го вълнуваха, така че я обгради с още по-голяма нежност и внимание през следващите няколко месеца.

Същата година, в средата на есента, алорнските крале и кралица Порен, която бе регентка на Драсния, пристигнаха в Рива за традиционната среща на алорнския съвет. Срещата бе лишена от напрежението, съпътствало тези разговори в миналото. Торак бе мъртъв, ангараките бяха разтърсвани от свирепи войни, на трона на Рива вече имаше крал. Събирането по-скоро приличаше на приятелска среща, въпреки че кралете пожелаха да проведат делови заседания в залата на съвета, която бе украсена с великолепни сини завеси. Те заговориха загрижено за доведената до задънена улица война в южен Ктхол Мургос и за проблемите възникнали между Варана и рода Вордю от северна Толнедра.

Взел си поука вероятно от неуспеха на Хонетите в опита им за убийство на императора, родът Вордю бе решил да се отцепи от империята. Скоро след коронацията на Варана като Ран Боруни XXIV гореспоменатия род бе обявил, че неговото велико херцогство вече не е част от Толнедра, а самостоятелно, независимо кралство, макар че представителите на благородния род все още не бяха определили кой от тях ще се възкачи на престола.

— Варана ще трябва да прати легионите си срещу тях — рече крал Анхег и избърса следата от пиво по устата си с ръкав. — Иначе другите родове също ще се отцепят. И тогава Толнедра ще се пръсне на парчета като пренавита пружина.

— Това не е толкова просто, Анхег — възрази кралица Порен с решителен глас и се обърна с гръб към прозореца, от който наблюдаваше работата в пристанището. Кралицата на Драсния бе все още в траур и черните й дрехи подсилваха бледата прелест на русите й коси. — Легионите с радост ще се жертват срещу чужди врагове, но Варана не може да поиска от тях да нападнат собствения си народ.

Анхег сви рамене.

— Би могъл да докара легиони от юг. Всички там са представители на боруните, анадилите или ранитите. Не биха имали нищо против да прегазят Вордю.

— Но тогава ще се намесят северните легиони. А щом легионите започнат да се бият, империята наистина ще се разпадне.

— Не бях помислил за тая страна на въпроса — призна Анхег. — Знаеш ли Порен, ти си изключително умна — макар да си жена.

— А ти си изключително възприемчив, макар да си мъж — отвърна тя с пленителна усмивка.

— Едно на нула за нея — отбеляза тихо крал Чо-Хаг.

— Значи ще следим резултата? — попита меко Гарион.

— Това ни помага да следим разговора, разбираш ли — каза главатарят на племенните вождове на Алгария. Лицето му беше безизразно.

След няколко дни до Рива достигна вестта, че Варана е започнал да прилага съвсем нов подход към проблема си с рода Вордю. Една сутрин в пристанището влезе драсниански кораб и агент на драснианското разузнаване донесе цяла връзка писма за кралица Порен. Тя бързо ги прочете и влезе в залата на съвета доволно усмихната.

— Що се отнася до способностите на Варана, господа, смятам, че ще можем да дадем заслужена почивка на собствените си умове, защото той се справя и без наша помощ — каза Порен на алорнските крале. — Струва ми се, че е намерил подходящо решение на въпроса е рода Вордю.

— О? — избоботи Бранд. — И какво е по-точно?

— Моите информатори ме осведомяват, че е подписал тайна спогодба с крал Кородулин от Арендия. Тъй нареченото кралство на Вордю внезапно е било нападнато от стотици арендски разбойници. Най-странното е, господа, че повечето от тях били в пълно въоръжение.

— Почакай малко, Порен — прекъсна я Анхег. — Ако това е тайна уговорка, как така си научила за нея ти?

Дребничката русокоса кралица на Драсния смръщи вежди с престорена скромност.

— О, Анхег, скъпи, нима още не си разбрал, че аз зная всичко?

— Две на нула за нея — прошепна крал Чо-Хаг на Гарион.

— Да, аз също бих казал така.

— Както и да е — продължи драснианската кралица, — сега цели батальони, съставени от безразсъдни млади мимбратски рицари, шетат из Вордю. Преструват се на разбойници и грабят и палят на воля. Родът Вордю не разполага с нищо подобно на добре обучена армия. Затова благородниците от рода ронят сълзи за помощ към толнедранските легиони. Моите хора са успели да се доберат до препис от отговора на Варана до Вордю. — Тя разтвори някакъв документ и започна да чете. — „До управляващите кралство Вордю, поздрави. Вашата изпратена неотдавна молба за помощ бе голяма изненада за мен. Високо уважаемите господа в Тол Вордю със сигурност не биха желали да нарушавам независимостта на новосъздаденото им кралство, като изпратя толнедрански легиони през границите му срещу шепа арендски разбойници. Поддържането на обществения ред е първостепенна задача на управляващите на всяка държава. Затова не бих и помислил да изпращам свои военни отреди за решаването на такъв основен въпрос от вътрешната политика на независима страна. Ако го сторя, без съмнение ще има сериозни възражения сред разумните хора по целия свят. Те незабавно биха си задали въпроси относно жизнеспособността на вашето ново кралство. Ала аз най-искрено ви изпращам своите най-добри пожелания за успех при разрешаването на проблема, който в последна сметка е свързан единствено с вътрешните работи на кралство Вордю.“

Анхег се разсмя и стовари тежкия си юмрук върху масата.

— Това писмо наистина заслужава една наздравица.

— Според мен също си струва да го възнаградим с няколко тоста — съгласи се Гарион. — Като начало да пием за усилията на Вордю да поддържа реда.

— В такъв случай, господа, вярвам, че ще ме извините — заяви кралица Порен. — Никоя обикновена жена не би помислила да се сравнява с кралете на Алория, когато става въпрос за наистина сериозно пиене.

— Разбира се, Порен — великодушно се съгласи Анхег. — С удоволствие ще изпием твоя дял вместо теб.

— Много сте любезни — измърмори тя и се оттегли.

За Гарион по-голямата част от нощта се губеше, обвита в плътна мъгла от изпарения на пиво. Струваше му се, че си спомня как криволичи из някакъв коридор с Анхег от едната страна и Бранд от другата. Тримата крачеха прегърнати през раменете и се клатушкаха в някакъв особен нестабилен ритъм. Освен това съвсем мъгляво си спомняше, че май и тримата пееха някаква песен. Когато бе трезвен, Гарион никога не пееше. Тази нощ обаче това изглеждаше най-естественото и най-забавното нещо на света. Досега Гарион никога не се бе напивал — леля Поул никога не се бе отнасяла одобрително към пиенето, а той както винаги се съобразяваше с нейното мнение по въпроса. Затова кралят на Рива бе абсолютно неподготвен за начина, по който се чувстваше на следващата сутрин.

Се’Недра — съвсем меко казано — не прояви никакво съчувствие. Като всяка жена, живяла откак свят светува, тя се наслаждаваше на страданията на съпруга си.

— Казах ти, че пиеш твърде много — напомни му тя.

— Моля те, недей — измърмори Гарион, стиснал главата си с ръце.

— Грешката си е твоя — присмя му се тя.

— Просто ме остави на мира — изрече той умолително. — Опитвам се да умра.

— О, не смятам, че ще умреш, Гарион. Може и да искаш да си отидеш от света, но няма да можеш.

— Налага ли се да приказваш толкова високо?

— Всички бяхме възхитени от уменията ти на певец — каза тя лъчезарно. — Дори ми се струва, че изпълни няколко мелодии, които до ден днешен не съществуваха.

Гарион изстена и стисна главата си още по-силно.

Съветът на алорнските крале продължи още една седмица. Може би щеше да се проточи още повече, ако свирепият вятър на внезапно разразилата се буря не бе напомнил с виещ тътен, че е време събралите се гости да се завърнат на континента, докато все още могат да прекосят Морето на ветровете.

Няколко дни след това Бранд, Пазителят на кралство Рива, дойде при Гарион. Навън се изливаше пороен дъжд, тежките водни капки се забиваха яростно в прозорците. Двамата се настаниха в удобни кресла един срещу друг от двете страни на масата.

— Мога ли да говоря открито, Белгарион? — попита вечно тъжният огромен мъж.

— Знаеш, че не бива да искаш разрешение за това.

— Въпросът е личен. Не искам да го приемеш като обида.

— Кажи всичко, което смяташ, че е необходимо да зная. Обещавам да не се обиждам.

Бранд погледна през прозореца към сивото небе и дъжда, подмятан от вятъра във всички посоки.

— Белгарион, изминаха почти осем години, откакто ти се ожени за принцеса Се’Недра.

Гарион кимна.

— Не се опитвам да се меся в личния ти живот, но съпругата ти все още не те е дарила с потомък. Короната и престолът нямат наследник, а това в края на краищата е държавен въпрос.

Гарион сви устни.

— Знам че ти, Анхег и останалите алорнски крале сте загрижени за това. Ала смятам, че тревогите ви са пресилени.

— Осем години са много време, Белгарион. Всички знаем колко много обичаш жена си. Всички ние я харесваме. — Бранд се усмихна за миг. — Въпреки че понякога с нея се общува с известни трудности.

— Вече си го забелязал, така ли?

— Ние с желание я последвахме на бойното поле при Тул Марду и вероятно пак ще го сторим, ако ни помоли. Ала според мен би трябвало открито да се замислим за възможността, че тя е безплодна.

— Сигурен съм, че не е — заяви Гарион непоколебимо.

— Тогава защо не ражда?

Гарвон не можеше да отговори на този въпрос.

— Белгарион, съдбата на това кралство и на цяла Алория зависи изцяло от теб. На практика във всички северни кралства няма друга тема на разговор.

— Не знаех, че е така — призна Гарион.

— Гродег и последователите му бяха изтрити от лицето на земята при Тул Марду, но култът към Мечката се е възродил в далечните части на Черек, Драсния и Алгария. Това ти е известно, нали?

Гарион кимна.

— Дори в градовете има хора, които симпатизират на култа и приемат вярата му. Те не одобряват избора ти на толнедранска принцеса за съпруга. Вече се носят слухове, че неспособността на Се’Недра да има деца е знак за неодобрението на Белар, че си я взел за жена.

— Суеверни глупости — изрече Гарион с насмешка.

— Разбира се, че е така, но ако този начин на мислене пусне корени, впоследствие ще бъдем изправени пред твърде неприятни резултати. Друга част на алорнското общество — хора, приятелски настроени към теб, са много загрижени от този проблем. Да си го кажем без заобикалки — почти навсякъде властва широко разпространеното мнение, че е дошло време да се разведеш със Се’Недра.

— Какво?!

— Ти наистина разполагаш с необходимата власт, за да го сториш, знаеш това. Всички смятат, че най-доброто решение за теб би било да оставиш своята безплодна толнедранска кралица и да вземеш някое хубаво плодовито алорнско момиче, което ще те дари с наследници.

— Това изобщо нима да стане — заяви разгорещено Гарион. — Няма да го направя. Тези идиоти не са ли чували за споразумението от Воу Мимбре? Дори и да исках да се разведа със Се’Недра, не бих могъл. Съгласието за нашия брак е постигнато преди петстотин години.

— Последователите на култа към Мечката смятат, че споразумението е било наложено насилствено на алорните от Белгарат и Поулгара — отвърна Бранд. — Те двамата са верни на Алдур и затова култът е убеден, че са сторили това без съгласието на Белар.

— Глупости — рязко отсече Гарион.

— Във всяка религия има много глупости, Белгарион. Ала е неоспорим факт, че Се’Недра има малко приятели сред алорнското общество. Дори и тези, които са приятелски настроени към теб, не я харесват особено. И враговете, и приятелите ти биха желали да се разведеш с нея. Те всички знаят колко много я обичаш, така че вероятно никога няма да се обърнат открито към теб с такова предложение. Вместо това по-вероятно е да предприемат решителни действия.

— Като например?

— Те знаят, че не ще успеят да те убедят да се разведеш с нея. Затова някой може да се опита да я премахне.

— Не биха посмели!

— Алорните са с гореща кръв, както и арендите, Белгарион, а понякога са и почти толкова твърдоглави. Всички знаем това. Анхег и Чо-Хаг ме накараха да те предупредя за тази възможност, а Порен е впрегнала цяла армия от своите шпиони да работят по въпроса. Така поне ще разполагаме с предварителни сведения, ако някой започне да заговорничи срещу кралицата.

— А къде е твоето място в цялата тази работа, Бранд? — попита тихо Гарион.

— Белгарион — отговори с непоколебим глас едрият мъж. — Обичам те като свой собствен син, а Се’Недра ми е скъпа като дъщерята, с която боговете така и не ме дариха. Нищо на този свят не може да ме направи по-щастлив от това да видя няколко дечица, пълзящи по пода на детската стая до спалнята ви. Но изминаха осем години. Нещата стигнаха дотам, че вече трябва да направим нещо. Ако не друго — то поне нека защитим това мъничко смело момиче, което и двамата обичаме.

— Каква можем да направим? — попита Гарион безпомощно.

— Ние с теб сме мъже, Гарион. Как бихме могли да знаем защо едва жена има или няма деца? А това е основният проблем. Моля те, Гарион, умолявам те, изпрати хора да доведат Поулгара. Нуждаем се от нейния съвет и от помощта й.

Пазителят на Рива тихо излезе и Гарион остана сам, вперил поглед в дъжда. Накрая реши, че ще е по-разумно да не казва на Се’Недра за този разговор. Нямаше желание да я плаши с приказки за убийци, прокрадващи се в мрачните коридори. Също така съзнаваше, че тя не би приела добре и какъвто и да било намек, свързан с факта, че политическата целесъобразност би могла да наложи възможността за евентуален развод. Гарион внимателно обмисли ситуацията и стигна до заключението, че най-добрият избор е просто да запази разговора си с Бранд в тайна и да изпрати хора за леля Поул. За нещастие бе забравил нещо много важно. Когато вечерта се прибра в красивия, осветен със свещи кралски апартамент, Гарион се бе постарал лицето му да сияе в усмивка. Това трябваше да покаже, че през деня не се е случило нищо неприятно.

Студената тишина, която го посрещна вместо поздрав, би трябвало да го предупреди, ала той не обърна внимание на този знак за опасност. И все пак би трябвало да забележи драскотините по рамката на вратата, както и парчетата от няколко счупени глинени вази и порцеланови статуетки. Те лежаха по ъглите на стаята, пропуснати при почистването, очевидно направено прибързано след избухването на някакъв конфликт. Кралят на Рива обаче понякога не бе особено наблюдателен.

— Добър вечер, скъпа — поздрави бодро той леденостудената си мъничка съпруга.

— Наистина ли е добра?

— Как мина денят ти?

Тя се обърна и го изгледа гневно.

— Как е възможно да ми задаваш този въпрос с такова безочие?

Гарион примигна.

— Кажи ми — започна яростно тя — кога ще бъда изхвърлена оттук? Така милордът ще може да се ожени за русокоса самка за разплод, която ще ме замести в неговото легло и ще напълни цялата Цитадела със сополиви алорнски дечурлига!

— Откъде научи…

— Милордът очевидно е забравил подаръка, който прикова с верига на шията ми по време на нашия годеж — напомни му тя. — Струва ми се, че от паметта на милорда е убягнала една важна подробност — а именно на какво е способен амулетът на Белдаран.

— О! — възкликна Гарион и изведнъж си спомни всичко. — О, богове!

— За нещастие, амулетът не може да се откачи от шията ми — язвително каза кралицата. — Няма да можеш да го дадеш на следващата си жена, освен ако не отсечеш главата ми, за да го използваш отново.

— Ще престанеш ли?

— Както нареди милордът. Може би възнамеряваш да ме изпратиш на кораб в Толнедра? Или просто ще ме изхвърлиш на дъжда през задния вход и ще ме оставиш да се погрижа за себе си със собствени сили?

— Доколкото разбирам, си чула разговора, който водих с Бранд.

— Това е очевидно.

— Щом си чула за развода, сигурен съм, че би трябвало да знаеш всичко останало. Бранд просто ми докладва за опасността, която те грози. Тя е породена от абсурдните вярвания на група фанатици, които говорят празни приказки с пяна на уста.

— Не биваше дори да го слушаш.

— Когато ме предупреждава, че някой би могъл да те убие? Се’Недра, бъди разумна.

— Вече си измислил всичко, Гарион — обвини го тя. — Сега знаеш, че можеш да се отървеш от мен винаги, когато пожелаеш. Виждала съм те как зяпаш тези празноглави алорнски момичета с дълги руси плитки и огромни гърди. Това е твоят шанс, Гарион. Коя от тях ще избереш?

— Свърши ли вече?

Тя присви очи.

— Разбирам — изрече бавно тя. — Сега не съм просто безплодна, но и истерична.

— Не си. Просто от време на време се държиш глупаво.

— Глупаво ли?

— Всеки се държи глупаво понякога — добави Гарион твърде спокойно. — Това е съвсем човешко. Знаеш ли, дори малко се учудвам, че не чупиш каквото ти попадне.

Тя хвърли бърз виновен поглед към парчетата от счупените вази в ъгъла.

— О! — възкликна кралят, като проследи погледа й. — Значи вече си го направила! Радвам се, че съм пропуснал този момент. Трудно е човек да убеди някого в правотата си, докато отбягва летящи съдове, а събеседникът му крещи ужасяващи ругатни.

Се’Недра се изчерви.

— Значи и това си направила? — попита меко той. — Понякога се чудя откъде си успяла да научиш всички тези думи. Как разбираш какво е значението им?

— Ти самият ругаеш непрекъснато — изрече обвинително кралицата.

— Знам — призна Гарион. — Ужасно е несправедливо, но на мен ми е позволено да го правя, а на теб — не.

— Много искам да разбера кой е измислил това правило — каза тя и присви очи. — Обаче май се опитваш да смениш темата.

— Не, Се’Недра, вече го направих. Виждаш ли, ти не си безплодна и аз няма да се разведа с тебе независимо от това колко дълги са плитките на някого, или колко… е, няма значение.

— О, Гарион, ами ако наистина съм? — каза тихо тя. — Ако наистина съм безплодна?

— Това е нелепо, Се’Недра. Изобщо няма да обсъждаме този въпрос.

Ала в очите на риванската кралица остана съмнение, което съвсем ясно показваше, че дори и да не приказват на тази тема, Се’Недра ще продължава да се тревожи.

12.

Есенният сезон направи морето на ветровете изключително опасно за корабоплаване и Гарион бе принуден да изчака цял месец преди да изпрати човек в Долината на Алдур. Снежните бури през късната есен задръстиха планинските проходи в източна Сендария с огромни преспи и кралският пратеник бе принуден да гази буквално сняг до пояс през равнините на Алгария. След всички тези забавяния малко преди празника Ерастид, леля Поул, Дурник И Еранд пристигнаха на заснежения кей на пристанището в Рива. Дурник призна на Гарион, че пътуването се осъществило единствено благодарение на случайната им среща със своенравния капитан Грелдик, който не се страхувал от никакви бури и никакви ледени ветрове.

Преди да се изкачи по дългото стълбище към двореца. Поулгара размени няколко думи със странстващия мореплавател и Гарион с известно учудване забеляза, че Грелдик незабавно вдигна котва и отплава в открито море.

Поулгара, изглежда, съвсем не бе обезпокоена от сериозността на проблема, който бе накарал Гарион да изпрати вестоносци да я повикат. Тя поговори с него само два пъти, като му зададе някои доста директни въпроси, които накараха ушите му да поаленеят. Разговорите и със Се’Недра бяха малко по-продължителни, но едва ли с повече от няколко минути. Гарион остана с ясното впечатление, че тя очаква някого или нещо, преди да пристъпи към действие.

Празничната церемония за Ерастид премина някак унило. Въпреки че бе много приятно Поулгара, Дурник и Еранд да са с тях на празненството, загрижеността на Гарион, породена от въпроса на Бранд, помрачи празничното му настроение.

Няколко седмици по-късно, през един снеговит ранен следобед, Гарион влезе в кралските покои и завари Поулгара и Се’Недра да седят край огъня. Пиеха чай и тихо си бъбреха. Любопитството му, пораснало неимоверно много след пристигането на гостите, стигна краен предел.

— Лельо Поул — подхвана той.

— Да, скъпи?

— Вече си при нас почти цял месец.

— Нима мина толкова време? Часовете със сигурност текат бързо, когато човек е сред хора, които обича.

— Но нашият малък проблем е все още неразрешен — напомни й той.

— Да, Гарион — отвърна му търпеливо вълшебницата. — Зная.

— И правим ли нещо за разрешаването му?

— Не — отговори тя спокойно. — Все още — нищо.

— Но това е важно, лельо Поул! Не искам да си мислиш, че те притискам да действаш по-бързо или нещо такова, но… — Той млъкна безпомощно.

Поулгара стана от стола, отиде до прозореца и погледна към малката уединена градинка в двора. Цветните лехи бяха затрупани със сняг, двете дръвчета с преплетени клони, които Се’Недра бе посадила по време на годежа си с Гарион, се бяха свели под тежестта на снежното наметало.

— Едно от нещата, на които ще се научиш с възрастта, Гарион — заговори тя, вперила сериозен поглед в заснежената градина — е търпението. Всяко нещо с времето си. Решението на твоя проблем съвсем не е толкова трудно, но все още не е дошъл моментът да се захванеш с него.

— Въобще не те разбирам, лельо Поул.

— Тогава просто ще трябва да ми се довериш, нали?

— Разбира се, че ти вярвам, лельо Поул. Просто…

— Просто какво, скъпи?

— Нищо.

В края на зимата капитан Грелдик се завърна от юг. Буря бе разцепила една от носещите греди на кораба му и сега той пропускаше вода и се клатушкаше тромаво.

— За момент си помислих, че ще ми се наложи да поплувам — изръмжа брадатият черек и скочи на кея. — Къде ще бъде най-добре да изтегля това старо корито? Ще трябва да запуша дъното му.

— Повечето мореплаватели използват онова заливче ей там — отвърна Гарион, като му го посочи.

— Мразя да изтеглям на брега кораб през зимата — заяви ядосано Грелдик. — Тук има ли някое местенце, където човек може да си пийне?

— Горе в крепостта — предложи му Гарион.

— Благодаря. А, да. Доведох посетителката, която бе необходима на Поулгара.

— Посетителка ли?

Грелдик се върна на кораба, отиде до каютата при кърмата и ритна по дъските няколко пъти.

— Пристигнахме — изрева мощно капитанът. После се обърна към Гарион. — Наистина мразя да плавам с жена на борда. Не съм суеверен, но понякога съвсем сериозно си мисля, че е вярно — жените носят лош късмет при пътуване, пък и човек винаги трябва да внимава с обноските.

— Значи на борда има жена? — попита любопитно Гарион.

Грелдик изсумтя ядосано.

— Красиво малко създание, но изглежда, очаква почтително отношение, а когато целият ти екипаж е зает да изгребва вода от трюма, нямаш много време за такива неща.

— Здравей, Гарион — обади се весел глас от палубата над главите им.

— Ксера? — Гарион буквално подскочи от изненада, като видя личицето на братовчедката на своята съпруга. — Ти ли си?

— Да, Гарион — отвърна спокойно червенокосата горска нимфа. Бе завита до уши в дебели топли кожи. Дъхът й излизаше на кълбета в мразовития въздух. — Дойдох възможно най-бързо, щом получих съобщението на Поулгара. — Тя погледна надолу, усмихна се мило на навъсения Грелдик и рече: — Капитане, бихте ли наредили на хората си да пренесат денковете ми в крепостта?

— Кал — изсумтя Грелдик. — Плавам две хиляди левги посред зима в пощуряло от бури море, за да докарам едно момиче, две бъчви вода и четири денка кал.

— Глина, капитане — поправи го Ксера с педантична точност. — Глина. Между глина и кал има разлика, както знаете.

— Аз съм моряк — заяви Грелдик. — За мен калта си е кал.

— Както желаете, капитане — отвърна мило Ксера. — Сега бъдете добър и се разпоредете денковете да бъдат отнесени в крепостта. И дайте заповед на хората си да се погрижат и за моите бурета.

Мърморейки черни проклятия, капитан Грелдик даде необходимите нареждания.

Се’Недра изпадна във възторг, когато научи, че братовчедка й е пристигнала в Рива. Двете се хвърлиха в прегръдките си и се втурнаха да търсят Поулгара.

— Много се обичат, нали? — отбеляза Дурник. Ковачът бе облечен в дрехи от кожи и носеше добре намазани с катран ботуши. Скоро след пристигането си въпреки смразяващия зимен студ Дурник откри голям водовъртеж в реката, която извираше от планините и минаваше малко по̀ на север от града. С поразителна твърдост ковачът наблюдава в продължение на цели десет минути скования от ледове водовъртеж и едва след това тръгна да търси въдичарски прът. Сега прекарваше с голяма радост по-голямата част от деня, проучвайки внимателно тези мрачни, кипящи води. Край него винаги имаше намазано с восък влакно и лъскава стръв, а той самият неуморно търсеше сребристата сьомга, скрита под неспокойната повърхност на водата. Веднъж Гарион видя леля Поул да гълчи съпруга си както всички останали жени. Това се случи един ден, когато тя го свари да излиза от Цитаделата, стиснал въдичарския прът. Дурник си подсвиркваше весело въпреки вилнеещата вихрушка.

— И какво да правя с всичко това? — попита Грелдик и посочи шестимата яки моряци, които бяха изнесли денковете и бъчвите на Ксера по дългото стълбище до мрачната крепост, която се извисяваше като страж над града.

— О — рече Гарион. — Просто кажи на хората си да ги оставят ей там. — И посочи единия ъгъл на предверието, в което току-що бяха влезли. — По-късно ще разбера какво възнамеряват да правят с тях дамите.

— Добре — изсумтя Грелдик. След това капитанът потри ръце. — Сега, за пийването…

Гарион нямаше ни най-малка представа какво възнамеряват да правят съпругата му, нейната братовчедка и Поулгара. В повечето случаи те прекъсваха разговорите си в момента, когато той влезеше в стаята. За негово учудване, четирите денка глина и двете бъчви с течност, която изглеждаше като вода, бяха струпани твърде небрежно в един ъгъл на кралската спалня. Се’Недра упорито отказваше да даде каквито и да било обяснения. Всеки път, когато владетелят на Рива се интересуваше защо тези боклуци трябва да се намират толкова близо до кралското легло, Се’Недра му отвръщаше с тайнствен и мъничко дяволит поглед.

Може би седмица-две след пристигането на Ксера времето рязко се влоши, слънцето се скри и настъпи смразяващ студ. Малко преди обед — Гарион имаше официална среща с посланика на Драсния — в кабинета колебливо влезе един прислужник.

— Моля ви, ваше величество — заекна бедният човек. — Простете ми, че прекъсвам работата ви, но лейди Поулгара ми заръча да ви заведа при нея незабавно. Опитах да й обясня, че никога не ви безпокоим, когато сте зает, но тя… ами… тя настоя.

— По-добре отидете да видите какво желае, ваше величество — предложи посланикът на Драсния. — Ако лейди Поулгара бе повикала мен, вече щях да тичам към стаята й.

— Всъщност не бива да се страхувате от нея, маркграфе — обясни Гарион. — Тя не би сторила нищо, с което може да ви нарани.

— Бих предпочел да не рискувам, ваше величество. Можем да поговорим и друг път по въпроса, който обсъждахме.

Леко намръщен, Гарион тръгна по коридора и стигна до стаята на леля Поул. Почука тихо на вратата и влезе.

— А, ето те и теб — рече тя оживено. — Тъкмо щях да пращам втори слуга да те повика. — Тя бе облякла наметало, подплатено с кожи. Бе сложила качулката на главата си и лицето й бе обградено от меките кожи като от рамка на картина, а Се’Недра и Ксера, облечени по подобен начин, стояха зад нея.

— Гарион, искам да отидеш да намериш Дурник — каза тя. — Той вероятно лови риба наблизо. Намери го и го доведи в Цитаделата. Вземи лопата и търнокоп и ги занеси в градината, която е точно под прозореца на спалнята ви. Заведи и Дурник там.

Гарион я изгледа с невярващ поглед.

— Побързай, Гарион, денят скоро ще свърши.

— Да, лельо Поул — отвърна той, без дори да се замисли, след това се обърна и излезе тичешком от стаята. Вече почти бе стигнал края на коридора, когато си спомни, че той е кралят тук и че никой не бива да му дава нареждания по този начин.

Дурник, разбира се, веднага откликна на призива на жена си — е, почти веднага. Все пак хвърли въдицата за последен път и едва тогава внимателно намота влакното и последва Гарион към Цитаделата. Когато двамата влязоха в малката уединена градинка до кралския апартамент, леля Поул, Се’Недра и Ксера вече ги очакваха там — стояха под преплетените клони на двата дъба.

— Ето какво ще направим — подхвана делово леля Поул. — Искам да изкопаете дупка дълбока две стъпки около стволовете на тези дървета.

— Уф, лельо Поул! — възпротиви се Гарион. — Земята е замръзнала. Копаенето ще се окаже трудна работа.

— Точно затова имаш търнокоп, скъпи — изрече търпеливо вълшебницата.

— Защо не изчакаме малко, докато земята се размрази? Тогава ще е много по-лесно.

— Вероятно е така, но трябва да свършим тази задача сега. Копай, Гарион.

— Но аз имам градинари, лельо Поул. Можем да изпратим да ги повикат. — Той погледна с неодобрение лопатата и търнокопа.

— Най-добре ще бъде това да остане семейна тайна, скъпи. Можеш да започнеш да копаеш точно тук — посочи тя.

Гарион въздъхна и взе търнокопа.

В това, което последва, нямаше изобщо никакъв смисъл. Гарион и Дурник блъскаха търнокопа и лопатата в замръзналата земя до късно следобед и разкопаха онази част от градината, която им бе посочила леля Поул. След това изсипаха четирите денка глина в дупката, отъпкаха изринатата пръст и напоиха обилно тъмната почва с водата от двете бъчви. След това леля Поул им каза да покрият всичко отново със сняг.

— Ти разбра ли нещичко от всичко това? — обърна се Гарион към Дурник, докато двамата връщаха инструментите в градинарския навес близо до конюшните във вътрешния двор.

— Не — призна Дурник. — Но съм убеден, че леля ти знае какво прави. — Той погледна притъмнялото небе и въздъхна. — Май вече е късно да се връщам при водовъртежа — със съжаление измърмори ковачът.

Леля Поул и двете момичета ходеха в градинката всеки ден, но Гарион така и не успяваше да разбере какво точно правят там. През следващата седмица вниманието му бе отклонено от внезапната поява на неговия дядо, вълшебника Белгарат. Младият крал седеше в кабинета си с Еранд. Момчето подробно му разказваше как върви обучението на коня, който Гарион му бе подарил. Изведнъж вратата се отвори с трясък и влезе Белгарат, страшно мръсен след дългото пътуване, с лице мрачно като буреносен облак.

— Дядо! — възкликна Гарион и скочи изненадано от мястото си. — Какво те води…

— Млъкни и седни! — викна Белгарат.

— Какво има?

— Прави каквото ти казвам. Ще трябва да си поговорим, Гарион — това е. По-точно аз ще приказвам, а ти ще слушаш. — Той замълча за секунда, сякаш искаше да овладее надигащия се в гърдите му гняв. — Имаш ли някаква представа какво си направил? — попита най-накрая той.

— Аз ли? За какво говориш, дядо? — попита Гарион.

— За малката ти пиротехническа изява като вълшебник в равнините на Мимбре — отвърна Белгарат с леден глас. — За твоята импровизирана гръмотевична буря.

— Дядо — обясни Гарион с възможно най-любезен глас. — Те бяха изправени на ръба на войната. Вероятно цяла Арендия щеше да пламне. Ти сам каза, че не искаме това да се случи. Трябваше да ги спра.

— Не говорим за причините, подтикнали те да го сториш, Гарион, а за начините, които си използвал. Какво те прихвана, та предизвика буря?

— Това ми изглеждаше най-добрият начин да привлека вниманието им.

— И не можа да измислиш нищо друго?

— Те вече се бяха хвърлили един срещу друг, дядо. Нямах много време да мисля за друг начин.

— Не съм ли ти казвал много пъти, че не бива да се месим във времето, бурите и ветровете?

— Ами… случаят не търпеше отлагане.

— Щом мислиш, че този случай не търпи отлагане, би трябвало да зърнеш вихрушките, които предизвика в Долината с глупостта си. След това трябваше да се изправиш пред ураганите, които тя породи в Източното море, да не говорим за продължителната суша и опустошителните вихри, които разпрати по целия свят. Имаш ли въобще някакво чувство за отговорност?

— Не знаех, че това ще има такива последици — отвърна Гарион поразен.

— Момче, работата ти е да знаеш — изрева Белгарат и лицето му поаленя от ярост. — Аз и Белдин пътувахме непрекъснато от бряг до бряг цели шест месеца. Само боговете знаят колко усилия ни струваше, докато нещата се успокоят. Съзнаваш ли, че с тази единствена необмислена буря без малко щеше да промениш времето в целия свят? А тази промяна щеше да предизвика всеобщо бедствие.

— Една мъничка буря?

— Да, една мъничка буря — изрече язвително Белгарат. — Твоята мъничка буря, предизвикана на определено място и в подходящ момент, за малко щеше да промени климата за следващите няколко милиарда години по целия свят, глупак такъв!

— Дядо! — възпротиви се Гарион.

— Знаеш ли какво означава понятието „ледников период“?

Гарион неразбиращо поклати глава.

— Това е период, през който средната годишна температура спада съвсем мъничко. В далечния север това означава, че снегът не се разтопява през лятото. Натрупва се непрекъснато година след година. Образуват се ледници, които започват да се придвижват все по на юг. Само след няколко века това твое малко изпълнение можеше да причини огромна ледена стена с височина двеста стъпки, спускаща се през блатата на Драсния. Щеше да погребеш Боктор и Вал Алорн под дебел слой лед, идиот такъв. Това ли искаше?

— Разбира се, че не, дядо, съвсем честно ти казвам, не знаех. Нямаше да го направя, ако всичко това ми бе известно.

— Това щеше да бъде огромно успокоение за милионите хора, които за малко можеше да погребеш в лед — отвърна с болезнен сарказъм Белгарат. — Никога не го прави пак! Дори не си и помисляй да се захващаш с нещо, докато не си напълно сигурен, че знаеш абсолютно всичко за него. Дори и тогава най-добре не рискувай!

— Но… Но… ти и леля Поул предизвикахте дъждовната буря в Гората на дриадите — изтъкна Гарион в своя защита.

— Ние знаехме какво правим — почти изкрещя Белгарат. — Там нямаше никаква опасност. — Възрастният вълшебник се овладя с огромни усилия. — Никога повече не се намесвай в естествения ход на климатичните промени, Гарион. Не и преди да си учил поне хиляда години.

— Хиляда години ли!

— Най-малко хиляда. За теб може би ще бъдат необходими две хиляди. Изглежда, имаш невероятен късмет. Винаги успяваш да бъдеш на най-неподходящото място в най-неподходящия момент.

— Повече няма да го правя, дядо — обеща горещо Гарион и потръпна при мисълта за извисяващи се ледени стени, пълзящи безмилостно по целия свят.

Известно време Белгарат не сне суровия си поглед от очите на внука си и с това всичко свърши. По-късно, когато гневът му се уталожи, той се излегна в едно кресло до огъня с халба пиво в ръка. Гарион добре познаваше дядо си и знаеше, че пивото прави стареца по-благ. Тъкмо това бе причината, поради която кралят на Рива благоразумно бе изпратил слугите да донесат от приятното питие веднага щом първоначалният трус бе стихнал.

— Как напредваш с ученето, момче? — попита старият вълшебник.

— Напоследък не разполагам с почти никакво време, дядо — отвърна виновно Гарион.

Белгарат задържа студения си поглед върху него и Гарион съвсем ясно видя как лицето му се зачервява. Това бе сигурен признак, че старецът отново се разгорещява.

— Съжалявам, дядо — бързо се извини той. — Вече редовно ще намирам време за учене.

Очите на Белгарат се отвориха още по-широко.

— О, недей — прекъсна го бързо той. — Навлече си достатъчно неприятности, като взе да се занимаваш с климатичните промени. Ако отново започнеш да се занимаваш с това, дори боговете не биха могли да предвидят последиците.

— Нямах предвид това, дядо.

— Тогава обясни точно какво имаш предвид, Гарион. Става дума за област, в която недоразуменията са много опасни, знаеш това. — След малко вълшебникът насочи вниманието си към Еранд и попита:

— А ти какво правиш тук, момче?

— Дурник и Поулгара също са тук — отвърна Еранд. — Решиха, че трябва да дойда с тях.

— Значи и Поулгара е тук? — Белгарат изглеждаше учуден.

— Аз я помолих да дойде — отвърна Гарион. — Има малък проблем, който тя постепенно отстранява по моя молба — поне смятам, че го прави. Струва ми се обаче, че върши странни неща.

— Тя понякога драматизира прекалено много всичко. И в какво точно се състои проблемът, с който се е заела?

— Хм… — Гарион хвърли поглед към Еранд, който ги наблюдаваше с учтив интерес, и леко се изчерви. — Хм… свързано е с хм… наследника на престола на кралство Рива — обясни деликатно той.

— И какъв е проблемът? — не разбираше Белгарат. — Ти си наследникът на престола на Рива, нали?

— Не, имам предвид следващия наследник.

— Добре, но аз все още не виждам никакъв проблем.

— Дядо, няма такъв наследник. Е, поне все още няма.

— Няма ли? Тогава ти какво си правил, момче?

— Няма значение — предаде се Гарион.

Когато пролетта най-сетне дойде, Поулгара насочи вниманието си единствено към двата дъба с преплетени клони. Тя ходеше в градината най-малко дванадесет пъти на ден и оглеждаше най-щателно всяко клонче. Когато най-после крайчетата на вейките започнаха да набъбват, на лицето й се появи странно задоволство. Тя и двете млади жени, Се’Недра и Ксера, отново започнаха да ровят в градината. Гарион намираше всички тези ботанически занимания за твърде озадачаващи, дори малко неприятни. В края на краищата той бе помолил леля Поул да дойде в Рива, за да се справи с много по-сериозен проблем.

Когато времето се оправи за първи път след края на зимата, Ксера се завърна в Гората на дриадите. Няколко дни след това леля Поул спокойно обяви, че тя, Дурник и Еранд също скоро ще си тръгват за вкъщи.

— Ще вземем и татко с нас — заяви тя и изгледа неодобрително стария вълшебник, който пиеше пиво и най-безобразно задяваше племенницата на Бранд лейди Арел — горкото момиче постоянно се изчервяваше.

— Лельо Поул — възпротиви се Гарион, — ами… хм какво ще стане с малкото затруднение, което имахме със Се’Недра.

— Какво те притеснява това, скъпи?

— Няма ли да направиш нещо, за да го отстраниш?

— Вече направих, Гарион — отвърна тя мило.

— Лельо Поул, но ти прекарваше цялото си време в градината.

— Да, скъпи, зная.

Гарион продължи да размишлява по този въпрос няколко седмици, след като всички заминаха. Дори започна да се чуди дали бе обяснил проблема както трябва. А може би леля Поул не го бе разбрала правилно.

Пролетта завладя изцяло земите на кралството, стръмните ливади зад града станаха яркозелени, осеяни тук-там с ярки диви цветя. Тъкмо тогава Се’Недра започна да се държи странно. Гарион често я сварваше седнала в градината, вперила поглед в своите дъбове, а върху лицето й светеше особено, нежно изражение. Тя твърде често напускаше за дълго крепостта и вечер се прибираше цяла окичена в цветя, придружена от лейди Арел. Преди всяко ядене отпиваше мъничка глътка от малко плоско сребърно шише, а след това правеше ужасна физиономия.

— Какво пиеш? — попита я любопитно Гарион една сутрин.

— Някакъв подсилващ сироп — отговори кралицата и потръпна. — Направен е от пъпки на дъбови дървета и има ужасен вкус.

— И леля Поул го е приготвила за тебе?

— Откъде знаеш?

— Лекарствата й винаги имат отвратителен вкус.

— Ммм — измърмори тя разсеяно. След това задържа поглед върху владетеля на Рива. — Ще бъдеш ли много зает днес?

— Всъщност не. Защо?

— Мислех си, че можем да се отбием в кухнята. Ще вземем малко месо, хляб и сирене и ще прекараме деня в гората.

— В гората ли? Че защо?

— Гарион — каза тя и в гласа й се промъкнаха гневни нотки. — Стоях затворена в този мрачен стар замък цяла зима. Бих искала малко чист въздух, слънчева светлина, аромат на дървета и диви цветя, а не миризма на влажни каменни стени.

— Защо не помолиш Арел да дойде с теб? По всяка вероятност ще се наложи да отсъствам цял ден от двореца.

Малката кралица го погледна отчаяно.

— Току-що каза, че днес нямаш нито едно важно задължение.

— Това никога не се знае. Все нещо може да изникне.

— Но може да почака — заяви Се’Недра със стиснати зъби.

Гарион я погледна за миг, забеляза признаци на зараждаща се опасност и и отговори по най-милия начин, на който бе способен:

— Имаш право, скъпа. Не виждам причина да остана в двореца. Можем да излезем заедно за няколко часа. Ако искаш, ще попитаме Арел, а може би и Кайл, дали желаят да дойдат с нас.

— Не, Гарион — прекъсна го твърдо тя.

— Защо не?

— Не, и точка.

И така, малко след закуска кралят на Рива и дребничката му кралица напуснаха Цитаделата, хванати за ръка. Бяха взели претъпкана с храна кошница. Пресякоха обширната поляна зад града и навлязоха в шарената сянка под вечнозелените дървета, които растяха по стръмните склонове към блестящите, покрити със сняг върхове.

Щом влязоха в гората, всички следи на недоволство изчезнаха от лицето на Се’Недра. Тя береше диви цветя и плетеше венци, докато двамата се разхождаха под високите борове и ели. Утринното слънце проникваше през клоните и разпиляваше по горския килим от мъх златни светлини и синкави сенки. Ароматът на смола от високите вечнозелени дървета бе опияняващ, а птичките се спускаха и отново политаха към небосвода, кръжаха на воля между високите, дебели като колони на замък стволове и пееха весело, поздравявайки слънцето.

След известно време двамата намериха красива горска поляна, обградена отвсякъде с дървета. Палав поток шумолеше през лъскави камъчета и се вливаше в блещукащо горско езеро. Там, на брега, една сърна с влажни очи бе застанала да пие вода. Тя вдигна глава, погледна без никаква уплаха младата двойка и припна в гората. Копитата й затрополяха по камъните.

— О, това е просто прекрасно! — възкликна Се’Недра и се усмихна мило. После седна на един голям кръгъл камък и започна да си развързва обувките.

Гарион остави кошницата на земята и се протегна. Изведнъж усети как грижите от изтеклите няколко седмици бавно напускат мислите му.

— Радвам се, че ти хрумна да излезем — рече той и легна на затопления от слънцето мъх. — Идеята наистина се оказа много добра.

— Естествено — отвърна малката кралица. — Всички мои идеи са добри.

— Е, не чак пък толкова. — Гарион изведнъж се сети за нещо и смени темата. — Се’Недра?

— Какво има?

— Искам да те питам нещо. Всички дриади имат имена, започващи с „Кс“ — Ксера, Ксанта и така нататък.

— Това е стар наш обичай — отговори тя, като продължаваше да развързва обувките си.

— А защо тогава с твоето не е така? Искам да кажа, защо не започва с „Кс“?

— О, разбира се, че започва. — Кралицата на Рива събу едната си обувка и я вдигна в ръка. — Толнедранците просто го произнасят малко по-различно, това е всичко. Затова го пишат по този начин. Дриадите нито четат, нито пък пишат особено добре, така че не ги е грижа много за правописа.

— Значи името ти е Ксе’Недра?

— Би могло да се приеме и така. Обаче произнеси звука „Кс“ малко по-меко.

— Знаеш ли, чудех се за това от много време.

— Че защо не ме попита?

— Не зная. Така и не ми оставаше време.

— Има причина за всичко, Гарион — изтъкна кралицата. — Но никога няма да научиш каква е тя, ако не попиташ.

— Сега приказваш също като леля Поул.

— Да, скъпи, зная. — Тя се усмихна, свали другата си обувка и размърда доволно пръсти.

— Защо се събу боса? — попита лениво той.

— Обичам да чувствам мъха под краката си. Освен това след малко мисля да поплувам.

— Много е студено. Потокът извира от ледника.

— Малко студена вода няма да ми навреди — вдигна рамене тя.

След това се изправи с предизвикателен вид и започна да се съблича.

— Се’Недра! Ами ако дойде някой?

Мъничката кралица се засмя и сякаш наоколо запяха сребърни звънчета.

— И какво от това? Няма да си намокря дрехите просто защото трябва да спазвам нормите на благоприличието. Не бъди толкова старомоден, Гарион.

— Не става дума за това, а за…

— За какво?

— Няма значение.

Се’Недра изтича с леки стъпки към езерото и изписка от удоволствие, когато ледената вода се разплиска около нея. Тя се гмурна изящно сред малките вълнички и тялото й изчезна под повърхността на езерото. След няколко секунди доплува до отсрещния бряг. Там се издигаше голям, покрит с мъх дънер, наклонен към кристално чистата вода. Изящната малка кралица излезе на повърхността с разпиляна по гърба мокра коса. На лицето й светеше дяволита усмивка.

— Е? — изрече въпросително тя.

— Какво „Е?“?

— Няма ли да дойдеш при мен?

— Разбира се, че не.

— Може би могъщият върховен владетел на Запада се страхува от студена вода?

— Могъщият владетел на Запада има малко повече ум в главата. Не му се ще да хване настинка само защото се е поплискал малко в леденото езеро.

— Гарион, ама ти наистина ставаш скучен. Свали най-сетне короната и се отпусни.

— Короната не е на главата ми.

— Тогава свали нещо друго.

— Се’Недра!

Тя се засмя и сребърните звънчета отново запяха. След това започна да рита с босите си крака във водата, разпръсквайки на всички страни порой от искрящи капчици, блеснали като скъпоценни камъни в светлината на предобедното слънце. После се отпусна назад и косата й се разпростря като огромно бакъреночервено ветрило върху повърхността на езерото. Венецът от цветя, който бе изплела, се разпадна от палавите й движения. Докато красивата малка кралица плуваше, отделните цветчета се носеха по водата и се люлееха върху вълничките.

Гарион седеше на могилка от мъх, удобно облегнат на едно дърво. Слънцето беше топло, а ароматът на дървета, трева и горски цветя изпълваше ноздрите му. Вятърът, донесъл върху влажните си криле соления мирис на морето, шумолеше между зелените клони на високите ели, които обграждаха поляната. Златната слънчева светлина падаше на причудливи светли петна върху горския килим.

Една пеперуда излетя между високите стволове на дърветата и се появи на слънчевата светлина. Крилете и бяха ярко обагрени в златисто и сияеха с целия блясък на небесната дъга. Привлечена от цветовете, аромата или нещо още по-тайнствено, тя се понесе с трептящи крилца през чистия въздух и се спусна към полюшващите се по повърхността на езерото цветя. Притаила дъх, Се’Недра бавно потопи главата си във водата. Над повърхността остана единствено мъничкото й обърнато към небето лице. Пеперудата продължаваше любопитния си полет, идваше все по-близо и по-близо до очакващата я кралица. След това се задържа над лицето й и меките й крилца докоснаха устните на Се’Недра.

— О, прекрасно — изсмя се Гарион. — Съпругата ми да се държи толкова мило с една пеперуда.

— Правя всичко възможно, за да получа целувка — отвърна Се’Недра и го погледна дяволито.

— Щом желаеш целувка, ще се погрижа за това — рече Гарион.

— Колко интересна мисъл! Мисля, че бих желала една веднага. Изглежда, че другият ми любовник загуби интерес. — Тя посочи пеперудата, кацнала с потрепващи криле на един храст недалеч от брега на езерото. — Ела и ме целуни, Гарион.

— Ти си точно в средата, на най-дълбокото — измърмори той.

— Е, и?

— Струва ми се, че не би поискала да излезеш, нали?

— Ти предложи целувки, Гарион. При това не постави никакви предварителни условия.

Гарион въздъхна, изправи се и започна да се съблича.

— И двамата ще съжаляваме за това — предрече той. — Една настинка през лятото трае с месеци.

— Няма да настинеш, Гарион. Идвай по-бързо.

Младият крал изпъшка и мъжествено нагази в ледената вода.

— Ти си жестока жена, Се’Недра — изрече той с обвинителен тон и потрепера от студа.

— Не бъди такова бебе. Идвай.

Стиснал зъби, Гарион започна да пори водата към нея. Изведнъж удари пръстите на крака си в голям камък. Когато стигна до нея, тя обви студените си малки ръце около врата му и прилепи устните си към неговите. Целувката й бе продължителна и го накара да изгуби равновесие. Гарион усети как устните й се впиха по-силно в неговите. Тя дяволито се усмихна по средата на целувката, а след това без никакво предупреждение вдигна крака от дъното и тежестта на тялото й ги преобърна.

Той се показа на повърхността и започна да плюе вода и да ругае.

— Нима не ти беше забавно? — изкикоти се Се’Недра.

— Не съвсем — измърмори Гарион. — Давенето не е сред любимите ми спортове.

Принцесата не обърна никакво внимание на последните му думи.

— Сега бездруго вече целият си мокър. Значи можеш да плуваш с мен.

Двамата плуваха заедно около четвърт час, след това излязоха от езерото треперещи, с посинели устни.

— Запали огън, Гарион — подкани го Се’Недра с тракащи от студ зъби.

— Не нося прахан — отвърна той. — Нямам и кремък.

— Тогава го направи по другия начин.

— Какъв друг начин? — попита неразбиращо младият крал.

— Знаеш какъв… — Тя направи особен жест с ръка.

— О, бях забравил.

— Побързай, Гарион. Замръзвам.

Той събра малко съчки и паднали клони, разчисти място върху мъха и съсредоточи волята си върху купчината дърва. Отначало се издигна съвсем тънка струйка дим, а след това се появиха езиците на ярък оранжев пламък. След няколко минути буен огън пращеше точно до покритата с мъх могилка. Върху нея седеше треперещата Се’Недра, свита на кълбо от студ.

— О, така е много по-добре — прошепна тя и протегна ръце към огъня. — Полезно е човек да има подръка спътник като вас, милорд.

— Благодаря ви, милейди. Милейди не би ли обмислила възможността да сложи две-три дрешки върху голото си тяло?

— Не и докато то не стане съвършено сухо. Дотогава няма да обмислям никакви възможности. Мразя да навличам сухи дрехи върху мократа си кожа.

— Тогава да се надяваме, че никой няма да мине оттука. Всъщност не сме облечени подходящо за компания, знаеш ли?

— Лишен си от всякаква оригиналност, Гарион.

— Сигурно си права — призна той.

— Защо не дойдеш при мен? — покани го малката кралица. — Тук е много по-топло.

Владетелят на Рива не можа да измисли нито една причина, която би могъл да изтъкне срещу предложението й, така че отиде при нея на топлия мъх.

— Виждаш ли? — рече тя и обви врата му с ръце. — Така не е ли много по-добре? — Се’Недра го целуна — истинска, пареща целувка, която накара дъха му да спре в гърлото. Сърцето му започна да бие лудо.

Когато Се’Недра най-сетне отпусна ръце и леко се отдръпна от него, Гарион огледа притеснено поляната. Едва доловимо движение недалеч от брега на езерото привлече погледа му. Той се изкашля смутено.

— Какво има? — попита го изящната кралица.

— Мисля, че онази пеперуда ни гледа — прошепна той и се изчерви.

— Нека си гледа — усмихна се тя, обви отново ръце около врата му и го целуна.

Тази година светът изглеждаше необикновено спокоен. Пролетта неусетно измина и над Морето на ветровете настъпи лято. Усилията на рода Вордю да се обособи в самостоятелно кралство завършиха с крах под яростните нападения на тежко въоръжените мимбратски „разбойници“. Отцепниците най-сетне сложиха оръжие и отправиха с истинско смирение молба до генерал Варана да бъдат приети отново в империята. Въпреки че не обичаха императорските бирници, всички те излязоха на улиците, за да приветстват победния ход на неговите легиони, завръщащи се в земите им.

Новините от Ктхол Мургос бяха съвсем откъслечни. В най-добрия случай те даваха съвсем бегъл поглед върху положението, но по всичко личеше, че военните действия в далечния юг са все така в пълна безизходица. Малореанците на Кал Закат държаха равнините, а мургите на Ургит се бяха окопали здраво в планините.

Периодичните сведения, които Гарион получаваше от драснианското разузнаване, показваха, че възродилият се култ към Мечката едва ли прави нещо повече от това да разпространява празните си приказки тук-там из провинцията.

Гарион се наслаждаваше на това затишие и тъй като в действителност нямаше належащи държавни дела, започна да спи до късно. Понякога лежеше в леглото, отпуснат в блажена дрямка, която продължаваше два-три часа след изгрев слънце.

Една такава сутрин, някъде около средата на лятото, кралят на Рива сънуваше един наистина прекрасен сън. Той и Се’Недра бяха в един хамбар във фермата на Фалдор и скачаха от голяма височина в купчина меко сено. Той бе разбуден твърде неочаквано — жена му без никакво предупреждение изхвърча от леглото и изтича в съседната стая, където започна да повръща мъчително и шумно.

— Се’Недра! — извика той и незабавно скочи от леглото и отиде при нея. — Какво правиш?

— Повръщам — отвърна тя и повдигна бледото си лице от легена.

— Зле ли ти е?

— Не — отвърна тя саркастично. — Правя го просто за удоволствие.

— Ще повикам някой от лекарите — извика Гарион и грабна халата си.

— Я остави това.

— Но ти си зле.

— Разбира се, че не се чувствам добре, но не ми трябва лекар.

— Глупости, Се’Недра. Щом ти е зле, значи имаш нужда от лекар.

— Би трябвало да се чувствам тъкмо така — каза му тя.

— Какво?

— Изобщо ли не се досещаш, Гарион? Вероятно през следващите няколко месеца ще ми става лошо всяка сутрин.

— Абсолютно нищо не разбирам, Се’Недра.

— Ти си невероятно недосетлив. На жените в моето състояние винаги им се повдига сутрин.

— Състояние ли? Какво състояние?

Малката кралица вдигна отчаян поглед към тавана.

— Гарион — изрече тя, подчертавайки театрално търпението си. — Помниш ли онзи малък проблем, който имахме миналата есен? Проблемът, който ни накара да повикаме лейди Поулгара.

— Ами… да.

— Много се радвам, че не си го забравил. Е, това затруднение вече не съществува.

Гарион я погледна и полека започна да схваща значението на думите й.

— Искаш да кажеш, че…

— Да, скъпи — отвърна му тя с бледа усмивка. — Ще станеш баща. А сега моля отново да ме извиниш. Струва ми се, че пак ще повърна.

13.

Не съвпадаха. Гарион усилено се опитваше да изтълкува смисъла на откъсите по друг начин, променяше значението им, ала, изглежда, не бе възможно да ги приведе в съответствие. С известна сигурност можеше да се твърди единствено, че и двата описват един и същ период, но приликата свършваше дотук. Пасажите просто се отдалечаваха и имаха съвсем противоположно значение. Навън беше ведра златна есен, а прашната библиотека изглеждаше някак мрачна, студена и неприветлива.

Гарион не смяташе, че принадлежи към съсловието на учените, затова подходи с известна неохота към задачата, която му бе поставил Белгарат. От една страна, го плашеше огромното количество документи, които трябваше да прочете, пък и тази тъмна малка стаичка с нейния мирис на древни пергаменти и подвързия от плесенясала кожа го потискаше. Ала той се бе занимавал с неприятни неща и преди. Въпреки че му бе малко неприятно, кралят на Рива усърдно прекарваше поне два часа на ден в библиотеката и се бореше със старинните книги и свитъци, често написани с труден за разчитане почерк. Това поне бе по-добро занимание, отколкото да чисти съдове в кухнята.

Гарион стисна зъби и сложи на масата двата свитъка съвсем близо един до друг, за да ги сравни отново. Четеше бавно и на висок глас; може би се надяваше, че ушите му ще доловят това, което очите вероятно пропускаха. Откъсът в Даринския сборник изглеждаше сравнително ясен. В него пишеше: „Чуйте! В деня, когато Кълбото на Алдур лумне в пурпурни пламъци, светът ще разбере името на Детето на Мрака. Пазете добре сина на Детето на Светлината, защото то не ще има брат. И ще се случи така, че онези, които някога бяха едно същество, а сега са две, ще се срещнат отново и след този сблъсък единия от тях вече няма да го има.“

Кълбото наистина бе блеснало в пурпурни пламъци и бе разкрито името на Детето на Мрака — Зандрамас. Това съвпадаше с „изминалите събития“. Сведението, че синът на Детето на Светлината — неговият син, няма да има братя, разтревожи леко Гарион. Първоначално той реши, че значението на тези думи е следното: той и Се’Недра ще имат само едно дете. Но колкото повече мислеше за това, толкова по-силно се убеждаваше, че в разсъжденията му има пропуски. Та в ръкописа бе споменато, че те ще имат само един син. Нищо не се казваше за дъщери. Колкото повече мислеше за това, толкова по-силно го блазнеше представата за цял рояк бъбрещи малки момиченца.

Последното изречение, където се говореше за двете същества, които някога били едно, все още няма никакъв смисъл, но кралят беше сигурен, че ще открие тайното послание.

Гарион следеше с пръст редовете на Мринския сборник, взирайки се съсредоточено в буквите под блещукащата светлина на свещта. Прочете откъса още веднъж, съвсем бавно и внимателно:

„И Детето на Светлината ще се срещне с Детето на Мрака и ще го победи…“ Това очевидно се отнасяше за срещата му с Торак. „… и тъмнината ще избяга.“ Тъмното пророчество наистина бе изчезнало в небитието след смъртта на бог Торак. „Но внимавайте, камъкът, който лежи в центъра на светлината…“ — това очевидно беше Кълбото на Алдур, — „… ще…“ Върху една от думите точно на това място бе паднала капка мастило. Гарион се намръщи, напрегна всички сили, опитвайки се да разбере каква дума може да лежи под това безформено петно. Дори само като се взираше в него, го завладяваше някаква особена умора. Сякаш усилията, необходими да отмести тази мастилена капка и да види какво се крие под нея, бяха големи колкото силата, нужна за повдигането на огромна планина. Той сви рамене и продължи: „… и тази среща ще се състои на място, което вече не съществува. Там ще бъде направен правилният избор.“ Тези последни редове бяха умопомрачителни. Щеше му се да изреве от отчаяние. Та как е възможно среща — или каквото и да било друго — да се състои на място, което вече не съществува? И какво бе значението на думата „избор“? Какъв избор? Чий избор? Избор между какво и какво?

Гарион изруга и отново прочете откъса. Още веднъж го обзе онова чудновато изтощение, когато очите му стигнаха до петното върху страницата. Той го отмина, без да му обръща особено внимание, и продължи нататък. Нямаше значение каква би могла да бъде думата под капката мастило. Тя си оставаше просто дума, а една единствена дума не би могла да има чак толкова голямо значение. Кралят на Рива остави раздразнено ръкописа настрана и се замисли върху противоречието между двата откъса. Първото обяснение, което му дойде наум, бе, че на това място, както и в много други случаи в сборника, всеизвестната лудост на пророка внезапно е взела връх над разсъдъка му. Освен това беше напълно възможно този препис да не е съвсем точен. Може би писарят, който го бе правил, беше пропуснал непреднамерено един или два реда в мига, когато бе изцапал страницата с мастило. Гарион си припомни един случай, когато самият той бе сторил това. Тогава бе превърнал една прекрасна любезна прокламация в ужасно изявление. Без малко щеше да обяви себе си за военен диктатор на всички кралства, разположени на юг от Източната стена. Когато откри досадната грешка, Гарион не просто изтри обидните редове, но, разтреперан, изгори целия документ. Така беше сигурен, че никой никога няма да го види.

Кралят на Рива стана, протегна се, за да облекчи схванатите си мускули, и се приближи към малкия, скрит зад решетка прозорец на библиотеката. През последните няколко седмици нощите бяха захладнели и по високите поляни над града вече падаше слана. Дните обаче бяха топли и изключително приятни. Гарион проследи с поглед положението на слънцето, за да прецени колко е часът. Бе обещал да се срещне на обяд с граф Валгон, високоуважаемия посланик на Толнедра, и не искаше да закъснява. Леля Поул многократно бе подчертавала колко е важна точността и Гарион винаги правеше всичко, което бе по силите му, за да не кара хората да го чакат.

Върна се на масата и разсеяно нави двата свитъка. Съзнанието му все още продължаваше да се бори с проблема за несъответствието на пасажите. След това духна свещите, излезе от библиотеката и внимателно затвори вратата.

Валгон, както винаги, бе твърде досаден. Гарион чувстваше, че в характера на толнедранците има някаква вродена надутост, която не им позволява да се изразяват, без да украсяват езика си до непоносимост. Този ден обсъждаха „приоритетите“ при разтоварването на търговските плавателни съдове в пристанището на Рива. Валгон, изглежда, ужасно харесваше думата „приоритети“, защото намираше начин да я включва в разговора поне веднъж във всяко второ изречение. Истинската причина за посещението на Валгон, изглежда, беше да представи пред риванския Крал молба — или може би конкретно искане — толнедранските търговци да получават с предимство достъп до ограничената площ на пристаните в долната част на града.

— Драги ми Валгон — подхвана Гарион, търсейки някакъв дипломатичен начин да откаже на посланика. — Всъщност смятам, че този въпрос се нуждае от… — Той спря и вдигна очи: вниманието му беше привлечено от изскърцването на масивните, украсени с дърворезба врати на тронната зала, които се отвориха тъкмо в този миг.

Един от високите стражи със сиви наметала, които винаги стояха на пост пред тронната зала, влезе с тежки стъпки, прокашля се леко и обяви с глас, който вероятно се чуваше чак до другия край на острова:

— Нейно кралско величество кралица Се’Недра, имперска принцеса на Толнедранската империя, командваща войските на Запада и възлюблена съпруга на Негово величество Белгарион Богоубиеца от Рива, господар на Западното море и Върховен владетел на Запада!

Дребничката Се’Недра влезе с престорено сериозен вид. Раменете й бяха гордо изправени, сякаш тя въобще не чувстваше тежестта на всички тези високи титли. Беше облечена в зелена кадифена рокля, чиито блещукащи нишки напомняха бляскавите пера на дива патица. Дрехата на кралицата бе набрана под гърдите, за да скрие нарастващата й талия. Очите й блестяха лукаво.

Валгон се поклони любезно.

Се’Недра докосна ръката на часовия, повдигна се на пръсти и му прошепна нещо. Той кимна, обърна се отново към трона в предната част на залата и отново се изкашля.

— Негово височество принц Келдар от Драсния, племенник на многообичания покоен крал Родар и братовчед на крал Кева, главнокомандващ походите на кралствата от Севера.

Гарион скочи от трона, обзет от неописуемо изумление.

Силк влезе величествено в тронната зала. Жакетът му бе в наситен перленосив цвят, по пръстите му блестяха множество пръстени, тежък златен ланец с голям сапфир висеше на врата на уважаемия принц.

— Не се притеснявайте, господа — обърна се драснианецът към Гарион и граф Валгон и размаха театрално ръка. — Не е необходимо да ставате. — Той протегна величествено дланта си към Се’Недра и двамата слязоха по широката, покрита с килим пътека край трите непрестанно пламтящи огньове в специално изградените огнища на пода.

— Силк! — възкликна Гарион.

— Същият — отвърна Силк с лек присмехулен поклон. — Ваше величество изглежда добре, като имаме предвид…

— Като имаме предвид какво?

Силк му намигна.

— Очарован съм от възможността отново да се срещна с толкова прочут и благороден търговец, принц Келдар — измърмори учтиво Валгон. — Ваше височество се превърна в легенда през последните години. Подвизите ви на изток доведоха до пълно отчаяние големите търговски родове в Тол Хонет.

— Човек от време на време постига някои скромни успехи — отвърна Силк, духна върху един от масивните пръстени на лявата си ръка, на който бе инкрустиран голям рубин, и след това изтри скъпоценния камък в жакета си. — В следващия си доклад, моля, предайте моите почитания на вашия нов император. Начинът, по който елиминира проблема с рода Вордю, беше безупречен.

Валгон си позволи лека усмивка.

— Сигурен съм, че негово императорско величество ще оцени доброто ви мнение за него, принц Келдар. — След това посланикът се обърна към Гарион. — Знам, че ваше величество има да обсъжда много неща със стария си приятел. Можем да оставим разрешаването на нашия проблем за друго, по-удобно време. — Валгон се поклони. — Ако ваше величество позволи, ще се оттегля.

— Разбира се, Валгон — отвърна Гарион. — Много ви благодаря.

Толнедранецът отново се поклони и безшумно напусна тронната зала.

Се’Недра пристъпи към трона и хвана нежно Силк за ръката:

— Надявам се нямаш нищо против, че те прекъсваме, Гарион — заговори тя. — Зная, че с Валгон сте водили особено приятен разговор.

Гарион направи гримаса и попита:

— Каква беше целта на цялата тази официалност? Искам да кажа, защо изредихте всички тези величествени титли?

Силк се засмя.

— Идеята бе на Се’Недра. Тя предположи, че ако впечатлиш Валгон с няколко десетки титли, ще можем да го накараме да си тръгне. Нещо важно ли прекъснахме?

Гарион го изгледа навъсено.

— Посланикът говореше за разтоварването на толнедранските търговски кораби. Мисля, че ако бе употребил думата „приоритети“ още веднъж, щях да скоча и да го удуша.

— О? — възкликна Се’Недра и отвори широко очи. — Дали пък да не го повикаме?

— Доколкото схващам, не го харесваш особено — предположи Силк.

— Той е от рода Хонет — отвърна Се’Недра и изпръхтя презрително. — Мразя хонетите.

— Да отидем някъде, където ще можем да поговорим спокойно — предложи Гарион и огледа официалната тронна зала.

— Както желае ваше величество — изрече Силк с тържествен поклон.

— О, я стига! — прекъсна го Гарион, слезе от кралския подиум и ги поведе към страничната врата.

Когато стигнаха в тихите, огрени от слънце кралски покои, Гарион въздъхна с облекчение, свали короната и смъкна от гърба си официалната мантия.

— Нямаш представа колко топло държи тази дреха — измърмори той и захвърли мантията върху едно кресло в ъгъла.

— Така ще я смачкаш, скъпи — напомни му Се’Недра, взе мантията и внимателно я окачи върху облегалката на един стол.

— Може би ще успея да ти намеря роба от малореански сатен в подходящ цвят и с втъкани сребърни нишки — каза Силк. — Ще изглежда много впечатляващо и въобще няма да ти тежи.

— Прекрасна идея — рече Гарион.

— И съм сигурен, че мога да ти я предложа на много привлекателна цена.

Гарион го изгледа сепнато и Силк се разсмя.

— Никога няма да се промениш, нали, Силк? — попита Се’Недра.

— Разбира се, че не — отвърна той и се отпусна без покана в едно кресло.

— Какво те води в Рива? — попита го Гарион и седна срещу приятеля си.

— Преди всичко привързаността ми към вас. Не съм ви виждал вече няколко години. — Дребничкият драснианец се огледа. — Да ви се намира нещо за пиене?

— Все ще измислим нещичко — засмя се Гарион.

— Имаме много хубаво вино — предложи му Се’Недра и се приближи до един тъмен полиран бюфет. — Опитваме се да държим Гарион далеч от обикновеното пиво.

Силк вдигна вежда.

— За нещастие кралят има особена склонност да пее, когато погълне няколко халби пиво — обясни кралицата. — В никакъв случай не бих искала да те подлагам на това изпитание.

— Добре де, стига — недоволно каза Гарион.

— Проблемът е не толкова в гласа му — продължи безмилостно Се’Недра. — По-скоро буди внимание начинът, по който той търси подходящите тонове и не ги намира.

— Имаш ли нещо против да прекратиш коментарите? — попита я Гарион.

Малката кралица се засмя звънко и напълни две сребърни чаши с червено като кръв толнедранско вино.

— Ти няма ли да ни правиш компания? — попита Силк.

Се’Недра сбърчи нослето си.

— Наследникът на риванския престол не проявява особено топло отношение към виното — отвърна тя и постави деликатно ръка върху големия си корем. — А може би точно обратното — много го харесва. Виното го кара да рита, а предпочитам да не изпотроши половината ми ребра.

— А, да — отвърна тактично Силк.

Се’Недра сложи чашите на масата.

— Сега, ако ме извините, господа, време е да посетя банята.

— Любимото й занимание — обясни Гарион. — Прекарва поне два часа всеки следобед в женската баня, макар че не е мръсна и няма никаква нужда от това.

Кралицата вдигна рамене.

— Водата отпуска гърба ми. От известно време нося доста тежест. — Тя още веднъж докосна корема си. — Струва ми се, че натежавам все повече с всеки ден.

— Радвам се, че жените раждат децата. Сигурен съм, че аз наистина не бих имал сили за това.

— Ти си едно противно дребно човече, Келдар — отвърна му дръзко малката кралица.

— Точно такъв съм, разбира се — усмихна се самодоволно принцът.

Се’Недра го изгледа смразяващо и отиде да потърси лейди Арел, която обикновено я придружаваше в баните.

— Тя просто цъфти — отбеляза Силк. — И не е толкова непоносима, колкото очаквах.

— Да беше я видял преди няколко месеца.

— Лошо ли беше положението?

— Просто не можеш да си представиш.

— Така става с всяка жена. Поне така са ми казвали.

— А ти къде се изгуби напоследък? — попита Гарион и се отпусна на стола. — До нас не достигаха много новини за теб.

— Бях в Малореа — отвърна Силк и отпи от виното си. — Търговията с кожи вече не представлява никакво предизвикателство за мен, затова оставих Ярблек да се занимава с нея. Сметнахме, че можем да натрупаме много пари от търговия с малореанска коприна, килими и необработени скъпоценни камъни. Затова дойдох тук да проуча как всъщност стои въпросът.

— В Малореа не е ли твърде опасно за западния търговец?

Силк сви рамене.

— Що се отнася до това, не е по-лошо, отколкото в Рак Госка или Тол Хонет. Прекарал съм целия си живот на опасни места, Гарион.

— Не би ли могъл просто да купуваш стоката в Яр Марак или Тул Зелик, когато разтоварят малореанските кораби?

— Цените на място, във вътрешността на Малореа, са много по-добри. Щом стоката премине през нови ръце, цената й се удвоява.

— В това има смисъл — отбеляза Гарион и погледна приятеля си. Изпитваше известна завист за свободата, с която дребничкият драснианец кръстосваше целия свят и отиваше, където си поиска. — Каква е днес Малореа в действителност? — попита кралят. — Чуваме разни истории, но ми се струва, че в по-голямата си част те са чисти измислици.

— Там сега е смутно време — отвърна сериозно Силк. — Кал Закат е далеч, съсредоточил е вниманието си върху войната с мургите. Гролимите се разбягаха на всички страни, щом чуха за смъртта на Торак. Малореанското общество винаги е било управлявано или от Мал Зет, или от Мал Яска — императора или църквата, — но в момента, изглежда, никой не изпълнява тези задължения. Бюрократичните управляващи чиновници се опитват да удържат нещата, но малореанците имат нужда от силен водач, с какъвто в момента не разполагат. Какви ли не странни неща се появяват по тези земи — бунтове, нови религии, размирици — да не ти разправям.

Гарион изведнъж се сети за нещо и попита:

— Да си попадал на името Зандрамас?

Силк го погледна остро.

— Странно е, че ме питаш за това — рече той. — Когато бях в Боктор, точно преди Родар да умре, разговарях с Джевълин. Случи се така, че и Еранд бе там. Момчето отправи същия въпрос към Джевълин. Шефът на драснианското разузнаване отговори, че това е даршивско име. Това бе почти всичко, което знаеше. Когато се върнах в Малореа, поразпитах на няколко места, но хората стискаха устни и юмруци всеки път, щом споменех за това. Тъй че престанах. Подразбрах, че името е свързано с някоя от новопоявилите се религии, за които ти казах преди малко.

— Случайно да си чувал за нещо, наречено „Сардион“ или може би „Ктраг Сардиус“?

Силк се намръщи и допря ръба на чашата до долната си устна.

— Звучи ми познато, но не мога да се сетя точно къде съм го чувал.

— Ако случайно си спомниш, обади ми се незабавно. Ще ти бъда много благодарен, ако ми разкажеш всичко, което си научил по този въпрос.

— Важно ли е?

— Мисля, че може да се окаже сериозна работа. Дядо и Белдин се опитват да открият истината за това.

— Имам връзки в Мал Зет и Мелцен — отбеляза Силк. — Когато се върна в Малореа, ще видя какво мога да направя по този въпрос.

— Значи скоро пак ще се връщаш там, така ли?

Дребничкият драснианец кимна утвърдително.

— Щях да остана там, но се появиха малки затруднения в Яр Надрак. Крал Дроста взе да става твърде алчен. Даваме му огромни подкупи. Това е много полезно за нас, защото парите го убеждават да си затваря очите за някои наши дейности в кралството му. Но той изведнъж реши, че сме натрупали прекомерно внушително богатство, и започна да обмисля денонощно идеята да отчужди владенията ни в Гар ог Надрак. Наложи се да се върна и да го разубедя.

— И как успя? Винаги съм имал впечатлението, че Дроста прави в Гар ог Надрак каквото си поиска.

— Заплаших го — обясни Силк. — Изтъкнах, че съм близък роднина на краля на Драсния. Освен това намекнах, че съм в много приятелски отношения с Кал Закат. Мисълта за нападение от изток или от запад никак не му хареса и той се отказа да ни пречи.

— Наистина ли си в приятелски отношения със Закат?

— Никога не съм го срещал, но Дроста не знае за това.

— Значи си го излъгал? Не е ли опасно?

Силк се засмя.

— Много неща са опасни, Гарион. И двамата сме попадали в затруднено положение. Рак Ктхол не бе най-приятното място на света, ако си спомняш, а Ктхол Мишрак направо ме изнервяше.

— Знаеш ли, Силк? — каза Гарион замислено. — Малко ми липсва всичко това.

— Какво разбираш под „всичко това“?

— Не зная… опасността, вълнението. Нещата при мен станаха твърде спокойни. Маневрите, които предприемам, за да се изплъзна от исканията на толнедранския посланик, са почти единственото вълнуващо нещо за мен сега. Понякога ми се иска… — Той спря и остави мисълта си незавършена.

— Ела с мен в Малореа, ако искаш — предложи му Силк. — Мога да намеря интересна работа за човек с твоите способности.

— Се’Недра няма да бъде очарована, ако замина тъкмо сега.

— Това е една от причините, поради която така и не се ожених — заяви Силк. — Затова пък не се налага да се тревожа за такива неща.

— Ще се отбиеш ли в Боктор на връщане към Малореа?

— Може би за съвсем кратко. Посетих хората, които трябваше да видя, докато пътувах насам от Яр Надрак. Порен и Кева са много добре. Той вероятно ще бъде добър крал, когато порасне. Отбих се да видя и Джевълин, разбира се. В една или друга степен от мен се очаква да го сторя. Харесва му да събира информация за това какви са впечатленията ни от чуждите страни, дори и когато действията ни не са свързани с каквито и да било официални задължения.

— Джевълин е много добър, нали?

— Най-добрият.

— Винаги съм мислил, че най-добрият си ти.

— Съвсем не, Гарион — усмихна се Силк. — Аз съм твърде непостоянен, блестящ може би, но непостоянен. Много лесно се отклонявам от първоначалните си намерения. Но щом Джевълин преследва нещо, той не позволява никому да застане на пътя му. Вниманието му е съсредоточено единствено върху крайната цел, до мига, когато я постигне. Точно сега се опитва да стигне до истината за култа към Мечката.

— Постигнал ли е някакви успехи?

— Все още не. От няколко години се опитва да внедри някого във върховния съвет на култа, но още не му се е удало да го стори. Казах му, че трябва да изпрати Хънтър, но той отвърна, че Хънтър бил зает с нещо друго, и ме посъветва да си гледам работата.

— Хънтър? Кой е Хънтър?

— Нямам никаква представа — призна Силк. — Това не е една и съща личност по всяко време, разбираш ли. Хънтър е просто име, което получава най-тайният ни шпионин, и това име от време на време сменя носителя си. Само Джевълин знае кой е Хънтър, но той няма да го разкрие никому, дори и на Порен. Самият Джевълин бе Хънтър за известно време, преди около петнадесет години. Не е необходимо Хънтър винаги да бъде драснианец. Може дори да не е мъж. Възможно е Хънтър да се окаже всеки на света. Има вероятност да бъде някой, когото познаваме — Барак може би, или Релг, а защо не някой в Нийса?

— Мандорален, може би — предположи Гарион и се усмихна.

Силк се замисли.

— Не, Гарион — заключи той. — Не смятам, че Мандорален има подходящите качества за този занаят, но понякога изборът на агент Хънтър може наистина да те изуми. Няколко пъти Хънтър е бил дори мург.

— Мург ли? Че как се доверявате на мург?

— Не съм казвал, че винаги трябва да се доверяваме на Хънтър.

Гарион безпомощно поклати глава.

— Никога няма да разбера шпионите и особените им занимания.

— Това е игра — обясни Силк. — След като известно време си участвал в нея, тя става по-важна от това на чия страна си. Причините, поради които вършим разни неща, често пъти са наистина неведоми.

— Забелязал съм — отвърна Гарион. — И тъй като вече заговорихме по същество — каква е истинската причина за идването ти в Рива?

— Това не е никаква тайна, Гарион — отговори Силк учтиво и оправи маншетите на сивия си жакет. — Преди няколко години разбрах, че един пътуваш търговец лесно губи поглед върху нещата. Ако искаш да се задържиш на върха в определена държава, където се случват най-различни неща, трябва да имаш свой агент в тази страна. Някой, който умее да се възползва от възможностите, възникнали при определена ситуация. Набелязал съм някои пазари за определени ривански стоки: стъкло, здрави ботуши, вашите къси вълнени наметала и разни други неща. Затова реших, че не би било зле да имам представител тук.

— Това наистина е много умна идея, Силк. Търговията в града е в лек застой. Бихме могли да използваме интереса към някои стоки, за да я пооживим.

Силк се усмихна лъчезарно.

— А пък аз винаги мога да намеря приложение на допълнителните приходи, които ще ми донесеш — добави Гарион.

— Какво?!

— В кралството има определени данъци, Силк. Те не са твърде обременяващи, сигурен съм, че разбираш това. Управлението на една държава е много скъпо.

— Гарион! — В гласа на Силк се долавяха обидени нотки.

— Това е едно от нещата, които научих най-напред. Хората не се гневят толкова много на данъците, когато са сигурни, че всички граждани плащат еднакво. Не бих могъл да правя изключение, дори и за стар приятел. Ще те представя на Кайл. Той е главният ми администратор и ще уреди всички необходими формалности.

— Ужасно съм разочарован от теб, Гарион — каза Силк унило.

— Ти самият си казвал много пъти: „Търговията си е търговия“. В края на краищата това е точно така, нали?

Някой почука на вратата.

— Да — каза Гарион.

— Пазителят на Рива, ваше величество — обяви стражът.

— Да влезе.

Високият Пазител на Рива, чиято коса започваше да сивее, влезе безшумно при тях.

— Принц Келдар — поздрави той Силк и кимна леко. След това се обърна към Гарион. — Не бих ви тревожил, ваше величество — извини се той, — ала възникна спешен въпрос.

— Разбира се, Бранд — отвърна любезно Гарион. — Седни.

— Благодаря, Белгарион — каза с благодарност Бранд и се отпусна на един стол. — Краката ми не са такива, каквито бяха навремето.

— Май никак не е забавно да остарееш — подхвана Силк. — Умът става по-остър, но всичко друго започва да се разрушава.

Бранд се усмихна за миг.

— Имало е сбиване в гарнизона, тук в Цитаделата, Белгарион — почна той и без губене на време премина директно на въпроса. — Сам ще накажа двамата млади мъже, замесени в него, но помислих, че ако ти поговориш с тях, ще се избегне възможността за кръвопролитие.

— Кръвопролитие ли?

— Скарали са се за нещо съвсем незначително, но постепенно нещата загрубели. Сдърпали са се малко, разклатили са си по няколко зъба. С това всичко е трябвало да приключи, но двамата започнали да отправят официални предизвикателства един към друг. Бях съвсем сигурен, че не би искал в тази работа да се намесват мечове.

— Прав си.

— Мога да им заповядам да оттеглят предизвикателствата, но винаги има вероятност да се измъкнат посред нощ, да намерят някое уединено място и да проведат двубоя там. Мнението ми е, че ако кралят разговаря с тях, бихме могли да предотвратим тази глупост. И двамата са твърде способни младежи. Не бива да допуснем да се кълцат като зелки.

Гарион кимна в знак на съгласие.

— Изпрати тези луди глави при мен. Нека това бъде първото нещо, което…

Медальонът, който кралят на Рива носеше винаги, за миг трепна по особен начин и Гарион изведнъж прекъсна мисълта си, уплашен от потръпването на метала върху гърдите му. Амулетът изведнъж се нажежи и в ушите на Гарион зазвуча странно бръмчене.

— Какво има, Гарион? — попита го любопитно Силк.

Гарион вдигна едната си ръка, сякаш се опитваше да определи източника на звука. Бръмченето спря и кралят изведнъж чу гласа на Се’Недра. Малката кралица го викаше отчаяно.

„Гарион, помогни ми!“

Той скочи. Бранд и Силк го гледаха смаяно.

— Се’Недра! — извика той. — Къде си?

„Помогни ми, Гарион! В банята! В банята!“

— Бързо! — обърна се възбудено Гарион към двамата мъже. — Се’Недра се нуждае от помощта ни! В банята! — Кралят изхвърча от стаята, като грабна един меч, подпрян в ъгъла.

— Какво става? — попита Силк, докато тичаше до краля и Бранд в коридора.

— Не зная! — извика Гарион. — Но ме вика да й помогна! — Кралят измъкна меча от ножницата. — Нещо става долу в банята.

Слизаха сякаш безкрайно дълго по осветеното от факли стълбище — банята се намираше в подземието на Цитаделата. Гарион прескачаше по три-четири стъпала наведнъж, Силк и Бранд го следваха по петите. С мрачни лица, стиснали в ръце готови за бой оръжия, тримата тичаха бясно надолу. Уплашени слуги отскачаха, за да им направят път.

Спряха пред вратата на дамската баня, залостена от вътрешната страна с тежко желязно резе. Гарион съсредоточи волята си върху масивните дъски и заповяда:

— Пръсни се!

И обкованата с желязо врата изскочи от пантите си. Картината от другата й страна бе ужасяваща. Лейди Арел лежеше свита на кълбо върху покрития с плочки под. Между плешките й стърчеше дръжката на кинжал. В средата на потъналия във водни пари басейн някаква висока кокалеста жена с тъмно наметало безмилостно притискаше нещо под водата. Жертвата й слабо се съпротивляваше, а над нея, разпиляна върху повърхността на водата като огромно бакъреночервено ветрило, плуваше косата на малката кралица.

— Се’Недра! — извика Гарион и скочи в басейна с високо вдигнат меч.

Жената с наметалото се сепна, погледна го уплашено и побягна, хвърляйки водни пръски във всички посоки.

Безжизненото тяло на Се’Недра изплува на повърхността, обърнато с лицето надолу, и започна да се полюшва във водата. Гарион нададе болезнен вик, хвърли меча и тръгна към кралицата с бързи, мъчителни крачки през дълбоката до пояс вода. Бе протегнал отчаяно ръце към отпуснатото тяло, което се поклащаше на повърхността.

Ревейки от ярост, Бранд хукна по покритата с плочки пътека около басейна след високата жена, която тичаше с всички сили към една малка странична врата в отсрещния край на банята. Ала Силк вече го бе изпреварил и с бързи крачки се носеше след жената, която стискаше в ръка кинжал с дълго острие.

Гарион взе на ръце тялото на жена си и закрачи през водата към края на басейна. С ужас установи, че тя не диша.

— Какво да правя? — извика той отчаяно. — Лельо Поул, какво да правя?

Ала леля Поул я нямаше. Той положи Се’Недра на плочките край басейна. Тялото на Се’Недра не помръдваше, гърдите й не трепваха, лицето й бе с мъртвешки синьо-сив цвят.

— Помогнете ми! — изкрещя Гарион, хвана здраво мъничкото безжизнено тяло и го притисна към себе си.

Усети до гърдите си рязко импулсивно движение, подобно на удар на сърце. Вгледа се в неподвижното лице на съпругата си, търсейки отчаяно някакъв признак на живот. Но Се’Недра не помръдна, малкото й тяло остана отпуснато. Кралят отново я притисна към себе си.

Още веднъж усети внезапното движение, което приличаше на лек удар близо до сърцето му. Отново отдръпна Се’Недра от себе си. Очите му плуваха в сълзи, ала той продължи да търси с поглед източника на странното туптене. Блещукащата светлина на една от факлите, прикрепени с железни пръстени по мраморните стени на помещението, сякаш танцуваше върху лъскавата повърхност на сребърния амулет, завързан на врата й. Нима бе възможно… Кралят на Рива докосна амулета. Пръстите му внезапно изтръпнаха болезнено и той рязко отдръпна ръка. След това стисна медальона в юмрука си и почувства как металът тупти като сребърно сърце, биещо със слаб, непостоянен ритъм.

— Се’Недра! — извика рязко Гарион. — Събуди се! Моля те, не умирай, Се’Недра! — Ала не последва никакъв признак на живот, тялото на съпругата му остана отпуснато, безсилно. Все още стискайки сребърния амулет в ръка, кралят на Рива заплака. — Лельо Поул — ридаеше той съкрушено. — Какво да правя сега?

— Гарион? Ти ли си? — прозвуча гласът на леля Поул някъде от много далеч.

— Лельо Поул! — изплака той. — Помогни ми!

— Какво има? Какво се е случило?

— Се’Недра. Тя… Удавиха я — изхлипа Гарион и целият ужас на преживяното се стовари върху него със силата на мощен, съкрушителен удар. Той отново заплака сподавено. Мъчителните му ридания разтърсиха каменния свод.

— Стига! — Гласът на леля Поул изплющя като камшик. — Къде? — попита тя. — Кога се случи това?

— Тук в банята. Тя не диша, лельо Поул. Мисля, че е мъртва.

— Стига си дрънкал глупости, Гарион! — Гласът й му подейства като жестока плесница. — Преди колко време престана дишането й?

— Преди няколко минути… Не зная точно.

— Нямаме време за губене. Извади ли я от водата?

— Да. Но тя не диша! Лицето й е пепеляво.

— Слушай внимателно. Трябва да махнеш водата от дробовете й. Обърни я по корем и започни да притискаш и отпускаш гърба й на равни интервали. Опитай да го направиш с ритъма на нормалното дишане. Внимавай да не натискаш твърде силно, защото може да нараниш бебето.

— Но…

— Прави каквото ти казвам, Гарион!

Той преобърна безмълвната си съпруга и внимателно започна да притиска и отпуска ребрата й. От устата на дребничката кралица излезе удивително голямо количество вода, но тя си оставаше безжизнена и неподвижна.

Гарион спря и отново стисна амулета.

— Нищо не става, лельо Поул.

— Не спирай!

Кралят отново започна да притиска ритмично ребрата на Се’Недра. Почти се бе отчаял, когато неочаквано тя се изкашля. Гарион едва не се разплака от радост и продължи да натиска гърба й. Се’Недра пак се прокашля и започна немощно да плаче. Гарион сложи ръка върху медальона.

— Тя плаче, лельо Поул! Жива е!

— Добре. Вече можеш да спреш. Какво стана?

— Някаква жена се опита да я убие тук, в банята. Силк и Бранд я гонят.

Последва дълго мълчание.

— Разбирам — каза накрая леля Поул. — Сега слушай, Гарион, слушай ме внимателно. След случилото се дробовете на Се’Недра ще бъдат твърде слаби. Най-опасни сега за нея ще бъдат възможните възпаления, причинени от запушването им, както и високата температура. Сложи я да легне. Нейният живот и този на бебето зависят от това. Щом дишането й се поуспокои, занеси я в леглото. Ще дойда възможно най-бързо.

Гарион със светкавична бързина събра всички кърпи и дрехи, изпречили се пред очите му, и направи легло за съпругата си. Тъкмо я зави с един плащ и се върна Силк. Лицето му бе мрачно. Бранд, силно задъхан, се появи малко след дребния драснианец.

— Добре ли е? — попита огромният Пазител на Рива. На лицето му бе изписана отчаяната му загриженост за малката кралица.

— Мисля, че да — отговори Гарион. — Вече диша. Жената избяга ли?

— Не успя — отговори Силк. — Гоних я чак до бойниците и тъкмо да я хвана, се хвърли от стената на крепостта.

— Добре — каза Гарион, без да се замисля.

— Всъщност никак не е добре. Трябваше да я разпитаме. Сега никога няма да разберем кой я е изпратил да извърши това зловещо убийство.

Бранд бе приклекнал натъжен край отпуснатото тяло на племенницата си.

— Бедната ми Арел — прошепна той. Сълзи задавиха гласа му. След това огромният воин коленичи до нея и хвана дръжката на кинжала, който стърчеше от гърба и. — Дори и мъртва е служила на своята кралица — изрече той гордо.

Гарион го погледна.

— Кинжалът е заседнал дълбоко в тялото й — обясни Бранд и дръпна силно дръжката. — Убийцата не е успяла да го измъкне. Затова се опитваше да удави Се’Недра. Ако бе измъкнала кинжала, щяхме да пристигнем твърде късно.

— Ще разбера кой е замислил това — заяви Гарион със стиснати зъби. — Ще наредя да го одерат жив.

— Това ми звучи добре — съгласи се Силк. — Можем и да го сварим жив. Това е любимото ми наказание.

— Гарион — изрече тихо Се’Недра и всички мисли за отмъщение изчезнаха от съзнанието на краля, щом той се обърна към измъчената си жена. Докато я притискаше нежно до гърдите си, той смътно чу как Силк разговаря с Бранд.

— Нека някой прибере онова, което е останало от убийцата — приказваше отсечено дребничкият мъж. — Искам да ми донесат всички нейни дрехи.

— Дрехите й ли?

— Точно така. Жената вече не може да говори, но дрехите й могат. Би се учудил колко много неща можеш да научиш за някого, разглеждайки бельото му. Искаме да разберем кой стои зад това престъпление, а мъртвата жена е единствената ни следа. Искам да разбера коя е и откъде е дошла. Колкото по-скоро го направя, толкова по-скоро ще започнем да загряваме маслото.

— Какво масло?

— Ще сваря човека, който стои зад убийството. Ще загрявам маслото много бавно и ще подходя с голямо внимание към всяка подробност, заклевам се.

14.

Поулгара пристигна късно същия следобед. Никой не намираше за уместно да повдига въпроса как е прекосила стотици левги за броени часове, вместо за седмици. Стражът, който бе стоял на пост на бойниците в Цитаделата и който я съпроводи до стаята на пострадалата кралица, гледаше с обезумели очи. По всичко личеше, че току-що е видял нещо, за което предпочита да не приказва.

Когато вълшебницата пристигна, Гарион бе в разгара на дискусия относно лечебната стойност на кръвопускането. Кралят разгорещено спореше с един от придворните лекари — разговорът бе стигнал дотам, че Гарион бе извадил меча си, за да се противопостави на слисания лечител, който се приближаваше към леглото на малката кралица с ланцет в ръка.

— Ако се опиташ да срежеш вените на жена ми с това — заяви твърдо младият крал, — аз ще разпоря твоите с това.

— Спрете — каза решително Поулгара, свали наметалото си и го преметна върху облегалката на един стол.

— Лельо Поул — въздъхна с облекчение Гарион.

Тя вече си бе обърнала към четиримата лекари, които се грижеха за малката кралица.

— Благодаря за усилията ви, господа — обърна се към тях вълшебницата. — Ще изпратя едно от момичетата да ви повика, ако имам нужда от вас.

Тонът, с който ги освободи, не търпеше никакво възражение. Той подсказваше, че решението й е окончателно, затова четиримата лечители безшумно изчезнаха от стаята.

— Лейди Поулгара — прошепна немощно Се’Недра от леглото.

Поулгара веднага се обърна към нея.

— Да, скъпа — отговори вълшебницата и взе мъничката й ръка в своята. — Как се чувстваш?

— Болят ме гърдите. Струва ми се, че не мога да стоя будна.

— За съвсем кратко време ще те вдигнем на крака, скъпа — увери я Поулгара и огледа критично леглото. — Ще ми трябват още възглавници, Гарион — обърна се тя към краля. — Искам да я изправя да седне. — Гарион бързо прекоси всекидневната и отиде до вратата.

— Да, ваше величество? — попита стражът, когато Гарион отвори.

— Донеси десетина възглавници.

— Веднага, ваше величество. — Стражът незабавно тръгна по коридора.

— Премислих. Нека да са двайсет — извика след него Гарион, след това се върна в спалнята при жена си.

— Наистина искам да го направиш, лейди Поулгара. — Се’Недра приказваше с тих, немощен глас. — Ако се стигне дотам, че трябва да избираш между мен и детето, спаси него! Въобще не мисли за мен.

— Разбирам — отвърна строго Поулгара. — Надявам се, че незабавно ще изхвърлиш от ума си тази глупост.

Се’Недра я погледна изумено.

— От мелодрамите винаги ми се е повдигала.

Гъста руменина бавно заля бузите на малката кралица.

— Това е добър признак — окуражи я леля Поул. — Щом можеш да се изчервяваш, значи си достатъчно добре. Вече можеш да реагираш нормално на всички банални неща.

— Какви банални неща?

— Като например това, да се почувстваш неудобно, че изрече онова глупаво последно изявление. Бебето ти е добре, Се’Недра. Всъщност точно сега то е по-добре от тебе. В момента спи.

Се’Недра отвори широко очи и сложи длани на корема си, сякаш искаше да го предпази от нещо.

— Нима го виждаш? — попита тя с недоверие.

— „Виждам“ не е най-подходящата дума, скъпа — рече Поулгара, докато смесваше два вида прахове в една чаша. — Ала зная какво прави и какво си мисли. — Тя прибави и вода към сместа в чашата и проследи с критичен поглед как тя бълбука и отделя изпарения.

— Ето, изпий това — заръча тя на пациентката си и и подаде чашата. След това се обърна към Гарион. — Запали огън, скъпи. Все пак е есен. Нали не искаме малката ни кралица да замръзне?

Бранд и Силк бяха разгледали твърде внимателно изпотрошеното тяло на убийцата. Когато късно същата вечер Гарион отиде при тях, те вече бяха насочили вниманието си върху дрехите й.

— Открихте ли нещо? — попита кралят веднага щом влезе в стаята.

— Знаем, че е от Алория — отвърна Бранд с буботещия си глас. — Изглежда около тридесет и пет годишна. Не е изкарвала прехраната си с физически труд. Поне не й се е налагало да върши някаква тежка работа — по дланите й няма мазоли.

— Този информация не е достатъчна и не дава достатъчно убедителни основания за някакви предположения — отбеляза Гарион.

— Но е все пак някакво начало — отвърна Силк, който разглеждаше внимателно подгъва на изцапаната с кръв рокля.

— Престъплението, изглежда, е свързано с култа към Мечката, нали?

— Не е задължително — отговори Силк, остави настрана роклята и взе някаква ленена риза. — Ако искаш да прикриеш самоличността си, наемаш убиец от чужбина. Разбира се, този начин на мислене е може би твърде сложен за култа към Мечката. — Дребният драснианец се намръщи. — Я виж ти, я виж ти! Къде съм забелязвал такива шевове? — измърмори той, без да откъсва поглед от ризата на мъртвата жена.

— Толкова съжалявам за Арел — обърна се Гарион към Бранд. — Всички много я харесвахме. — Думите му може би изглеждаха неуместни в такъв момент.

— Тя щеше да се радва, ако можеше да те чуе, Белгарион — изрече тихо Пазителят на Рива. — Арел много обичаше Се’Недра.

Гарион се обърна към Силк. В гърдите му като огромна вълна се надигаше отчаяние.

— Какво ще правим? — попита той. — Ако не успеем да открием кой стои зад това кърваво престъпление, той вероятно ще опита пак.

— Наистина се надявам да постъпи тъкмо така — заяви Силк.

— Какво?

— Ще си спестим много време, ако хванем някой убиец, който е все още жив. От мъртвите може да се извлече съвсем малко информация.

— Ще ми се да бяхме проявили по-голяма твърдост, когато унищожихме култа към Мечката при Тул Марду — въздъхна Бранд.

— Не съм толкова сигурен, че култът към Мечката е отговорен за това злодеяние — изтъкна Силк. — Не бива да отхвърляме и другите възможности.

— Кой друг би пожелал да нарани Се’Недра? — попита Гарион.

Силк се отпусна в едно кресло и започна разсеяно да пощипва бузата си. Челото му се набразди от напрегнат размисъл.

— Може би целта на убийците не е била Се’Недра — изрече замислено той.

— Какво?

— Знаеш ли, напълно е възможно опитът за убийство да е бил насочен към бебето в утробата й. На света положително има хора, които желаят трона на Желязната хватка да остане без наследник.

— И кои са те?

— Веднага се сещам за гролимите — отвърна Силк. — Или нийсанците, или дори някои личности от Толнедра. Не бих желал да подценя нито една от съществуващите възможности, затова трябва да понауча още някои неща. — Дребничкият драснианец вдигна изцапаната долна дреха. — Ще започна с това. Утре сутринта ще отнеса тази риза в града и ще я покажа на всички шивачи и шивачки, които намеря. Може би ще ми се удаде да разбера нещо за тъканта. Освен това има и някакъв особен шев по цялата дължина на подгъва. Ако успея да открия човек, който го разпознае, това ще е нещо, от което можем да започнем.

Бранд погледна замислено неподвижното, покрито с чаршаф тяло на жената, която бе опитала да убие Се’Недра.

— Сигурно е влязла в Цитаделата през някоя от портите — разсъждаваше той. — Това означава, че е минала край някой страж и му е дала някакво обяснение за посещението си. Ще събера всички войници, които са били на пост през изминалата седмица, и ще ги доведа да я разгледат. Щом разберем точно кога е влязла, може би ще успеем да се насочим обратно по следите й. Бих искал да открия кораба, с който е пристигнала, и да поговоря с капитана.

— А какво мога да направя аз? — попита бързо Гарион.

— Най-добре да стоиш близо до стаята на Се’Недра — предложи Силк. — Всеки път, когато Поулгара излезе по някаква причина, ти трябва незабавно да влезеш и да заемаш мястото й. Знаеш, че са възможни и други опити за покушение срещу кралицата. Смятам, че всички ще сме по-спокойни, ако Се’Недра се охранява особено внимателно.

Се’Недра прекара спокойна нощ под бдителния поглед на Поулгара. На следващия ден дишането й беше много по-укрепнало. Малката кралица се оплакваше от вкуса на лекарствата, които я принуждаваха да пие, а Поулгара демонстрираше голямо внимание, слушайки продължителните тиради на кралицата.

— Да, скъпа — съгласяваше се мило тя. — А сега изпий тази чаша до дъно.

— Трябва ли тази отвара да има такъв отвратителен вкус? — мърмореше Се’Недра и потреперваше.

— Разбира се, че трябва. Ако едно лекарство е вкусно, болните може би ще бъдат изкушени да боледуват до безкрай, за да му се наслаждават. Колкото е по-лош вкусът му, толкова по-бързо оздравява човек.

Силк се прибра в късния следобед, на лицето му бе изписано неподправено възмущение.

— Никога не съм предполагал, че има толкова много начини да прикрепиш две парчета плат едно към друго — измърмори той.

— Както виждам, не ти е провървяло — отбеляза Гарион.

— Съвсем никак — отвърна Силк и се стовари върху един стол. — Обаче успях да събера всички възможни мнения на компетентните люде в областта на шивашкото изкуство.

— О?

— Един шивач бе готов да заложи блестящата си репутация, че точно този шев се използвал изключително и единствено в Нийса. Една шивачка уверено заяви, че дрехата е изработена в Улголандия. А пък един слабоумен шегаджия стигна дотам, че започна да твърди следното: собственик на дрехата бил моряк, тъй като този шев винаги се използвал при поправяне на разкъсани корабни платна.

— За какво говориш, Силк? — попита с любопитство Поулгара, докато минаваше през всекидневната, връщайки се при леглото на Се’Недра.

— Опитвам се да намеря някой човек, способен да определи къде е направен шевът върху подгъва на ей тая дреха — изрече отвратено дребният драснианец и размаха във въздуха окървавената риза.

— Я дай да я видя.

Силк безмълвно й подаде дрехата.

Вълшебницата я погледна, без да се съсредоточава особено.

— Североизточна Драсния — заяви тя. — Някъде в околностите на град Реон.

— Сигурна ли си? — подскочи като ужилен Силк. Тя кимна утвърдително.

— Този начин за пришиване на подгъвите се използваше още преди няколко века, в дните, когато всички дрехи там се правеха от кожи на северен елен.

— Отвратително! — възкликна Силк.

— Кое?

— Цял ден тичах насам-натам с тази риза — изкачвах се и слизах по противните стълбища, влизах и излизах във всички шивашки работилници на Рива. А какво е трябвало да направя, за да узная каквото искам? Просто да ти покажа тази неприятна дреха!

— Грешката не е моя, принц Келдар — изтъкна вълшебницата и му върна ризата. — Щом досега не си разбрал, че трябва да споделяш с мен тези незначителни проблеми, значи наистина си твърде безнадежден случай.

— Благодаря, Поулгара — изрече сухо той.

— Значи убийцата е била от Драсния? — попита Гарион.

— От североизточна Драсния — поправи го Силк. — Хората там са особени. Някои разправят, че са по-лоши дори от обитателите на блатата.

— Особени ли каза?

— Студени, мълчаливи, враждебни, силно привързани единствено към своя род, потайни. Всеки в североизточна Драсния се държи така, сякаш са му известни всички държавни тайни.

— Че защо ще мразят Се’Недра толкова много? — попита Гарион и се намръщи озадачено.

— Не съм особено склонен да приема, че тази убийца е била драснианка, Гарион — каза Силк. — Хора, които наемат убийци да извършват кървавото престъпление вместо тях, не винаги търсят за целта извършителите на злодейството близо до дома си. Макар че по света има много наемни убийци, много малко от тях са жени. — Принц Келдар замислено сви устни. — Все пак наистина смятам да замина за Реон да поогледам на място.

Започнаха зимните студове и Поулгара най-сетне заяви, че Се’Недра е вън от всякаква опасност.

— Но въпреки това възнамерявам да остана още малко — добави тя. — Дурник и Еранд ще се справят сами вкъщи още няколко месеца. А ако се прибера у дома, вероятно веднага пак ще ми се наложи да се върна тук.

Гарион я погледна неразбиращо.

— Наистина ли си мислиш, че ще позволя на някого другиго да изроди първото бебе на Се’Недра?

Точно преди Ерастид заваля силен сняг и стръмните улици на Рива станаха практически непроходими. Се’Недра стана забележимо по-мрачна. Непрестанното й наедряване я правеше непохватна, дебелият сняг по улиците я задържаше дни наред затворена в Цитаделата. Поулгара спокойно приемаше гневните изблици и пристъпите на плач от страна на малката кралица и почти не променяше израза си дори в разгара на най-страшните й избухвания.

— Искаш да родиш това бебе, нали? — попита многозначително тя в един такъв случай.

— Разбира се, че искам — отвърна възмутено Се’Недра.

— Добре тогава. Трябва да преминеш през всички изпитания. Доколкото зная, това е единственият начин да напълниш детската стая.

— Не се опитвай да изтъкваш пред мен разумни доводи, лейди Поулгара — избухна Се’Недра. — Точно сега не съм в настроение за разумни съвети.

Поулгара я погледна леко развеселена и Се’Недра, въпреки гнева си, се разсмя.

— Държа се глупаво, нали?

— Да, малко.

— Просто се чувствам толкова огромна и грозна…

— Това ще премине, Се’Недра.

— Понякога ми се иска да можех да снасям яйца, както правят птиците.

— Горещо ти препоръчвам да го направиш по стария начин. Не мисля, че би изтърпяла да седиш върху гнездо.

Ерастид дойде и отмина бързо. Празненството на острова премина щастливо, но някак си тихо. Като че всички хора бяха затаили дъх в очакване на много по-сериозен повод за празнуване. Зимата напредваше и трупаше още сняг върху бездруго дълбоките преспи. Около месец след Ерастид за кратко снегът започна да се топи и този по-топъл период продължи два-три дни. След това мразовитият студ скова отново земята и превърна преспите от влажен лепкав сняг в ледени блокове. Седмиците се влачеха изнурително бавно. Млади и стари чакаха със затаен дъх.

— Би ли погледнал това? — каза Се’Недра сърдито на Гарион една сутрин скоро след като бяха станали от сън.

— Какво да погледна, скъпа? — отвърна меко той.

— Това! — Тя посочи прозореца с отвращение. — Пак вали. — В гласа й се долавяха открито обвинителни нотки.

— Не съм виновен аз — защити се той.

— Казвам ли, че си? — Тя се обърна непохватно и го погледна.

Фигурата й беше дребничка, затова нарасналият й корем изглеждаше още по-голям. Кралицата понякога преднамерено го изпъчваше към Гарион, като че това бе изцяло негово дело. — Изобщо не мога да понасям повече този сняг! — заяви тя. — Защо ме доведе в тази замръзнала… — Се’Недра спря по средата на тирадата си и лицето й придоби особен вид.

— Добре ли си, скъпа? — попита Гарион.

— Не се обръщай към мен със „скъпа“, Гарион. Аз… — Тя отново замълча, после възкликна: — О, богове!

— Какво ти е? — скочи Гарион.

— О, богове! — измърмори пак Се’Недра и се хвана за кръста.

— Се’Недра, с това не ми помагаш много. Какво става?

— Мисля, че е по-добре да легна — прошепна разсеяно тя и тръгна към леглото с величествена, клатушкаща се походка. Спря и се обърна.

— Мисля, че трябва да повикаш лейди Поулгара, Гарион. — Лицето й бе бледо, тя се подпря с ръка върху облегалката на един стол.

— Да не би… Искам да кажа, ти да не…

— Стига си бръщолевил, Гарион — напрегнато каза малката кралица. — Просто отвори вратата и се провикни да дойде леля ти Поул.

— Да не би да се опитваш да кажеш, че…

— Не се опитвам, Гарион, казвам го. Доведи я веднага. — Тя се заклатушка към вратата на спалнята и спря отново силно задъхана. — О, боже мили! — изпъшка дребната кралица.

Гарион се втурна към вратата, препъна се, след това я дръпна силно и я отвори.

— Доведи лейди Поулгара — извика той на изплашения страж. — Незабавно! Тичай!

— Слушам, ваше величество! — отвърна пазачът, хвърли копието си и се втурна по коридора.

Гарион тръшна вратата и изтича при Се’Недра.

— Мога ли да направя нещо? — попита той и закърши ръце.

— Помогни ми да си легна в леглото — помоли го тя.

— В леглото! — извика кралят на Рива. — Точно така! — После сграбчи ръката й и започна да я дърпа.

— Какво правиш?

— В леглото — избъбри Гарион и посочи кралското легло с балдахин.

— Гарион, помогни ми. Стига си ме дърпал.

— О! — Той я прегърна, повдигна я и залитайки я понесе към леглото. Умът му не можеше да роди нито една нормална мисъл.

— Пусни ме на земята, глупчо такъв!

— В леглото — повтаряше объркано кралят, опитвайки се с цялото красноречие на света да й обясни какво иска да направи. След това внимателно я пусна на пода и се втурна напред.

— Хубаво легло — заяви той и окуражително потупа с ръка меките завивки.

Се’Недра затвори очи и въздъхна примирено.

— Просто се махни от пътя ми, Гарион.

— Но…

— Защо не засилиш огъня? — предложи Се’Недра.

— Какво? — попита Гарион и объркано се огледа.

— Виждаш ли камината — онзи отвор в стената с горящите цепеници в него. Сложи още дърва. Искаме да е приятно и топло за бебето, нали? — Тя стигна до леглото и облегна гръб на таблата.

Гарион изтича до огнището и застана неподвижен, вперил глупав поглед в огъня.

— Какво има пък сега?

— Дърва — отвърна той. — Няма дърва.

— Донеси малко от другата стая.

Каква блестяща мисъл! Гарион погледна съпругата си с истинска благодарност.

— Отиди в другата стая, Гарион — обясни му тя. Говореше бавно и отчетливо. — Вземи дърва. Донеси ги тук. Сложи ги в огъня. Разбра ли всичко дотук?

— Точно така! — отвърна възбудено той, втурна се в другата стая, взе една съвсем малка цепеница от дървата за огрев и се върна тичешком.

— Дърва — заяви той и гордо вдигна тънката цепеница.

— Много хубаво, Гарион — измърмори Се’Недра и с мъка се покатери върху леглото. — Сега я сложи в огъня и се върни да донесеш още малко дърва.

— Още — съгласи се той, хвърли цепеницата в огнището и отново изхвърча през вратата.

Гарион изпразни коша за дърва във всекидневната, като на всяко влизане отнасяше по едно дръвце. След това се огледа диво, опитвайки се да реши каква да е следващата му стъпка. Вдигна един стол. „Ако се засиля и го ударя в стената — разсъждаваше той, — столът ще се натроши на парчета, които ще ми свършат работа.“

Вратата на кралския апартамент се отвори и влезе вълшебницата Поулгара. Тя спря и се вгледа в Гарион, чийто поглед буквално хвърляше искри от напрежение.

— Какво правиш с този стол? — попита тя.

— Дърва — обясни той. — Трябват ми дърва за огъня.

Тя го погледа известно време, приглаждайки с длан бялата си престилка.

— Разбирам — рече вълшебницата. — И той е както всички. Остави стола, Гарион. Къде е Се’Недра?

— В леглото — отговори той и виновно остави на пода полирания стол. След това я погледна щастливо. — Ще имаме бебе — осведоми я кралят съвсем сериозно.

Поулгара вдигна очи към тавана.

— Гарион — подхвана тя. Говореше внимателно, сякаш имаше пред себе си дете. — Твърде рано е Се’Недра да ляга. Трябва да се разхожда, да продължава да се движи.

Той поклати упорито глава.

— В леглото — повтори Гарион. — Бебето… — След това се огледа и отново вдигна стола.

Поулгара въздъхна, отвори вратата, и направи знак с ръка на стража.

— Младежо… — обърна се към него тя. — Защо не заведеш негово величество във вътрешния двор — онзи, който е точно до кухнята? Там има голям куп дърва. Дай му брадва. Нека нацепи малко дърва за огрев.

Днес всички бяха толкова умни! Гарион се удиви на предложението, което току-що бе направила леля Поул, остави стола и се втурна навън, влачейки след себе си смаяния страж.

През първия час трупите му се струваха тънки като клечици. Кралят на Рива ги цепеше, вдигайки истинска вихрушка от трески. Ръцете му въртяха брадвата с такава скорост, че тя описваше във въздуха съскаща, бляскава дъга. След това Гарион спря, съблече жакета си и се захвана за истинска работа. Към обяд един от готвачите почтително му поднесе грамадно парче току-що опечено говеждо, огромен комат хляб и малко пиво. Гарион изгълта лакомо три-четири хапки, изпи няколко глътки от пивото, а след това отново вдигна брадвата и нападна поредния дървен труп. Беше напълно възможно да приключи с купчината дърва пред кухнята и да тръгне да търси още, ако малко след залез слънце Бранд не го бе прекъснал.

Грамадният Пазител на Рива се усмихваше щастливо.

— Поздравления, Белгарион — изрече той. — Имаш син.

Гарион прекрати работата си, погледна оставащите трупи с известно съжаление и едва тогава думите на Бранд стигнаха до съзнанието му. Брадвата се изплъзна от пръстите му.

— Син? Син! — каза той. — Какво изумително нещо. И колко бързо се появи на бял свят. — Кралят погледна купчината дърва. — А пък аз стигнах едва дотук. Винаги съм смятал, че раждането на дете отнема повече време.

Бранд хвърли към него внимателен поглед и след това леко стисна ръката му.

— Ела, Белгарион. Да се качим горе в палата и да видим сина ти.

Гарион се наведе и внимателно вдигна наръч дърва.

— За огъня — обясни той. — Се’Недра иска хубав голям огън.

— Тя много ще се гордее с теб, Белгарион — увери го Бранд.

Когато стигнаха в кралската спалня, Гарион внимателно остави дървата на полираната маса до прозореца и се приближи на пръсти до леглото.

Се’Недра изглеждаше много изморена и бледа, но въпреки това на лицето й сияеше щастлива усмивка. До нея, завит в меко одеялце, се бе сгушил мъничък човек. Новороденото бебе имаше червеникаво личице, а на главата му не се виждаше почти никаква коса. То, изглежда, спеше, но когато Гарион се приближи, очите му се отвориха. Престолонаследникът погледна сериозно баща си, въздъхна, изхълца и отново заспа.

— Нали е прекрасен, Гарион! — възхитено каза Се’Недра.

— Да — отвърна Гарион и почувства как в гърлото му засяда огромна буца. — Ти също. — Кралят коленичи до леглото и обгърна и двамата с ръце.

— Много хубаво, деца — обади се Поулгара от другата страна на леглото. — И двамата се справихте просто чудесно.

На следващия ден Гарион и новороденият му син участваха в една много древна церемония. Поулгара стоеше до риванския крал, облечена в прекрасна синя рокля със сребърни нишки. Двамата отнесоха младенеца в залата на кралете на Рива, където ги очакваха благородниците на островното кралство. Когато бебето, Поулгара и Гарион влязоха в залата, Кълбото на Алдур върху дръжката на меча, принадлежал на Желязната хватка, пламна в бляскав ореол от блестяща синя светлина. Гарион приближи към трона си, опиянен от блясъка му.

— Това е моят син Геран — обяви той, отчасти на събралото се множество, но също така по някакъв особен начин и на самото Кълбо.

Изборът на име за сина му не бе труден. Въпреки че не помнеше баща си, Гарион искаше да изрази почитта си към него, а никакъв друг начин не изглеждаше по-подходящ от това да даде на сина си неговото име.

Кралят на Рива внимателно подаде бебето на Поулгара, вдигна ръка и свали големия меч. Стиснал острието с ръце, той насочи дръжката към увитото с одеяло дете в ръцете на леля си. Трептящата светлина на Кълбото стана по-ярка. И тогава, сякаш привлечен от нея, Геран протегна мъничката си розова ръчичка и я сложи върху греещия скъпоценен камък. Щом детето го докосна, от Кълбото на Алдур започна да струи могъща аура от многоцветна светлина, която обгради тримата с пулсираща дъга и освети цялата зала. В ушите на Гарион зазвуча величествен хор, песента му се разля с исполинска сила и разтърси целия свят.

— Да живее Геран! — прогърмя мощният глас на Бранд. — Наследникът на трона на Желязната хватка, Пазителят на Кълбото на Алдур.

— Да живее Геран! — изрева събралото се множество с гръмотевичен вик.

„Да живее Геран!“ — изрече тихо сухият глас в съзнанието на Гарион.

Поулгара не каза нищо. Това не беше необходимо, защото погледът в очите й казваше всичко.

Въпреки че бе зима и в Морето на ветровете бушуваха бури, всичките алорнски крале пристигнаха в Рива, за да отпразнуват раждането на Геран. Много други приятели и стари познати пристигнаха в Рива заедно с Анхег, Чо-Хаг и кралица Порен. Барак, разбира се, също беше в столицата на островното кралство, придружаван от съпругата си Мерел. Дойдоха Хетар и Адара. Лелдорин и Мандорален пристигнаха от Арендия с Ариана и Нерина.

Гарион, сега някак си по-склонен да обръща внимание на обкръжението си, бе удивен колко много деца имат приятелите му. Струваше му се, че накъдето и да се обърне, вижда малки палавници; шумът на тичащи и смеещи се малки момченца и момиченца изпълваше мрачните коридори на крепостта. Малкият крал Кева от Драсния и синът на Барак, Унрак, скоро станаха най-близки приятели. Дъщерите на Нерина лудуваха със синовете на Адара в безкрайни игри, придружени с много смях. Най-голямата дъщеря на Барак, Гундред, сега пленителна млада дама, остави огромна следа в сърцата на цели полкове млади ривански благородници, ала през цялото време бе под зоркия поглед на своя едър червенобрад баща. Той всъщност никога не заплаши пряко някой от ухажорите на дъщеря си, но погледът му съвсем ясно показваше, че този здрав, исполински силен мъж няма да търпи никакви глупости. Мъничката Терзи, по-малката сестра на Гундред, почти се бе превърнала в млада дама; тя уж правеше пакости с по-малките деца, ала в следващия момент гледаше с пленителен поглед групата ривански младежи, които винаги бяха около нея.

Крал Фулрах и генерал Брендиг пристигнаха по море от Сендария по средата на празненствата. Кралица Лайла изпрати най-искрените си поздравления, но не пристигна със своя съпруг.

— Тя вече бе стъпила на борда на кораба — обясни крал Фулрах. — Но изведнъж се изви силен вятър, няколко по-големи вълни се разбиха в каменния кей и кралицата изгуби съзнание. Решихме да не я подлагаме на това пътуване по това време на годината.

— Вероятно така е най-добре — съгласи се Гарион.

Естествено Дурник и Еранд пристигнаха от Долината, а с тях дойде и Белгарат.

Празнуването продължи няколко седмици. Състояха се пиршества и официални церемонии по поднасяне на подаръци от страна на гостите и посланиците на приятелските кралства. Имаше, разбира се, и часове, когато се отдаваха на спомени, а мъжете отделяха значителна част от времето си на сериозно пиене. Се’Недра бе на върха на великолепието, защото тя и малкият й син бяха единственият център на внимание.

Гарион откри, че празненствата, съчетани с обичайните му задължения по управлението на страната, не му оставят почти никакво свободно време. Искаше му се да може да отдели един-два часа, за да поговори с Барак, Хетар, Мандорален и Лелдорин, но както и да организираше времето си, то просто не достигаше.

Късно една вечер го потърси Белгарат. Когато старият вълшебник влезе в кралските покои, Гарион вдигна очи от доклада, който четеше.

— Помислих си, че би било хубаво и за двамата да си поговорим — каза Белгарат.

— Не съм искал да те пренебрегвам, дядо — извини се той. — Ала съм непрекъснато зает и всичките ми свободни минути са запълнени.

Белгарат вдигна рамене.

— Всичко съвсем скоро ще утихне. Поднесох ли ти вече поздравленията си?

— Мисля, че да.

— Добре. Значи съм се погрижил предвидливо за това. Хората винаги вдигат голям шум около бебетата. Аз самият не ги харесвам особено. Всички са вресливи и почти непрекъснато подмокрени и е почти невъзможно да се говори с тях. Нали нямаш нищо против да се почерпя? — Той посочи една кристална гарафа с бяло вино, поставена на масата.

— Разбира се. Заповядай.

— Ти искаш ли малко?

— Не, благодаря, дядо.

Белгарат си наля една чаша, след това се разположи в креслото срещу Гарион и попита:

— Как вървят кралските дела?

— Скучни са — отвърна Гарион със съжаление.

— Всъщност това не е лошо, знаеш ли? Стане ли вълнуващо, това обикновено означава, че се случват твърде лоши неща.

— Сигурно си прав.

— Учиш ли?

Гарион бързо се надигна.

— Радвам се, че повдигна този въпрос. Всички хора наоколо са обзети от такова трескаво оживление, че без малко щях да пропусна нещо особено важно.

— О, така ли?

— Дали хората, които са правили преписите на сборниците с пророчествата, наистина са проявили нужното внимание?

Белгарат сви рамене.

— Били са твърде внимателни, предполагам. Защо питаш?

— Струва ми се, че в моя препис на Мринския сборник нещо е пропуснато.

— Защо мислиш така?

— Там има един откъс, лишен от какъвто и да било смисъл.

— За теб може би няма нищо смислено, но пък ти не си учил достатъчно дълго.

— Нямам това предвид, дядо. Не говоря за неясно значение. Става дума за изречение, което започва и след това свършва, без да има никакъв смисъл. Искам да кажа, че не завършва така, както би трябвало.

— Може би те тревожат неправилните граматически форми?

Гарион се почеса по главата.

— Там попаднах единствено на този пасаж, който прекъсва по подобен начин. Започва така: „Но внимавайте, камъкът, който лежи в центъра на светлината, ще…“ — тук има някакво петно и после продължава: „и тази среща ще се състои на място, което вече не съществува. Там ще бъде направен правилният избор.“

Белгарат се намръщи.

— Мисля, че познавам този откъс.

— Двата просто не съответстват, дядо. В първата част се говори за Кълбото, поне аз така го тълкувам, а във втората — за някаква среща. Не знам каква дума лежи под онова петно, но да ме убиеш, не мога да измисля как двете части биха могли да се свържат. Мисля, че нещо липсва. Затова попитах как са си вършили работата, когато са преписвали тези неща. Възможно ли е преписвачът да е изпуснал няколко реда?

— Не вярвам, Гарион — отговори Белгарат. — Новият препис винаги се сравнява със стария от друг, не от самия преписвач. Изключително много внимаваме за тези неща.

— Тогава какво има под петното?

Белгарат замислено почеса брадата си.

— Съвсем не мога да си спомня — призна той. — Анхег е тук. Може би той помни, или пък го помоли да препише тази част от неговото копие и да ти го изпрати, когато се прибере във Вал Алорн.

— Това е добра идея.

— Не бих се тревожил толкова много за това, Гарион. В края на краищата става дума само за един откъс.

— Но в него има много неща, които могат да се окажат важни, дядо.

— Ако този въпрос те притеснява толкова много, разнищи го докрай. Това е добър начин да научиш истината.

— Ти не си ли поне малко любопитен?

— Умът ми е зает с други неща. Ти си човекът, открил това несъответствие. Аз ти предоставям цялата слава — разкрий го пред света и намери решение на този проблем.

— Не ми помагаш много, дядо.

Белгарат се усмихна.

— Всъщност не се и опитвам, Гарион. Вече си достатъчно голям да решаваш собствените си проблеми. — Вълшебникът погледна гарафата. — Мисля, че ще си сръбна още мъничко от това.

15.

Гарион погледна намръщено книгата, която миришеше на плесен.

„… И те ще бъдат дванадесет на брой, защото дванадесет е числото, което радва Боговете. Знам, че това е истина, защото веднъж гарван навести съня ми и ми каза така. Винаги съм обичал числото дванадесет и затова Боговете избраха мен да разкрия тази истина на на родите…“

В предишните страници бе откривал известна надежда, някаква скрита връзка със Светлината и Мрака. Бе попаднал на един изумителен откъс, който съвсем ясно обявяваше, че „най-святото от всички неща винаги ще бъде с цвета на небето, освен тогава, когато усети голямото зло и тогава ще пламне в пурпурен пламък.“

Когато откри този откъс, кралят на Рива го прочете жадно, убеден, че се е натъкнал на автентично, неоткрито досега пророчество. Останалата част от книгата за съжаление бе пълна глупост. Кратката биографска бележка в началото на книгата показваше, че авторът й е бил заможен драсниански търговец от третото хилядолетие и че тези тайни, набързо нахвърляни бележки са били открити чак след смъртта му. Гарион се чудеше как човек с толкова разстроен ум би могъл да оцелее в едно нормално общество.

Кралят затвори книгата и с отвращение я остави при нарастващия куп бълнувания, който се трупаше на масата пред него. След това взе едно тънко томче, открито в една изоставена къща в Арендия. Първите няколко страници бяха посветени на сметките при водене на домакинството на някакъв много древен арендски благородник. След това, на четвъртата страница, тези досадни писания изведнъж прекъсваха и Гарион прочете: „Детето на Светлината ще вдигне меча си и ще тръгне да търси това, което е скрито.“ Тези думи бяха непосредствено последвани от изнурително подробни описания на покупката на дузина прасета от някакъв съсед. След това още веднъж незнайният писател започваше да пророкува: „Детето на Светлината ще се отправи в търсене на онзи, чиято душа е била похитена; на камък, който е празен в средата, и на младенец, който ще държи Светлината в едната си ръка и Мрака в другата.“ Това като че ли определено щеше да го доведе до някъде.

Гарион приближи една от свещите, по която се стичаше восък, преви гръб над книгата и зачете внимателно всяка страница. Тези два откъса обаче се оказаха единствените в целия том. В останалите неизменно ставаше дума за ежедневните дела на онази забравена ферма някъде в Арендия.

Гарион въздъхна, облегна се назад и обходи с поглед сумрачната библиотека. Подвързаните книги стояха в прашни редове върху тъмните рафтове, а завитите с ленено платно свитъци бяха подредени върху библиотечните шкафове. Светлината на двете свещи блещукаше и караше всичко в стаята да изглежда така, сякаш танцува.

— Трябва да има по-бърз начин да свърша това — измърмори той.

„Всъщност има“ — обади се сухият глас в съзнанието му.

„Какво?“

„Каза, че трябва де има по-бърз начин. Аз казах, че има.“

„А ти къде се губи цялото това време?“

„Тук-там.“

Гарион бе опознал този друг разум достатъчно добре, за да е сигурен, че той ще му каже само това, което Гарион трябва непременно да узнае.

„Добре — отвърна кралят. — Какъв е този по-бърз начин?“

„Не е необходимо да четеш всяка думичка по начина, по който го правиш. Отвори съзнанието си и просто прелиствай страниците. Нещата, изложени във всяка книга, сами ще изскочат пред теб.“

„Винаги ли пророчествата са смесени с всички тези глупости?“

„Обикновено да.“

„Защо постъпваш така?“

„Поради няколко причини. В повечето случаи не исках преписвачът да узнае какво се крие в книгата му. Следователно това е добър начин да запазим тези неща от неприятелски ръце.“

„Но те остават скрити и за приятелите.“

„Искаш ли да ти обясня, или просто си търсиш повод да правиш остроумни забележки?“

„Добре“ — предаде се Гарион с въздишка.

„Мисля, че и преди съм ти казвал, че думата дава значение на събитието. Думата трябва да бъде на мястото си, но не бива да бъде изложена така, че всеки да може да я открие.“

Гарион се намръщи.

„Да не би да искаш да кажеш, че си изложил всички тези неща в безброй книги, за да могат да ги прочетат само няколко души?“

„Думата «няколко» не е съвсем точна. Вместо нея употреби «един».“

„Един човек ли? Кой?“

„Ти, очевидно.“

„Аз? Защо аз?“

„Пак ли ще говорим за това?“

„Да не би да се опитваш да кажеш, че всичко това е нещо като лично писмо — единствено до мен?“

„И така може да се каже.“

„А какво щеше да стане, ако не се бях наканил да чета?“

„Защо четеш книгите сега?“

„Защото Белгарат ми каза.“

„А ти как мислиш — защо Белгарат ти е казал да го сториш?“

„Защото… — Гарион спря. — Ти си му поръчал да ми каже?“

„Естествено. Той не знаеше, но аз го подтикнах. Всякакви хора имат достъп до Мринския сборник. Ето защо го направих неразбираем. Личните указания за теб обаче ще бъдат съвсем ясни, ако бъдеш внимателен.“

„Защо просто не ми кажеш какво трябва да правя?“

„Не ми е разрешено.“

„Не ти е разрешено ли?“

„Ние имаме свои правила, моят противник и аз, той е моята пълна противоположност. Помежду ни съществува деликатно равновесие, което обезателно трябва да запазим, постигнахме споразумение да действаме само чрез нашите средства и ако аз се намеся с нещо — като например ти кажа направо какво трябва да правиш, тогава моят противник също ще бъде свободен да прекрачи границата. Затова и двамата си служим с това, което наричаме пророчества.“

„Не е ли сложно така?“

„Другата възможност е да настъпи пълен хаос. И аз, и моят противник притежаваме безгранична сила. Ако влезем в директно противоборство, цели слънца ще бъдат унищожени.“

Гарион потрепера и преглътна мъчително.

„Не знаех — призна той. След това му хрумна нова идея. — Позволено ли ти е да ми кажеш нещо за онзи ред в Мринския сборник, онзи, в който по средата има дума, скрита от петно?“

„Зависи от това колко искаш да узнаеш.“

„Коя е думата под петното?“

„Думите са няколко. Ако ги погледнеш при подходяща светлина, трябва да можеш да ги видиш. А що се отнася до другите книги, опитай да ги четеш по начина, по който ти казах. Ще откриеш, че така става много по-бързо, а ти наистина не би могъл да отделяш толкова много време.“

„Какво трябва да значи пък това?“

Но гласът си бе отишъл.

Вратата на библиотеката се отвори и влезе Се’Недра по нощница, наметнала върху раменете си топла дреха.

— Гарион — подхвана тя. — Изобщо ли не смяташ да си лягаш?

— Какво? — вдигна поглед той. — А… да. Веднага.

— Лягай си, Гарион — изрече твърдо тя. — Не можеш да изчетеш цялата библиотека за една вечер.

— Да, скъпа — съгласи се той.

Не след дълго, когато пролетта вече бе започнала да докосва по-ниските поляни по склоновете зад крепостта, обещаното писмо от крал Анхег пристигна. Гарион незабавно отнесе преписа в библиотеката, за да го сравни със своя екземпляр. Когато постави двете копия едно до друго, започна да ругае. В преписа, който му бе изпратил Анхег, имаше петно точно на същото място.

— Казах му! — гневеше се Гарион. — Специално му казах, че ми трябва да видя точно това място, дори му показах!

Твърде учудващо за всички Се’Недра прие спокойно факта, че Мринският сборник почти се бе превърнал в мания за съпруга й. Разбира се, вниманието на малката кралица бе почти напълно приковано към малкия й син и Гарион бе съвсем сигурен, че тя възприема всичко, което й казва или прави, като насън. Младият принц Геран бе обсипван с прекалено големи грижи от страна на майка си. Се’Недра го държеше на ръце почти всяка минута, когато бе буден, а често дори и докато спеше. Той бе кротко бебе, рядко плачеше или се дразнеше, Посрещаше непрестанното внимание на майка си твърде спокойно и невъзмутимо приемаше всичките й прегръдки, гукания и нежни целувки. Гарион обаче чувстваше, че Се’Недра мъничко прекалява — кралицата настояваше непрекъснато да държи Геран и със сигурност отнемаше времето, в което той би могъл да държи сина си, Веднъж Гарион за малко не я попита кога ще дойде редът му, но в последния момент се отказа. Това обаче, което той наистина смяташе за несправедливо, бе начинът, по който Се’Недра измерваше времето. Винаги когато поставяше Геран в ръцете му за няколко минути и на Гарион най-накрая му се удаваше възможност да подържи бебето, ръцете на малката кралица сякаш автоматично се насочваха към копчетата върху предната част на роклята и и тя спокойно обявяваше, че е време да кърми Геран. Гарион, разбира се, не желаеше да лишава сина си от храната му, но в тези моменти бебето всъщност не изглеждаше чак толкова гладно.

След време обаче, когато той най-накрая свикна с факта, че Геран безусловно присъства в живота им, зовът на мрачната, миришеща на плесен библиотека отново започна да го привлича. Начинът на четене, препоръчан му от сухия глас, работеше изненадващо добре. След кратки упражнения Гарион разбра, че може бързо да плъзга погледа си по цели страници отегчителна материя; окото му автоматично спираше върху пророческите откъси, погребани сред обикновения текст. С учудване откри много подобни откъси, скрити на най-невероятни места. В повечето случаи бе очевидно, че авторите дори не са и съзнавали какво са включили в писанията си. Често някое изречение прекъсваше, преминаваше рязко в пророчество, а след това продължаваше точно от там, където бе прекъснало. Гарион бе сигурен, че при повторно прочитане на текста нищо неподозиращият пророк, който е вмъкнал тези думи, дори не би забелязал какво е написал.

Ала Мринският сборник, и в по-малка степен Даринският, си оставаха сърцевината на предсказанията. Откъси от други трудове поясняваха или представяха някои неща в по-големи подробности, но двете големи пророчества поднасяха всичко в най-чист вид. Гарион започна да прави препратки, обозначавайки всеки нов откъс с номер и след това свързваше тези номера с поредица буквени кодове, които съответстваха на откъсите от Мринския свитък. Към всеки откъс от този свитък, откри той, обикновено имаше по три или четири потвърждаващи или обясняващи го редове, събрани оттук-оттам от други трудове — с изключение на онзи изключително важен, унищожен от петното откъс.

— И как мина търсенето днес, скъпи? — попита Се’Недра весело една вечер, когато Гарион се върна начумерен и раздразнителен в кралските покои. В момента тя кърмеше Геран и лицето й грееше от нежност.

— Малко остава да се откажа — заяви той и се отпусна върху един стол. — Мисля, че може би ще е по-добре да заключа тази библиотека и да изхвърля ключа.

Тя го погледна нежно и се усмихна.

— Знаеш, че това няма да помогне, Гарион. След ден-два няма да можеш да устоиш, пък и никоя врата не е достатъчно здрава, все ще можеш да я разбиеш.

— Може би трябва просто да изгоря всички тези книги и ръкописи — измърмори навъсено Гарион. — Вече не мога да се съсредоточа върху нищо друго. Знам, че нещо се крие под онова петно, но никъде не намирам следи, които биха могли да ми помогнат да разбера какво е.

— Ако изгориш тази библиотека, Белгарат сигурно ще те превърне в репичка — предупреди го тя с усмивка. — Знаеш, че много обича книгите.

— Може би би било хубаво да бъдеш репичка известно време — отвърна кралят на Рива.

— Всичко е много просто, Гарион — изрече кралицата с вбесяващо спокойствие. — Щом върху всички екземпляри има петно, защо не отидеш да погледнеш оригинала?

Той я погледна.

— Оригиналът все трябва да е някъде, нали?

— Ами… така излиза.

— Тогава разбери къде е и отиди да го видиш или изпрати хора да ти го донесат.

— Никога не съм мислил за това.

— Очевидно. Много по-забавно е да говориш надуто за това и да беснееш, и да ставаш неприятен заради това петно.

— Знаеш ли, това наистина е много добра идея, Се’Недра.

— Естествено. Вие, мъжете, винаги имате склонност да усложнявате нещата прекалено много. Следващия път, когато имаш проблем, скъпи, потърси помощ от мен. Ще ти кажа как да го разрешим.

Той не отговори.

Първата му работа на следващата сутрин бе да слезе в града и да се отбие при жреца в храма на Белар. Жрецът бе благороден мъж със сериозно лице. За разлика от жреците на Белар в големите храмове на континента, които се занимаваха повече с политика, отколкото се грижеха за своите вярващи, главата на риванското духовенство се занимаваше изключително с благосъстоянието — физическото, както и духовното — на обикновените хора. Гарион винаги го бе харесвал.

— Аз лично всъщност никога не съм виждал оригинала, ваше величество — отвърна жрецът на въпроса на Гарион. — Но винаги са ми казвали, че се пази в гробницата на брега на река Мрин, между края на блатата и Боктор.

— Гробница ли?

— Древните драснианци я издигнали на мястото, където Мринският пророк бил държан окован във вериги — поясни жрецът. — След като бедният човек починал, крал Бичия врат наредил там да се издигне някакъв паметник. Построили гробницата точно върху гроба му. Оригиналният ръкопис се съхранява там в голям кристален сандък. Пазят го няколко жреци. На повечето хора не би било разрешено да го докоснат, но като имаме предвид, че вие сте крал на Рива, сигурен съм, че ще направят изключение.

— В такъв случай ръкописът винаги е бил там?

— Освен по времето на нашествието на ангараките през четвъртото хилядолетие. Откарали го с кораб във Вал Алорн, за да бъде пазен там на сигурно място, точно преди Боктор да бъде опожарен. Торак искал да сложи ръка върху ръкописа, затова решили, че е по-разумно да го изнесат от държавата.

— Добре са направили — каза Гарион. — Благодаря ви за информацията, ваше светейшество.

— Радвам се, че мога да помогна, ваше величество.

На Гарион щеше да му е трудно да напусне кралството. За тази седмица изобщо не можеше да става въпрос, тъй като след два дни му предстоеше среща с пристанищните власти. А следващата седмица щеше да бъде дори по-лошо. Винаги имаше прекалено много официални срещи и държавни дела. Гарион въздъхна и се заизкачва по многобройните стъпала към крепостта. До него вървеше неотлъчно следващият го по петите телохранител. Някак си той се чувстваше едва ли не затворник тук, на този остров. Винаги имаше толкова много неща, за които трябваше да се отделя време. Спомняше си времена, всъщност не много далече в миналото, когато започваше деня на гърба на коня и рядко преспиваше в едно и също легло две нощи поред. Като поразмисли обаче, бе принуден да признае, че дори тогава не бе свободен да прави онова, което желае. Въпреки че не бе осъзнавал това досега, тежестта на отговорността бе паднала върху плещите му през онази ветровита есенна нощ преди толкова много години, когато той, леля Поул, Белгарат и Дурник се измъкнаха през портата на фермата на Фалдор и навлязоха в широкия свят, който се простираше пред тях.

— Е — промърмори тихо кралят на Рива, — това също е важно. Бранд ще се справи тук. Просто ще трябва да я карат без мен известно време.

— Какво казахте, ваше величество? — попита телохранителят.

— Просто мислех на глас — отвърна Гарион малко смутено.

Тази вечер Се’Недра изглеждаше мрачна и раздразнителна. Тя държеше разсеяно Геран и му обръщаше съвсем малко внимание, докато детето със сериозен, съсредоточен поглед играеше с амулета на гърдите й.

— Какво има, скъпа? — попита я Гарион.

— Просто главоболие — отвърна кратко тя. — И ушите ми пищят странно.

— Уморена си.

— Най-вероятно. — Кралицата стана. — Смятам да сложа Геран в люлката и да си лягам — заяви тя. — Може би един добър сън през нощта ще ми помогне да се почувствам по-добре.

— Аз мога да го сложа да си легне — предложи Гарион.

— Не — отвърна Се’Недра, вперила странен поглед пред себе си. — Искам да съм сигурна, че той е на сигурно място в люлката си.

— На сигурно място ли? — изсмя се Гарион. — Се’Недра, това е Рива. Това е най-сигурното място на света.

— Кажи това на Арел — отвърна кралицата и отиде в малката стая до спалнята им, където бе люлката на Геран.

Гарион стоя буден и чете до доста късно. Лошото настроение на Се’Недра по някакъв начин се бе пренесло върху него и не му се спеше. Накрая остави книгата, отиде до прозореца и погледна осветените от луната води на Морето на ветровете. Големите бавни вълни изглеждаха като разтопено сребро под бледата светлина и тяхното величествено движение го хипнотизираше по странен начин. Накрая кралят на Рива духна свещите и бързо влезе в спалнята.

Се’Недра мяташе глава в съня си и мърмореше накъсани фрази — безсмислени части от откъслечен разговор, Гарион се съблече и се пъхна в леглото, като се опитваше да не я безпокои.

— Не — изрече тя с решителен глас. — Няма да ти позволя да направиш това. — После изстена и тръшна глава върху възглавницата.

Гарион лежеше в тъмнината и слушаше как съпругата му говори насън.

— Гарион! — изрече тя задъхано, като изведнъж се събуди. — Краката ти са студени!

— О! — отвърна той. — Съжалявам.

Се’Недра почти незабавно отново се унесе в сън и мърморенето продължи.

Друг глас го събуди няколко часа по-късно. Гласът бе странно познат; Гарион лежеше все още в унес, като се опитваше да си спомни къде точно го е чувал. Бе женски глас, нисък и мелодичен, и звучеше особено успокояващо.

След това кралят внезапно осъзна, че Се’Недра не е до него в леглото, и изведнъж се събуди напълно.

— Но аз трябва да го скрия, така че да не могат да го намерят — долови той. Се’Недра приказваше със странно вцепенен глас. Гарион отметна завивката и се измъкна от леглото.

През отворената врата на детската стая навлизаше бледа, блещукаща светлина. Гласовете идваха оттам. Гарион бързо отиде до вратата. Босите му крака не вдигаха никакъв шум по килима.

— Отвий бебето си, Се’Недра — приказваше другата жена със спокоен убедителен глас. — Така ще го задушиш.

Гарион погледна през вратата. Се’Недра стоеше до люлката в бялата си нощница и се взираше с празни очи в мрака, а до нея бе застанала друга фигура. На стола до люлката имаше купчина одеяла и възглавници. Сякаш унесена в сън, кралицата на Рива постоянно трупаше завивки и възглавници върху бебето си.

— Се’Недра — обърна се към нея жената. — Спри. Чуй ме.

— Трябва да го скрия — упорито повтори Се’Недра. — Те искат да го убият.

— Се’Недра. Ще го задушиш. Махни от него всички одеяла и възглавници.

— Но…

— Прави каквото ти казвам, Се’Недра — изрече твърдо жената. — Веднага.

Се’Недра тихо изхленчи и започна да маха завивките от люлката.

— Така е по-добре. Сега ме слушай. Не трябва да му обръщаш внимание, когато ти говори такива неща. Той не е твой приятел.

Лицето на Се’Недра придоби озадачен вид.

— Не е ли?

— Той ти е враг. Той е този, който иска да нарани Геран.

— Моето бебе?

— Твоето бебе е добре, Се’Недра, но трябва да се пребориш с този глас, който ти говори през нощта.

— Кой… — подхвана Гарион, но в този момент жената се обърна и го погледна и той зяпна от изумление. Жената имаше светлокестенява коса и топли. златисти очи. Роклята й бе проста, кафява, почти с цвета на пръстта в полето. Гарион я познаваше. Бе я срещал веднъж в блатата на източна Драсния, когато той, Силк и Белгарат бяха на път за ужасяващата среща в обитаваните от духове руини на Ктхол Мишрак.

Майката на леля Поул много приличаше на дъщеря си. Лицето й имаше същата спокойна, съвършена красота, а главата й бе също толкова гордо вдигната. В това недокоснато от времето лице обаче имаше някакво странна, сякаш вечна печал, което стегна гърлото на Гарион.

— Поледра! — изрече той задъхано — Какво…

Майката на леля Поул сложи пръст на устните си.

— Не я буди, Белгарион — предупреди го тя. — Ела да я сложим да си легне.

— Геран…

— Той е добре. Дойдох навреме. Просто я заведи спокойно обратно в леглото. Сега ще спи, без да има повече такива приключения.

Гарион отиде до жена си и я прегърна.

— Ела, Се’Недра — каза и той нежно.

Тя кимна все още с празен поглед и послушно влезе с него в кралската спалня.

— Може ли да преместиш тази дълга възглавница? — тихо попита той Поледра.

Тя се засмя.

— Всъщност не — отвърна вълшебницата. — Забравяш, че аз в действителност не съм тук, Белгарион.

— О! — възкликна той. — Съжалявам. Просто ми се струваше…

Кралят премести възглавницата, внимателно положи Се’Недра в леглото и я зави, като дръпна одеялото чак до брадичката й. Тя въздъхна, сгуши се в завивките и заспа.

— Ела в другата стая — каза Поледра.

Гарион кимна и тихо я последва в съседната стая, която бе все още едва-едва осветявана от греещи те въглени на угасващия огън.

— Какво стана? — попита той и тихичко затвори вратата.

— Има някой, който се страхува от твоя син и го мрази, Белгарион — каза му тя сериозно.

— Та той е още бебе — възпротиви се Гарион.

— Врагът му се страхува от това, което той може да стане, а не от това, което е сега. Можеш да си спомниш, че и по-рано е имало такива случаи.

— Искаш да кажеш, когато Ашарак е убил родителите ми?

Тя кимна.

— Всъщност той се опитваше да се добере до теб.

— Но как мога да защитавам Геран от собствената му майка? Искам да кажа, ако този мъж може да идва в съня на Се’Недра по този начин и да я кара да върши разни неща, как бих могъл…

— Това няма да се случи отново, Белгарион. Погрижих се за това.

— Но как би могла? Имам предвид, та ти си… ами…

— Мъртва? Това съвсем не е вярно, но няма значение. Геран е в безопасност за момента, а Се’Недра няма да направи втори подобен опит. Има нещо друго, което трябва да обсъдим.

— Добре.

— Приближаваш се до нещо изключително важно. Не мога да ти кажа всичко, но ти наистина трябва да видиш Мринския сборник — истинския, не някой от преписите. Трябва да видиш какво се крие там.

— Не мога да оставя Се’Недра. Не и сега.

— Тя ще бъде добре, а онова е нещо, което само ти можеш да свършиш. Отиди в гробницата на река Мрин и погледни сборника. Наистина става дума за нещо изключително важно.

Гарион изправи рамене.

— Добре — заяви той. — Ще тръгна още тази сутрин.

— Има още нещо.

— Какво?

— Трябва да вземеш Кълбото на Алдур със себе си.

— Кълбото ли?

— Без него няма да можеш да видиш онова, което трябва да видиш.

— Не те разбирам.

— Ще разбереш, когато отидеш там.

— Добре, Поледра — отвърна Гарион. След това направи печална гримаса. — Не зная защо изобщо възразявам. През целия си живот съм вършил неща, които не разбирам.

— След време всичко ще ти стане ясно — увери го тя и го погледна твърде критично. — Гарион — подхвана тя с глас, който толкова много приличаше на този на леля Поул, че той отговори, без да се замисля.

— Да?

— Нощем наистина не трябва да ходиш без горна дреха, знаеш ли? Ще настинеш.

Корабът, който нае в Коту, бе малък, но добре приспособен за плаване по река. Той плаваше леко по водата, имаше широки напречни греди и понякога се люлееше по течението като треска. Гребците бяха здравеняци и гребяха с добро темпо срещу мудното течение на река Мрин, която бавно лъкатушеше през блатата.

Когато се спусна нощта, бяха на десет левги нагоре по реката от град Коту. Капитанът благоразумно завърза кораба за един стърчащ дънер с намазано с катран въже.

— Не би било добре, ако се опитаме да намерим канала в тъмното — обърна се той към Гарион. — Един грешен завой и може да прекараме следващия месец в лутане из блатата.

— Вие знаете какво правите, капитане — отвърна Гарион. — Няма да се меся в работата ви.

— Бихте ли желали халба пиво, ваше величество? — предложи капитанът.

— С удоволствие — съгласи се Гарион.

По-късно той стоеше облегнат на парапета с халба в ръка, гледаше резките движения на светулките и слушаше нескончаемия хор на жабите. Бе топла пролетна нощ и влажният силен аромат на блатата изпълваше ноздрите му.

Той чу тихо цопване, може би риба или вероятно гмуркаща се видра.

— Белгарион?

Бе странен, писклив глас, но се чуваше съвсем ясно. И идваше от другата страна на парапета.

Гарион се взря в кадифената тъмнина.

— Белгарион? — прозвуча отново гласът. Идваше от някъде под него.

— Да? — отговори Гарион предпазливо.

— Трябва да ти кажа нещо. — Разнесе се още един лек плясък и корабът леко се залюля. Въжето, с което бе завързан за дънера, се потопи, пъргава сянка бързо изтича по него и се плъзна необичайно плавно по парапета. Сянката се изправи и Гарион ясно видя как водата се отцежда от нея. Силуетът бе нисък, не по-висок от три-четири стъпки и се приближаваше към него с необичайна тътреща се походка.

— Вече си по-голям — отбеляза гласът.

— Случва се — отвърна Гарион, като се взираше във фигурата, за да различи лицето й. Луната излезе изпод един облак и Гарион откри, че е отправил поглед право в косматото лице с големи очи на блатно същество.

— Тупик? — попита недоверчиво той. — Ти ли си?

— Е спомни си. — Малкото космато създание изглеждаше доволно.

— Разбира се, че си спомням за теб.

Корабът отново се разлюля и още една космата сянка изтича по въжето. Тупик се обърна раздразнено и изцвърча ядосано:

— Попи! Прибирай се вкъщи!

— Не — отговори тя съвсем спокойно.

— Трябва да правиш каквото ти казвам — извика той и тропна с крак по палубата.

— Защо?

Тупик я погледна с явна безпомощност.

— Всички ли са такива? — попита той Гарион.

— Кои всички?

— Женските. — Тупик произнесе думата с известно отвращение.

— Повечето от тях — да.

Тупик въздъхна.

— Как е Вордай? — попита ги Гарион.

Попи изскимтя много печално.

— Нашата майка умря — отвърна тъжно тя.

— Съжалявам.

— Тя бе много уморена — продължи Тупик.

— Покрихме я с цветя — рече Попи. — И след това затворихме къщата й.

— Това щеше да й хареса.

— Каза, че един ден ти ще се върнеш — подхвана Тупик. — Тя бе много мъдра.

— Да.

— Каза, че трябва да чакаме, докато пристигнеш, и да ти предадем едно съобщение.

— Така ли?

— Съществува зло, което се движи срещу теб.

— Започвах да го подозирам.

— Каза да ти предадем, че злото има много лица, че лицата му не винаги са в съгласие помежду си, но това, което стои зад всичко, няма лице. То идва от много по-далеч, отколкото подозираш.

— Не те разбирам.

— То идва отвъд звездите.

Гарион го погледна.

— Тъкмо това трябваше да ти предадем — увери го Попи. — Тупик го повтори точно така, както майка ни го каза на него.

— Съобщи на Белгарат за мама — рече Тупик. — Предай му, че тя му изпрати своите благодарности.

— Ще му предам.

— Довиждане, Белгарион — изрече тихо блатното същество. Попи издаде тих, нежен гърлен звук, приближи се и потърка за миг муцуната си в ръката на Гарион.

След това двамата се плъзнаха през парапета и изчезнаха в тъмните води на блатата.

16.

Беше мрачно място. Селцето се гушеше на брега на реката в края на плоска, с нищо незапомняща се равнина, покрита с груба тъмнозелена трева. Почвата бе наносна глина, хлъзгава и сива, и изглеждаше неплодородна, а отвъд големия завой на река Мрин се простираше безкрайната зелено-кафява шир на блатата. Селото се състоеше от двайсетина сиво-кафяви къщи, всички струпани около квадратната каменна гробница. Паянтови кейове, построени от бели като кост дървета, изхвърлени на брега, стърчаха в реката като пръсти на скелет, рибарски мрежи висяха върху колове и се сушеха във влажния въздух, който гъмжеше от комари.

Корабът на Гарион пристигна около обяд и той незабавно се отправи по скърцащия кей към калната, изровена от колелата на каруци улица, водеща към самата гробница. Кралят вървеше внимателно, за да не се подхлъзне, и усещаше неприкритите любопитни погледи на селяните. Големият меч на риванския крал стърчеше над рамото му.

Когато Гарион спря пред потъмнелите бронзови врати и поиска да влезе, жреците на Белар, които пазеха гробницата, започнаха да раболепничат и да се умилкват. Поведоха го през застлан с плочи вътрешен двор и гордо му показаха прогнила кучешка колиба и голям, здрав, намазан с катран стълб, по който висяха останки от тежка ръждясала верига. На това място лудият пророк бе прекарал последните си дни.

В самата гробница се намираше традиционният олтар с изсечена върху камък мечешка глава. Гарион забеляза, че вътрешността на гробницата се нуждае от почистване. Самите жреци също бяха чорлави и немити. Помисли си, че една от първите изяви на религиозен плам е силната омраза към сапуна и водата. Светите места и тези, които се грижеха за тях, като че ли винаги миришеха лошо.

Когато стигнаха до сводестото светилище, възникна малък проблем. Там се намираше пожълтелият пергамент на оригинала на Мринския сборник, положен в кристален сандък, а над него се издигаха две свещи с височината на човешки ръст. Един от жреците, фанатик, чиято коса и брада приличаха на разпиляна от вятъра купа сено, се противопостави остро, почти истерично, когато Гарион любезно поиска сандъкът да бъде отворен. Ала висшият духовник бе достатъчно дипломатичен и призна върховенството на мнението на риванския крал, особено когато забеляза Кълбото на Алдур, така че Гарион можеше да разгледа всеки свещен обект, който желаеше. Гарион още веднъж се убеди, че по някакъв особен начин той самият е свещен обект в съзнанието на много алорни.

Фанатикът най-накрая отстъпи, макар да продължи да мърмори: „Светотатство“. Кристалният сандък бе отворен с ръждясал ключ и в кръга от светлината на свещите бяха поставени малка масичка и стол. Така Гарион можеше да разгледа внимателно сборника.

— Мисля, че вече мога да се справя сам, ваши светейшества — обърна се учтиво кралят към тях. Не обичаше хора, надвесени над раменете му, пък и сега не чувстваше особено силна нужда от компания. Гарион седна, постави ръка върху свитъка и погледна малката група жреци. — Ще ви повикам, ако имам нужда от нещо.

Лицата им изразяваха неодобрение, но съкрушителното присъствие на краля на Рива ги бе направило твърде плахи, така че те не се противопоставиха на категоричното му желание да напуснат помещението и излязоха тихо един след друг.

Гарион бе възбуден. Решението на загадката, която го бе измъчвала през всичките тези месеци, най-сетне се намираше в ръцете му. Той развърза с треперещи пръсти тънката копринена панделка и започна да развива пращящия пергамент. Начинът на изписване на думите бе старинен, но изпълнен с великолепие. Отделните букви бяха по-скоро изкусно изрисувани, отколкото изписани. Кралят на Рива незабавно разбра, че на създаването единствено на този ръкопис е бил посветен цял един живот. С потръпващи от нетърпение ръце Гарион внимателно разви свитъка, очите му пробягаха по вече познатите думи и фрази в търсене на реда, който веднъж завинаги щеше да разбули загадката.

Ето го! Гарион се взря недоверчиво в него и не можа да повярва на очите си. Петното бе точно същото както и при всички други копия. Без малко щеше да изкрещи от отчаяние.

Притиснат от мъчителното чувство за поражение, риванският крал прочете още веднъж този ред със съдбовно значение: „И детето на Светлината ще срещне детето на Мрака, ще го надвие и тъмнината ще избяга. Но внимавайте — камъкът, който лежи в центъра на светлината, ще…“ — И тук отново се появяваше проклетото петно.

Когато Гарион прочете откъса втори път, се случи нещо особено. Изведнъж го обзе някакво странно безразличие. Защо вдигаше толкова шум за една-единствена дума, скрита под петното? Какво щеше да промени една дума? Понечи да стане от стола, да прибере свитъка и да излезе от това място, в което се разнасяха зловонни миризми. Искаше му се да се прибере вкъщи. И изведнъж внезапно спря, припомнил си всички часове, които бе прекарал в опити да разгадае значението на фразата, заличена от петното. Нямаше да е излишно да прочете откъса още веднъж. В края на краищата бе изминал толкова дълъг път…

Кралят отново се захвана със свитъка, но неприятното чувство се изостри толкова много, че той едва успя да се задържи изправен. Защо си губеше времето с тези глупости? Бе изминал целия този път, за да си измъчва очите с този разкапващ се боклук, с несвързаните брътвежи на един болен ум, записани върху пергамента — тази воняща, полуизгнила, зле ощавена кожа. Гарион отблъсна сборника с отвращение. Това наистина беше глупаво. Той отмести стола си, изправи се и преметна на гръб големия меч на Желязната хватка. Неговият кораб го очакваше, закотвен на кея. Докато паднеше нощта, можеше да е изминал половината път до Коту, а след седмица щеше да бъде отново в Рива. Щеше да заключи библиотеката завинаги и можеше да се посвети на истинската си работа. В края на краищата владетелят на кралството нямаше време за всички тези умопобъркващи размишления. Гарион решително обърна гръб на свитъка и тръгна към вратата.

Ала в момента, когато отмести поглед от свитъка, спря. Какво правеше той? Наистина трябваше да разбули тайната на петното. Но когато се обърна и отново погледна ръкописа, отново го помете същата тази вълна от непоносимо отвращение. Тя бе толкова силна, че риванският крал се обърна с гръб към сборника. Изведнъж чувството на неприязън изчезна. Имаше нещо в самия свитък, което се опитваше да го прогони.

Гарион започна да крачи нагоре-надолу, като внимателно задържеше погледа си встрани от ръкописа. Какво бе изрекъл сухият глас в съзнанието му? „Там има няколко думи. Ако ги погледнеш при подходяща светлина, ще успееш да ги видиш.“ Каква светлина? Свещите в това сводесто помещение явно не бяха онова, което бе имал предвид сухият глас. Слънчева светлина? Това едва ли бе вероятно. Поледра бе казала, че той трябва да прочете скритите думи, но как би могъл при положение, че сборникът буквално го прогонваше всеки път, когато го погледнеше? Гарион спря. Какво друго бе споменала тя? Нещо от рода на това, че няма да може да ги види без…

Вълната на отвращение, която връхлетя срещу него, бе толкова силна, че Гарион усети как стомахът му се свива. Кралят се завъртя бързо така, че да бъде с гръб към омразния документ. Изведнъж дръжката на меча на Желязната хватка го удари внезапно и болезнено по главата. Гарион гневно вдигна ръка към рамото си, за да хване дръжката и да я блъсне надолу, но вместо това ръката му докосна Кълбото на Алдур. Чувството на погнуса моментално се изпари, мислите и съзнанието му се избистриха. Светлината! Разбира се! Той трябваше да прочете сборника под светлината на Кълбото! Тъкмо това се бяха опитали да му кажат Поледра и сухият глас. Гарион непохватно протегна ръка и хвана Кълбото.

— Измъкни се от мястото си — промърмори той. Чу се леко щракване и безценният камък остана в ръката му. Огромният меч, препасан през гърба му, изведнъж стана много тежък и Гарион без малко щеше да се смъкне на колене на пода. С изумление разбра, че привидната липса на тежест у огромното оръжие е дело на самото Кълбо. Докато се бореше с това грамадно тегло, той започна да опипва непохватно катарамата върху гърдите си, разкопча я и усети как гигантското оръжие се плъзна от гърба му. Мечът на Желязната хватка падна на пода и издрънча оглушително.

Вдигнал Кълбото, Гарион се обърна и погледна право в свитъка. Стори му се, че чува яростно ръмжене, но съзнанието му остана ясно. Пристъпи към масата и разгърна свитъка с едната си ръка с другата държеше светещото Кълбо над тайнствения откъс.

Най-после видя значението на скритите под петното думи, които го бяха измъчвали толкова дълго. Петното не се беше получило вследствие на няколко случайно разлети капки мастило. Посланието бе запазено изцяло, но всички думи бяха написани една върху друга! Цялото пророчество се съдържаше на това единствено място! В синята силна светлина на Кълбото на Алдур погледът му се гмуркаше все по-надолу и по-дълбоко под повърхността на пергамента и думите, останали скрити цяла вечност, изплуваха като мехурчета, откъсващи се от свитъка.

„Но внимавайте… — беше написано в съдбовно важния откъс. — Камъкът, който лежи в центъра на Светлината, ще пламне с червена светлина. Гласът ми ще проговори на Детето на Светлината и ще му открие името на Детето на Мрака. Детето на Светлината ще вдигне меча на Пазителя и ще се отправи в търсене на онова, което е останало скрито. Търсенето ще бъде дълго. То ще се осъществи с три похода. Вие ще знаете, че то е започнало, когато бъде продължен родът на Пазителя. Съхранете добре потомъка на Пазителя, защото няма да има друг. Пазете го добре, защото ако той случайно попадне в ръцете на Детето на Мрака и бъде отнесен на мястото, където царува злото, тогава единствено слепият избор ще реши изхода на борбата. Ако случайно потомъкът на Пазителя бъде похитен, тогава Възлюбленият и Вечният трябва да застане начело. Той ще намери пътя към мястото, където царува злото, разбулвайки всички загадки. И във всяка загадка ще открива само една-единствена част от пътя, затова трябва да разнищи всички — всички, или пътят ще го поведе в погрешна посока и Мракът ще тържествува. Затова бързайте към срещата, където ще приключат трите похода на търсенето. И тази среща ще се състои на място, което вече не съществува. Там ще бъде направен правилният избор.“

Гарион прочете откъса още веднъж, а след това за трети път. Почувства зловещ хлад. Думите ехтяха и тътнеха в съзнанието му. Накрая кралят стана и отиде до вратата на осветената от свещите сводеста зала.

— Трябва ми нещо, с което да пиша — обърна се той към жреца, който стоеше зад вратата. — И изпратете някой до реката. Нека съобщи на капитана на кораба да се приготвя за път. Веднага щом свърша тук, трябва да отплавам за Коту.

Жрецът гледаше с широко отворени очи нажеженото Кълбо, сияещо в ръката на Гарион.

— Не стой така, човече, действай! — заповяда му кралят. — Съдбата на целия свят зависи от това.

Жрецът примигна и изтича навън.

На следващия ден Гарион бе в Коту, а след още ден и половина стигна до Алдурфорд в северна Алгария. По една щастлива случайност пастири прекарваха към Мурос стадо полудив алгарски добитък и Гарион незабавно тръгна да търси водача им.

— Трябват ми два коня — започна кралят, пропускайки обичайните любезности. — Най-добрите, които имаш. До края на седмицата трябва да съм в Долината на Алдур.

Водачът на пастирите, алгарски воин със свиреп вид, облечен в черни кожени дрехи, го погледна изпитателно.

— Добрите коне са скъпи, ваше величество — осмели се да каже той и очите му блеснаха.

— Това няма значение. Моля, приготви ги за четвърт час и пъхни в дисагите малко храна.

— Нима не желаете дори да обсъдим цената, ваше величество?

Гласът на главния пастир издаде дълбокото му разочарование.

— Нямам особено желание — отвърна му Гарион. — Просто пресметни колко струва и ще платя.

Пастирът въздъхна.

— Приемете ги като подарък, ваше величество — рече той. След това погледна печално краля на Рива. — Но естествено разбирате, че напълно провалихте целия ми следобед.

Гарион се засмя разбиращо.

— Ако имах време, добри ми главни пастирю, щях да се пазаря с теб цял ден за всяка медна монета, но имам спешна работа на юг.

Водачът на пастирите печално стисна ръката му.

— Не го приемай толкова присърце, приятелю — успокои го Гарион. — Ако искаш, ще ругая името ти пред всеки, когото срещна, и ще му разказвам как ужасно си ме измамил.

Очите на главния пастир светнаха.

— Това би било изключително любезно от страна на ваше величество — възкликна той, уловил веселия поглед на Гарион. — В края на краищата човек трябва да поддържа доброто си име. Конете ще бъдат готови веднага. Лично ще ги избера.

Гарион напредваше в галоп на юг с добро темпо. Поддържаше конете си свежи и силни, като на всеки две или три левги ги сменяше. Дългото пътешествие в търсене на Кълбото го бе научило на много начини за запазване силата на добрия кон и той употребяваше всички. Когато на пътя му се изпречеше стръмен хълм, той забавяше препускането и тръгваше ходом, след това наваксваше изгубеното време по дългия спускащ се склон на хълма. Когато можеше, заобикаляше неравния път. Спираше късно за нощувка и потегляше отново в ранни зори.

Напредваше на юг през дълбоко до колене развълнувано море от избуяла зелена степ на трева, което се ширеше под топлото пролетно слънце, Заобиколи алгарската крепост, която хората бяха изградили висока колкото планина; знаеше, че крал Чо-Хаг, кралица Силар и, разбира се, Хетар и Адара, ще настояват да поостане за ден-два. С искрено съжаление премина с около левга на запад от къщичката на Поледра. Надяваше се по-късно да му остане време да навести леля Поул, Дурник и Еранд. Точно сега обаче трябваше да стигне до Белгарат с откъса от сборника, който старателно бе преписал и който бе прибрал прилежно във вътрешния джоб на жакета си.

Когато най-сетне спря пред ниската кула на Белгарат, бе толкова уморен, че краката му трепереха. Той скочи от коня пред голямата гладка скала, която служеше за врата на кулата, и извика:

— Дядо! Дядо, аз съм!

Не последва отговор. Ниската кула се издигаше смълчана над високата трева. Гарион дори и не се замисли за възможността старият човек да не си е у дома.

— Дядо! — извика повторно той. Отново нямаше отговор. Червенокрил кос се спусна от небето, кацна на върха на кулата и се взря любопитно в Гарион. След това започна да чисти с клюн перата си.

Гарион усети, че почти му прилошава от разочарование, после погледна смълчаната скала, която винаги се отместваше, за да пропусне Белгарат. Добре знаеше, че онова, което възнамерява да стори, е в сериозен разрез с добрите обноски, ала се съсредоточи, погледна скалата и изрече:

— Отвори се!

Камъкът послушно се отмести. Гарион влезе и бързо се изкачи по стълбите, като в последния момент се сети да прескочи стъпалото, където нестабилният камък все още не бе поправен.

— Дядо! — извика пак той.

— Гарион? — долетя отгоре сепнатият глас на стареца.

— Виках — рече Гарион и влезе в неразтребеното кръгло помещение. — Не ме ли чу?

— Съсредоточавах се върху нещо — отвърна възрастният мъж. — Какво става? Какво правиш тук?

— Накрая открих онзи откъс! — извика Гарион.

— Какъв откъс?

— Онзи от Мринския сборник — онзи, който липсваше.

— За какво говориш, момче? Няма липсващ откъс в Мринския сборник.

— Разговаряхме за това в Рива. Не си ли спомняш? Става дума за мястото, където има петно върху страницата. Показах ти го.

Белгарат го погледна възмутено.

— Дошъл си тук и прекъсваш работата ми само заради това?

Гарион го погледна. Това не беше Белгарат, когото познаваше. Старецът никога не се бе отнасял толкова студено с него.

— Дядо — подхвана кралят на Рива — някой някак си е скрил част от сборника. Когато го четеш, попадаш на една част, която не виждаш.

— Ти обаче можа да я видиш, така ли? — изрече Белгарат с глас, изпълнен с презрение. — Ти? Едно момче, което дори не можеше да чете, докато не стана възрастен мъж. Ние изучаваме този сборник хиляди години, а сега ти идваш и ни казваш, че пропускаме нещо?

— Чуй ме, дядо. Опитвам се да ти обясня. Когато стигнеш до това място, нещо се случва с ума ти. Не му обръщаш някакво внимание, защото поради някаква причина не желаеш да го сториш.

— Глупости! — изсумтя Белгарат. — Не ми трябва някакъв си абсолютно начинаещ хлапак да ми казва как трябва да уча.

— Няма ли поне да погледнеш какво открих? — умоляващо каза Гарион, извади пергамента от вътрешния си джоб и му го подаде.

— Не! — изкрещя Белгарат и отблъсна пергамента. — Махни тази глупост оттук. Махай се от кулата ми, Гарион!

— Дядо!

— Махай се! — Лицето на стареца бе пребледняло от гняв, очите му хвърляха светкавици.

Думите на дядо му толкова много нараниха Гарион, че в очите му блеснаха сълзи. Как Белгарат можеше да му говори така?

Старият човек се разгневи още повече, закрачи из стаята и замърмори гневно.

— Имам да върша работа — важна работа, а ти нахлуваш тук с тази налудничава история за нещо, което липсва. Как се осмеляваш? Как смееш да ме прекъсваш заради тази вятърничава глупост? Не знаеш ли кой съм аз? — Той махна с ръка към пергамента, който Гарион бе вдигнал и отново протягаше към него. — Махни от погледа ми това отвратително нещо!

Гарион изведнъж разбра. Онзи или онова, което се опитваше да запази в тайна думите, скрити под странното мастилено петно, принуждаваше Белгарат да вилнее така яростно — очевидно искаше да му попречи да прочете откъса. Имаше само един начин да се пречупи тази странна сила, която принуждаваше хората да не гледат свитъка. Гарион остави пергамента на една маса, след това хладнокръвно разкопча катарамата на колана, препасан през гърдите му, свали от гърба си меча на Желязната хватка и го опря на стената. Постави ръка върху Кълбото на върха на дръжката на меча и изрече:

— Откачи се.

Кълбото тупна в ръката му и засия.

— Какво правиш? — попита Белгарат.

— Ще трябва да те накарам да видиш това, за което говоря — тъжно обясни Гарион. — Не искам да те наранявам, но трябва да погледнеш.

И тръгна бавно и хладнокръвно към Белгарат, протегнал напред ръката, в която държеше Кълбото.

— Гарион — подхвана Белгарат и заотстъпва уплашено. — Внимавай.

— Отиди до масата, дядо — сурово каза Гарион. — Отиди до масата и прочети това, което открих.

— Заплашваш ли ме? — попита Белгарат невярващо.

— Просто го направи, дядо.

— Ние не се отнасяме така един към друг, Гарион — възрази старият човек и отстъпи още една крачка.

— До масата — повтори Гарион. — Иди там и чети.

По челото на Белгарат изби пот. Неохотно, сякаш това му причиняваше болка, той отиде до масата и се наведе над пергамента. После поклати глава.

— Не мога да го видя — заяви той, въпреки че една горяща свещ стоеше точно до пергамента. — Тук е твърде тъмно.

— Ето — каза Гарион и протегна Кълбото напред. — Ще го осветя.

Кълбото блесна, синята му светлина попадна върху листа и изпълни стаята.

— Прочети го, дядо — повтори Гарион с глас, който не търпеше възражение.

Белгарат го погледна почти умолително.

— Гарион…

— Прочети го.

Белгарат сведе очи към страницата, която лежеше пред него, и изведнъж ахна.

— Къде… Как намери това?

— Беше под петното. Можеш ли да го видиш сега?

— Разбира се, че мога. — Белгарат развълнувано вдигна листа и зачете. Ръцете му трепереха. — Сигурен ли си, че пише точно това?

— Преписах го дума по дума, дядо. Направо от оригиналния ръкопис.

— Как успя да го видиш?

— По същия начин, както и ти — на светлината на Кълбото. Тя прави думите ясни и забележими.

— Удивително! — възкликна старият мъж. — Чудя се… — Той бързо отиде до един шкаф, който стоеше до стената, порови из него за малко, след това се върна при масата със свитък в ръце и бързо го разгъна.

— Дръж Кълбото по-близо, момче — помоли той.

Гарион приближи Кълбото и се загледа заедно с дядо си. Погребаните думи бавно се издигаха на повърхността, също както се бе случило в гробницата на лудия пророк.

— Изумително! — удивляваше се Белгарат. — Мястото е зацапано, някои от думите са неясни, но посланието е тук. Цялото, съвсем цялото. Как е възможно никой от нас да не го е забелязал? Как го откри ти?

— Помогнаха ми, дядо. Гласът, звучащ в съзнанието ми, съобщи, че трябва да прочета откъса при определена светлина. — Кралят на Рива се поколеба, защото знаеше колко много болка щяха да причинят думите му на стария човек. — А след това ни посети Поледра.

— Поледра ли? — Гласът на Белгарат за миг му изневери.

— Някой принуждаваше Се’Недра да направи нещо в съня си, нещо много опасно. Поледра дойде и я спря. След това ми каза, че трябва да отида в гробницата в Драсния и да прочета сборника. Изрично подчерта да взема Кълбото на Алдур. Когато отидох там и започнах да чета, за малко щях да си тръгна. Някак си всичко ми изглеждаше глупаво. А после си спомних всичко, което двамата ми бяха съобщили, и го свързах в мислите си. И щом започнах да чета на светлината на Кълбото, усещането, че си губя времето, изчезна. Дядо, каква е причината за това? Мислех, че това се случва единствено с мен, но ето че подейства и на тебе.

Белгарат се намръщи и се замисли. После каза:

— Било е възбрана. Някой някога е вложил волята си в това петно и го е направил толкова отблъскващо, че никой да не може да го разчете.

— Но то е точно на същото място дори в твоя екземпляр. Как е станало така, че преписвачът е могъл да види достатъчно добре всичко, за да го напише, а ние — не?

— Много от преписвачите в миналото са били неграмотни — обясни Белгарат. — Не е задължително да можеш да четеш, за да препишеш нещо. Всичко, което са правели преписвачите, било да рисуват точни копия на буквите върху страницата.

— Но това… как го нарече?

— Възбрана. Тази дума е измислена, за да обясни онова, което се получава в нашия случай. Mисля, че я въведе Белдин. Понякога е ужасно впечатлен от собствения си ум.

— Възбраната е накарала преписвачите да изпишат всичките думи една върху друга, въпреки че не са знаели какво означават те?

Белгарат изсумтя и се вгледа пред себе си, потънал в размисъл.

— Който и да го е направил, е много силен и много хитър. Дори и не подозирах, че някой контролира съзнанието ми.

— Кога е станало това?

— Вероятно по времето, когато самият пророк е записал откровението.

— Възбраната би ли продължила да действа след смъртта на своя създател?

— Не.

— В такъв случай…

— Точно така. Той все още е някъде тук.

— Възможно ли е той да бъде онзи Зандрамас, за когото непрекъснато слушаме?

— Предполагам, че е възможно. — Белгарат взе листа, който Гарион бе преписал. — Сега го виждам и на обикновена светлина — отбеляза той. — Очевидно щом веднъж развалиш възбраната за някой човек, тя си остава развалена. — Вълшебникът внимателно прочете листа още веднъж. — Това наистина е важно, Гарион.

— Бях съвсем сигурен, че е така — отвърна той. — Обаче не разбирам пророчеството напълно. Първата част е съвсем проста — частта, в която се споменава, че Кълбото ще стане червено и че ще се разкрие името на Детето на Мрака. Изглежда, че ще ми се наложи да предприема ново пътешествие.

— И то ще бъде дълго, ако написаното тук е вярно.

— А какво означава следващата част?

— Ами доколкото я разбирам, това твое търсене — каквото и да е то — е вече започнало. Започнало е след раждането на Геран. — Старецът се намръщи. — Обаче не ми харесва онази част, в която пише, че слепият избор може да реши кой ще бъде победителят в борбата. Такива неща ме карат да се притеснявам.

— Кой е Възлюбленият и Вечният?

— Вероятно аз.

Гарион го погледна. Белгарат сви рамене.

— Наистина звучи малко надуто — призна той. — Понякога хората наистина ме наричат „Вечният мъж“, а когато моят Учител промени името ми, добави сричката „бел“ към старото ми име. В старинния език „бел“ е означавало „възлюблен“. — Белгарат се усмихна с едва доловима тъга. — Понякога моят учител си служеше красиво с думите.

— А какви са тези загадки, за които става дума?

— Това е древно понятие. В миналото използвали думата „загадка“ вместо „пророчество“. Предполагам, че това не е лишено от смисъл, като вземем предвид колко загадъчни са някои от тях.

— Хей! Гарион! Белгарат! — чу се отвън.

— Кой ли може да е? — попита Белгарат. — Каза ли на някого, че идваш тук?

— Не. — Гарион свъси чело. — Не съм казал на никого. — Той отиде до прозореца и погледна надолу. Висок алгарец с ястребово лице, от чието теме падаше гъст кичур коса, бе възседнал покрит с пяна кон.

— Хетар! — извика Гарион. — Какво има?

— Пусни ме да вляза, Гарион — отвърна Хетар. — Трябва да говоря с теб.

Белгарат отиде при внука си на прозореца.

— Вратата е от другата страна. Заобиколи и влез — викна той. — Ще ти отворя. Внимавай с камъка на петото стъпало — предупреди го вълшебникът, когато високият мъж тръгна към вратата. — Нестабилен е.

— Кога ще го поправиш, дядо? — попита Гарион и почувства слабия, познат приток на сила, когато старецът отвори вратата.

— О, ще се заема с това тези дни.

Хетар се качи в кръглата стая на върха на кулата. Ястребовото му лице бе мрачно.

— Каква е тази припряност, Хетар? — попита Гарион. — Никога не съм те виждал да пришпорваш коня си така.

Хетар пое дълбоко дъх и каза:

— Трябва незабавно да се завърнеш в Рива, Гарион.

— Да не се е случило нещо лошо? — попита Гарион и усети внезапна хладина.

Хетар въздъхна.

— Много ми е неприятно, че аз съм човекът, от когото трябва да научиш това, Гарион, но Се’Недра прати вест до мен да те намеря възможно най-бързо. Трябва веднага да се върнеш в Рива.

Гарион се вледени. Десетки ужасни предположения изникнаха във въображението му.

— Защо? — попита тихо той.

— Съжалявам, Гарион. Не мога да изразя с думи колко е дълбоко съжалението ми. Бранд е бил убит.

ТРЕТА ЧАСТ

АЛОРИЯ

17.

Лейтенант Бледик бе един от онези трезвомислещи млади сендарски офицери, които приемаха всичко много сериозно. Той пристигна точно навреме в странноприемница „Лъва“ в пристанищния град Камаар и ханджията, препасал престилка, го съпроводи нагоре по стълбите. Стаите, в които Гарион и другите бяха отседнали, бяха просторни, добре обзаведени и имаха изглед към пристанището. Кралят стоеше до прозореца и гледаше навън, сякаш взорът му можеше да прекоси всички тези левги открита морска шир и да разбере какво става в Рива.

— Пратили сте да ме повикат, ваше величество — каза Бледик с почтителен поклон.

— А, лейтенанте, влезте — заговори Гарион и се обърна с гръб към прозореца. — Имам спешно съобщение за крал Фулрах. Как смятате — колко време ще ви бъде необходимо да стигнете до Сендар?

Лейтенантът се замисли. Един поглед към сериозното му лице бе достатъчен, за да убеди Гарион: младежът обмисляше всичко. Бледик сви устни, докато разсеяно оправяше яката на яркочервената си униформа.

— Ако яздя през цялото време и сменям коня си във всеки хан по пътя, утре късно следобед ще бъда в двореца.

— Добре — каза Гарион и подаде на младия офицер сгънатото и запечатано писмо до сендарския крал. — Когато видите крал Фулрах, съобщете му, че съм изпратил лорд Хетар от Алгария до всички алорнски крале, за да ги уведоми, че свиквам среща на алорнския съвет в Рива. Бих искал и той да присъства.

— Да, ваше величество.

— Съобщете му, че Пазителят на Рива е бил убит.

Бледик отвори широко очи, лицето му пребледня.

— Не! — възкликна задъхано той. — Кой е отговорен за това?

— Все още не зная никакви подробности, но веднага щом наема кораб, ще отплаваме за острова.

— Гарион, скъпи — намеси се Поулгара от стола си до прозореца. — Обяснил си всичко това в писмото. На лейтенанта му предстои дълъг път, а ти го задържаш.

— Имаш право, лельо Поул — призна той. След това отново се обърна към Бледик. — Ще имате ли нужда от пари или друго нещо?

— Не, ваше величество.

— В такъв случай тръгвайте веднага.

— Незабавно, ваше величество. — Лейтенантът отдаде чест и излезе.

Гарион закрачи по скъпия малореански килим. Поулгара, облечена в обикновена синя рокля за пътуване, продължаваше да кърпи една от туниките на Еранд. Иглата й остро проблясваше на слънчевата светлина, струяща от прозореца.

— Как можеш да бъдеш толкова спокойна? — попита я кралят на Рива.

— Не съм, скъпи — отвърна вълшебницата. — Затова шия.

— Защо се бавят толкова? — терзаеше се той.

— Наемането на кораб отнема време, Гарион. Това не е като да купуваш хляб.

— Кой би искал смъртта на Бранд? — избухна той. Откакто преди около седмица напуснаха Долината на Алдур, кралят си задаваше този въпрос отново и отново. Грамадният Пазител с тъжно лице бе посветил изцяло живота си на Гарион и риванския трон и в действителност бе слял личните си желания с тези на краля. Доколкото Гарион знаеше, Бранд не бе имал никакви врагове.

— Това е едно от първите неща, които трябва да разберем, когато стигнем в Рива — отвърна вълшебницата. — Моля те, опитай да се успокоиш. С крачене нагоре-надолу нищо няма да постигнеш, а то ми действа твърде разсейващо.

Почти се бе свечерило, когато Белгарат, Дурник и Еранд се върнаха с един висок риванец с посивели коси. Дрехите му носеха отличителната миризма на солена вода и катран, която издаваше, че е моряк.

— Това е капитан Яндра — представи го Белгарат. — Той се съгласи да ни откара с кораба си до острова.

— Благодаря ви, капитане — бяха единствените думи на Гарион.

— Удоволствието е мое, ваше величество — отвърна Яндра със скован поклон.

— Да не би скоро да сте пристигнали от Рива? — попита го Поулгара.

— Вчера следобед, милейди.

— Имате ли някаква представа за това, което се е случило там?

— Не научихме много подробности на пристанището, милейди. Понякога хората горе в крепостта са малко потайни — не се обиждайте, ваше величество. Въпреки това из града се носят всякакви слухове и повечето от тях са твърде невероятни. Общо взето всичко, което мога да кажа със сигурност, е, че Пазителят на Рива е бил нападнат и убит от група череки.

— Череки! — възкликна Гарион.

— По този въпрос всички са единодушни, ваше величество. Някои хора твърдят, че всичките наемни убийци били убити. Други пък смятат, че някои са оцелели. Не мога да кажа със сигурност, но зная, че наистина погребаха шестима от тях.

— Добре — изсумтя Белгарат.

— Не и ако са били общо шестима, татко — каза Поулгара. — Трябват ни отговори, не трупове.

— Уф… извинете ме, ваше величество — измърмори Яндра с известно неудобство. — Може би не съм аз този, който трябва да го каже, но според някои от слуховете череките били някакви държавни служители от Вал Алорн и били изпратени от крал Анхег.

— От Анхег? Това е нелепо.

— Така разправят, ваше величество. Не вярвам много на това, но може би не бихте искали такъв слух да се разпространява из острова. Пазителят на Рива бе много обичан в цялото кралство и много хора се захванаха да подготвят мечовете си — ако разбирате какво искам да кажа.

— Мисля, че е по-добре да се прибера възможно най-бързо — рече Гарион. — За колко време ще стигнем до Рива?

Капитанът се замисли.

— Моят кораб не е толкова бърз, колкото черекските бойни плавателни съдове — извини се той. — Да кажем три дни, ако времето се задържи все така хубаво. Можем да отплаваме с прилива утре сутринта, ако успеете да се приготвите.

— Ще успеем — каза Гарион.

Над Морето на ветровете бе късно лято. Времето се задържа ясно и слънчево. Корабът на Яндра упорито пореше блестящите, огрени от слънцето вълни, наведен леко на една страна поради косия вятър. Гарион прекара по-голямата част от пътуването, крачейки мрачно по палубата. Три дни след като вдигнаха котва в Камаар, назъбените очертания на Острова на ветровете се появиха ниско на хоризонта пред тях и Гарион почувства, че го обзема някакво отчаяно нетърпение. Имаше толкова много въпроси, на които трябваше да намери отговор, толкова много неща, които трябваше да свърши, затова дори този един час, необходим, за да стигнат до пристанището му се струваше недопустимо забавяне.

Рано следобед корабът на Яндра заобиколи носа, засланящ пристанището, и се отправи към каменните кейове в долната част на града.

— Аз ще избързам напред — обърна се Гарион към останалите. — Вие ме последвайте, когато можете. — Още докато моряците затягаха въжетата, кралят скочи върху покритите със сол камъни на кея и тръгна нагоре към крепостта, като изкачваше по две стъпала наведнъж.

Се’Недра го чакаше пред портите, облечена в черна траурна рокля. Лицето й бе бледо, а очите й — пълни със сълзи.

— О, Гарион! — изплака тя, прегърна го и зарида върху гърдите му.

— Кога се случи това, Се’Недра? — попита я кралят, притискайки я в прегръдките си. — Хетар не ми съобщи много подробности.

— Преди около три седмици — хълцаше тя. — Бедният Бранд. Бедният ни скъп приятел.

— Къде мога да намеря Кайл?

— Работи на писалището на Бранд — отвърна тя. — Не мисля, че е спал по повече от два-три часа нощем, откакто се случи това.

— Леля Поул и останалите идват след мен. Искам да поговоря с Кайл. Би ли ги посрещнала, когато дойдат?

— Разбира се, скъпи — отговори тя и избърса очи с опакото на ръката си.

— Ще поприказваме по-късно — рече той. — Сега трябва да разбера какво се е случило.

— Гарион — прошепна тъжно малката кралица. — Били са череки.

— И аз така чух — отвърна Гарион. — Точно затова трябва да проуча нещата до дъно, при това възможно най-бързо.

Коридорите на крепостта бяха необикновено смълчани. Докато Гарион с решителни крачки приближаваше западното крило, откъдето Бранд бе ръководел ежедневните дела на кралството, слугите се покланяха и се отдръпваха встрани.

Кайл бе облечен в траурни одежди, лицето му бе посивяло от умора и мъка. Ала подредените купове документи върху тежкото писалище на Бранд свидетелстваха, че въпреки скръбта си той изпълнява не само своите задължения, но и тези на баща си. Когато Гарион влезе в кабинета, Кайл вдигна поглед и понечи да стане.

— Недей — спря го кралят. — Имаме твърде много работа, за да губим време с изискванията на етикецията. — Той погледна изтощения си приятел и с прискърбие добави: — Съжалявам, Кайл. Съжалявам повече, отколкото всички думи на света могат да изразят.

— Благодаря, ваше величество.

Гарион се отпусна на стола срещу Кайл и усети как собствената му умора го връхлита като вълна.

— Не можах да науча никакви подробности — рече кралят на Рива. — Би ли могъл да ми кажеш какво точно се случи?

Кайл кимна и се облегна назад.

— Случи се преди около месец, скоро след като ти замина за Драсния. Пристигна търговска делегация, изпратена от крал Анхег. Всичките им документи изглеждаха наред, но те не изясниха напълно причината за посещението си. Отнесохме се към тях с обичайната любезност. По-голямата част от времето си членовете на делегацията прекарваха в стаите, където ги бяхме настанили. Късно една нощ баща ми обсъждал някакви въпроси с кралица Се’Недра и се връщал в покоите си. Тогава се натъкнал на череките в коридора, който води към кралските покои. Попитал ги дали може да им помогне с нещо, а те се нахвърлили върху него без никакво предупреждение. — Кайл замълча за миг и стисна зъби. След това пое дълбоко дъх и прекара уморено ръка пред очите си. — Ваше величество, баща ми дори не е бил въоръжен. Направил е всичко възможно да се защити и успял да извика за помощ, преди да го съсекат. Братята ми и аз се втурнахме да му помогнем заедно с няколко от стражите в крепостта. Направихме всичко, което бе по силите ни, за да заловим убийците, но те категорично отказаха да се предадат. — Синът на Пазителя се намръщи. — Сякаш напълно преднамерено желаеха да изгубят живота си. Нямахме друг избор и ги убихме.

— Всичките ли? — попита Гарион и усети, че стомахът му се свива.

— Всички с изключение на един — отвърна Кайл. — Брат ми Брин го удари по тила с тъпата страна на една брадва. Оттогава убиецът е в безсъзнание.

— Леля Поул е с мен — рече Гарион. — Тя ще го събуди, ако въобще някой е способен да стори това. — Лицето му помръкна. — И когато се събуди, ще си поговоря с този черек.

— Аз също искам да получа отговор на някои въпроси — съгласи се Кайл и лицето му изведнъж стана загрижено. — Белгарион, те носеха писмо от крал Анхег. Затова ги пуснахме да влязат в Цитаделата.

— Не съм сигурен, че има логично обяснение за него.

— Писмото е у мен. Носи печата и подписа на крал Анхег.

— Свикал съм среща на алорнския съвет — съобщи Гарион. — Когато Анхег пристигне, ще можем да изясним този въпрос.

— Ако изобщо дойде — добави мрачно Кайл.

Вратата тихо се отвори и Се’Недра въведе останалите в стаята.

— Добре — подхвана оживено Белгарат. — Да видим дали ще можем да разнищим въпроса. Оцеля ли някой от тях?

— Един, древни — отвърна Кайл. — Но е в безсъзнание.

— Къде е? — попита Поулгара.

— Сложихме го в една стая в северната кула, милейди. Лекарите се грижат за раните му, но все още на са успели да го свестят.

— Веднага отивам там — заяви вълшебницата.

Еранд прекоси стаята, отиде до стола на Кайл и без да изрече нито дума, положи съчувствено ръка върху рамото на младия риванец. Кайл отново стисна зъби и изведнъж очите му се наляха със сълзи.

— Носели са писмо от Анхег, дядо — обърна се Гарион към стареца. — Така са влезли в крепостта.

— Пазиш ли писмото? — попита Белгарат Кайл.

— Да, древни. Тук е. — Кайл започна да прехвърля документите от една купчина.

— Най-добре е да започнем с писмото — каза старецът. — Съдбата на целия алорнски съюз зависи от това, така че нека разрешим този въпрос колкото е възможно по-бързо.

Късно вечерта Поулгара приключи прегледа на единствения оцелял убиец и влезе с мрачно лице в кралските покои, където обсъжданията продължаваха.

— Съжалявам, но не мога да направя абсолютно нищо — осведоми ги тя. — Цялата тилна част на черепа му е разбита. Животът му едва се крепи. Ако го събудя, веднага ще умре.

— Необходимо е да получа отговори на някои въпроси, лельо Поул — каза и Гарион. — Как мислиш — колко време ще мине, преди да се събуди?

Вълшебницата поклати глава.

— Съмнявам се, че това изобщо ще стане. Дори ако убиецът се събуди, едва ли каже нещо свързано. Единственото, което държи мозъка му цял, е теменната кост.

Кралят я погледна безпомощно.

— Не би ли могла…

— Не, Гарион. От съзнанието му не е останало нищо, което бихме могли да използваме.

Два дни по-късно пристигна крал Чо-Хаг — главатарят на племенните вождове на алгарските конници, придружаван от кралица Силар и Адара — високата тъмнокоса братовчедка на Гарион.

— Много тъжен повод — обърна се с тих глас Чо-Хаг към Гарион, когато двамата си стиснаха ръцете на кея.

— Изглежда, напоследък се събираме единствено за погребения — съгласи се Гарион. — Къде е Хетар?

— Мисля, че е във Вал Алорн — отвърна Чо-Хаг. — Вероятно ще пристигне с Анхег.

— Това е другото нещо, за което трябва да поговорим — рече Гарион.

Чо-Хаг вдигна вежди.

— Хората, убили Бранд, са били Череки — обясни тихо Гарион.

— Носели са писмо от Анхег.

— Анхег не би могъл да има нищо общо с това — заяви Чо-Хаг. — Той обичаше Бранд като брат. Зад престъплението със сигурност стои някой друг.

— Сигурен съм, че си прав, но сега много хора в Рива го подозират, а някои дори говорят открито за война.

Лицето на Чо-Хаг помръкна.

— Затова трябва много бързо да разкрием истината — решително каза Гарион. — Трябва да овладеем тези настроения преди нещата съвсем да излязат от контрол.

На следващия ден пристигна крал Фулрах от Сендария, а с него на големия кораб бяха едноръкият генерал Брендиг, старият, но все още жизнен граф Селин и учудващо за всички самата кралица Лайла. За страха й от пътуване по море вече се разправяха истински легенди. Същия следобед кралица Порен, все още в дълбок траур заради кончината на съпруга си, слезе на риванския бряг от черния драсниански кораб, който я бе докарал от Боктор заедно със сина й крал Кева и тънкия като вейка маркграф Кендон — човекът, който бе по-известен с прозвището си Джевълин.

— О, скъпи Гарион — изрече тихо Порен и прегърна Гарион. — Не мога да изразя с думи колко съжалявам.

— Всички загубихме един от най-скъпите си приятели — отвърна той и се обърна към Кева. — Ваше величество — поздрави го риванският крал с официален поклон.

— Ваше величество — отговори Кева и също се поклони.

— Чухме, че убийството е забулено в някаква загадка — намеси се Порен. — Присъстващият тук Кендон е много добър в изясняването на всякакви неясни и потайни неща.

— Маркграфе — поздрави Гарион началника на драснианското разузнаване.

— Ваше величество — отвърна Джевълин, обърна се и подаде ръка на млада жена с бакъреноруса коса и нежни кафяви очи, която слизаше по мостчето. — Помните племенницата ми, нали?

— Маркграфиня Лизел — каза Гарион. — Добре дошла.

— Ваше величество — отговори тя с благовъзпитан поклон. Въпреки че тя може би не го осъзнаваше, леко загатнатите трапчинки на двете й страни придаваха на лицето й едва доловимо дяволито изражение. — Чичо ми ме накара да работя като негова секретарка. Твърди, че зрението му изневерява, но предполагам, че това е може би само извинение, за да не ме назначи на истинска длъжност. По-възрастните роднини имат склонността да бъдат прекалено загрижени за нашата сигурност, не мислите ли?

Гарион се усмихна за миг и попита:

— Чувал ли е някой нещо за Силк?

— Той е в Реон — отвърна Джевълин. — Опитва се да събере сведения за дейността на култа към Мечката. Изпратихме куриери, но понякога този човек трудно може да бъде открит. Въпреки това очаквам, че скоро ще пристигне.

— Пристигна ли вече Анхег? — попита кралица Порен.

Гарион поклати глава.

— Чо-Хаг и Фулрах са тук, но от Анхег все още нямаме никаква вест.

— Чухме, че някои хора го подозират — подхвърли дребничката русокоса кралица. — Това просто не може да бъде вярно, Гарион.

— Сигурен съм, че той ще може да обясни всичко веднага щом пристигне.

— Останал ли е жив някой от убийците? — попита Джевълин.

— Един — отговори му Гарион. — Но се страхувам, че няма да ни бъде особено полезен. Един от синовете на Бранд разбил главата му. Няма изгледи да се оправи.

— Жалко. — измърмори лаконично Джевълин. — Но не винаги е необходимо човек да може да говори, за да даде сведения.

— Надявам се, че имаш право — откликна разпалено Гарион.

Разговорите на вечеря и по-късно същата вечер бяха сдържани. Въпреки че никой не го показваше открито, всички не желаеха да говорят за мрачната възможност, която стоеше пред тях. Повдигането на този въпрос в отсъствието на Анхег можеше да усили съмненията и подозренията и да придаде на цялата среща тон, който никой от тях не искаше да допуска.

— Кога ще се състои погребението на Бранд? — попита тихо Порен.

— Веднага щом пристигне Анхег — отвърна Гарион.

— Взели ли сте някакво решение за длъжността на Бранд? — попита Фулрах.

— Какво имаш предвид?

— Длъжността „Пазител на кралството“ е възникнала преди много време, за да се запълни празнината, появила се след като нийсанците са убили крал Горек и семейството му. Сега ти заемаш трона. Наистина ли се нуждаеш от Пазител на кралството?

— Честно казано, не съм мислил за това. Бранд винаги е бил с нас. Той изглеждаше толкова вечен, колкото камъните на самата крепост.

— Кой се е грижил за делата му, след като е бил убит, ваше величество? — попита старият граф Селин.

— Вторият му син Кайл.

— Вие имате много други задължения, Белгарион — подчерта графът. — Наистина се нуждаете от човек, който би могъл да поеме грижата за всекидневните дреболии, поне докато настоящата криза отмине. Ала не смятам, че е необходимо точно сега да се вземат окончателни решения за длъжността „Пазител на кралството“. Сигурен съм, че ако го помолите, Кайл би продължил да изпълнява задълженията на баща си и без официално назначение.

— Той има право, Гарион — намеси се Се’Недра. — Кайл е изцяло предан на короната. Ще направи каквото го помолиш.

— Ако младежът върши добре работата си, вероятно е най-добре да го оставите да продължи — предложи Селин. След това се усмихна за миг. — Една стара сендарска поговорка гласи: „Ако нещо не е счупено, не се опитвай да го поправяш“.

На следващата сутрин в пристанището нестабилно навлезе неугледен кораб, претрупан от носа до кърмата с пристройки, а многобройните му платна бяха разпънати така, че го правеха неустойчив. Гарион, който стоеше на бойниците в Цитаделата и разговаряше тихичко с Джевълин, се намръщи и попита:

— Какъв е този кораб? Конструкцията ми е непозната.

— Арендски е, ваше величество. Те изпитват нужда всичко, което правят, да прилича на замък.

— Не знаех, че арендците разполагат с кораби.

— Нямат много — отвърна Джевълин. — Техните плавателни съдове лесно се преобръщат, особено при силен вятър.

— Да слезем долу и да видим кой е дошъл.

— Точно така — съгласи се Джевълин.

Пътниците на борда на арендския кораб се оказаха стари приятели. Мандорален, могъщият барон на Воу Мандор, стоеше изправен на перилата, облечен изцяло в бляскави доспехи. До него беше Лелдорин от Уилдантор. С двамата рицари бяха пристигнали техните съпруги Нерина и Ариана, и двете облечени в прелестни рокли от тъмен, пищно украсен брокат.

— Тръгнахме веднага щом получихме вестта за нещастието в твоето кралство, Гарион — извика Мандорален. Гласът му прелетя водната повърхност, разделяща кораба от сушата, докато арендският екипаж с мъчителни усилия придвижваше кораба към кея. — Дълг и любов към теб и към Пазителя на Рива, когото подло убиха, ни задължават да ти помогнем в твоето справедливо търсене на възмездие. Самият Кородулин би дошъл с нас, ако не бе повален от коварна болест.

— Трябваше да очаквам това — измърмори Гарион.

— Дали тези двамата може да усложнят нещата? — попита тихо Джевълин.

Гарион потрепера.

— Просто не би могъл да си представиш колко.

Два дни по-късно „Морска птица“ с Барак на руля заобиколи носа и влезе в пристанището. По перилата стояха яки черекски воини в плетени ризници. Лицата им бяха бдителни, а очите им светнаха още по-зорко, когато Барак насочи кораба към кея.

Гарион слезе по многобройните каменни стъпала и видя, че долу се е събрала внушителна враждебно настроена тълпа. Лицата на стеклите се хора бяха мрачни, а мнозина мъже носеха оръжие.

— Изглежда, положението е тревожно — обърна се тихо Гарион към Кайл, който го бе придружил. — Мисля, че ще е най-добре да успокоим духовете по време на срещата.

Кайл огледа гневните лица на жителите на града, които напираха към кейовете.

— Имаш право, Белгарион — съгласи се той.

— Ще трябва да си придадем вид, че приветстваме сърдечно Анхег.

— Искаш от мен твърде много, Белгарион.

— Неприятно ми е да поставям въпроса по този начин, Кайл, но аз не просто искам. Тези череки по перилата са личната стража на Анхег. Ако пламне една-единствена искра, ще се стигне до големи кръвопролития, а може би и до война, което никой от нас не желае. Сега се усмихни. Нека отидем да приветстваме краля на череките.

За да придаде възможно най-добър външен израз на предстоящото събитие, Гарион поведе Кайл по подвижното дъсчено мостче към палубата на кораба на Барак, така че срещата с крал Анхег да се състои изцяло пред очите на разгневената тълпа. Барак, облечен в официален зелен жакет, изглеждаше още по-едър, откакто Гарион го бе видял за последен път. Той заслиза с големи крачки от палубата, за да се срещне с краля на Рива.

— Това е много тъжен момент за всички нас — заяви огромният черек и стисна ръката първо на Гарион, а след това на Кайл. — Анхег и Хетар са долу с дамите.

— Дамите ли? — попита Гарион.

— Ислена и Мерел.

— Слуховете достигнаха ли до вас? — попита го Гарион.

Барак кимна.

— Това е една от причините, поради които доведохме съпругите си.

— Добро хрумване — рече Гарион одобрително. — Човек, който отива някъде, желаейки да предизвика стълкновение, обикновено не води жена си със себе си. Всички искаме да направим така, че тази история да изглежда възможно най-добре в очите на хората.

— Ще сляза да доведа Анхег — заяви Барак и хвърли бърз поглед към страшната тълпа, струпала се пред дъсченото мостче.

Кралят на Черек се появи на палубата в обичайната си синя роба. Лицето му бе изпито и изнурено.

— Анхег, приятелю — заговори Гарион с глас, който трябваше да се чуе ясно сред тълпата, пристъпи напред и стисна в яка прегръдка краля на череките. — Мисля, че трябва да се усмихнем — прошепна той. — Трябва да покажем на всички, че все още сме добри приятели.

— А такива ли сме наистина, Гарион? — попита тихо Анхег.

— Изобщо нищо не се е променило, Анхег — твърдо каза Гарион.

— В такъв случай давай бързо да приключваме с това. — Анхег издигна глас: — Кралският двор на Черек поднася своите съболезнования пред трона на Рива в този скръбен час.

— Лицемер! — изкрещя глас от тълпата.

Лицето на Анхег помръкна, но Гарион се приближи до перилата и впери гневен поглед към хората.

— Всеки, който обижда моя приятел, обижда мен — изрече той със страховито спокоен глас. — Иска ли някой от вас да каже нещо на мен?

Тълпата се размърда неспокойно. Гарион се обърна към Анхег и пророни:

— Изглеждаш уморен.

— Претърсвам камък по камък целия замък, както и по-голямата част от Вал Алорн, откакто научих какво се е случило. Ала не успях да намеря никаква следа. — Чернобрадият крал на череките замълча и погледна Гарион право в очите. Погледът му бе умолителен. — Кълна ти се в живота си, Гарион, че нямам нищо общо със смъртта на Бранд.

— Зная, Анхег — бе простичкият отговор на Гарион. Риванският крал хвърли поглед към все още разгневената тълпа. — Най-добре да вземем Хетар и дамите и да отидем в Цитаделата. Всички останали са там. Трябва да започнем работа възможно най-бързо. — Гарион се обърна към Кайл. — Веднага щом влезем, искам да изпратиш хора да разпръснат тази тълпа. Кеят да е напълно чист. Не искам неприятности тук.

— Наистина ли положението е толкова лошо? — попита съвсем тихо Анхег.

— Просто предохранителни мерки — отвърна Гарион. — Искам да държа нещата под контрол, докато стигнем до дъното на тази загадка.

18.

Погребението на Бранд Пазителя на Рива, се състоя на следващия ден в залата на риванския крал. Гарион, облечен изцяло в черно, седеше на базалтовия трон. До него, на по-малък трон, беше Се’Недра, а риванският първожрец произнасяше хвалебствени слова за покойния пред препълнената с хора зала.

Присъствието на крал Анхег от Черек на тази печална церемония предизвика сред риванските благородници полугласно изречени гневни закани. Единствено тяхната дълбока почит към Бранд и суровият поглед на Гарион попречиха на шепота в дъното на залата да се превърне в открити обвинения. Анхег, седнал между Порен и Чо-Хаг, остана с неподвижно като камък лице по време на цялата траурна служба и напусна залата веднага след приключването й.

— Никога не съм го виждал такъв — прошепна Барак на Гарион след церемонията. — Досега никой не го е обвинявал в убийство и той не знае как да се справи с това.

— Никой не го обвинява и сега — бързо отговори Гарион.

— Обърни се и погледни лицата на поданиците си, Гарион — тъжно рече Барак. — Във всички очи се чете обвинение.

Гарион въздъхна.

— Не е нужно да ги поглеждам. Много добре зная какво си мислят.

— Кога искаш да започнат заседанията?

— Нека изчакаме малко — реши Гарион. — Не ми се ще Анхег да се движи по коридорите на Цитаделата, докато всичките още опечалени хора сноват наоколо с кинжали в поясите.

— Разумно — съгласи се Барак.

В ранните часове на следобеда всички се събраха в украсената със сини завеси зала на съвета в южната кула. Щом Кайл затвори вратата, Анхег се изправи и каза:

— Още в самото начало искам да заявя, че нямам нищо общо със случилото се тук. Бранд винаги е бил един от най-близките ми приятели и по-скоро бих отсякъл ръката си, отколкото да го нараня. Имате думата ми и на крал, и на алорн.

— Никой не те обвинява в нищо, Анхег — изрече тихо Чо-Хаг.

— Ха! Не съм толкова глупав, колкото изглеждам, Чо-Хаг, а дори и да бях, все още имам уши. Единственото нещо, което хората в Рива все още не правят, е, че не ме плюят в лицето.

— Смятам, че всички тези подозрения, съвсем неоснователни, разбира се, произхождат от писмото, което убийците са представили при идването си тук. Не бихме ли разрешили най-бързо загадката, ако започнем с преглед тъкмо на този документ? — каза граф Селин.

— Добро предложение — отвърна Гарион и се обърна към Кайл. — Може ли да видим писмото?

— А… то е у древния Белгарат, сир — отговори той.

— О, да — обади се Белгарат. — Бях забравил. — Той бръкна в сивата си туника, извади сгънат пергамент и го подаде на стария сендарски благородник.

— На пръв поглед изглежда съвсем наред — отбеляза замислено графът, след като го прочете.

— Дай да го видя — помоли Анхег, взе документа отвратено и зачете навъсен. — Добре, това е моят подпис — призна той. — Печатът също е моят, но се заклевам, че не съм писал това писмо.

Гарион се досети нещо.

— Винаги ли четеш всичко, което ти носят за подпис? — попита той. — Зная, че има моменти, когато ми представят цели купища документи, които трябва да подпиша. И аз просто изписвам името си в долния край на всеки от тях. Искам да кажа, че… възможно ли е някой да е подпъхнал писмото сред куп други документи и ти да си го подписал, без да знаеш какво съдържа?

Анхег поклати глава.

— Това ми се случи веднъж — отвърна той. — Сега чета всичко, преди да го подпиша. И не само това. Аз лично диктувам всеки документ, под който поставям името си. Така съм сигурен, че в него се съдържа тъкмо онова, което искам аз. — Кралят гневно подаде писмото на Гарион. — Виж само това. — Той посочи с пръст втория абзац. — „Що се отнася до факта, че търговията е живата кръв на нашите две кралства…“ и така нататък. По дяволите, Гарион! Никога през живота си не съм използвал израза „Що се отнася до факта, че“.

— Тогава как ще обясним противоречивите данни? — попита граф Селин. — Установихме автентичността на кралския подпис и печат. Крал Анхег заяви, че не само чете всичко, което подписва — той също така диктува лично всяко писмо и прокламация. Но въпреки това откриваме текстови несъответствия в посочения документ.

— Селин — прекъсна го язвително Анхег. — Да не би винаги да се изразяваш чрез правни понятия? Думите ти звучат съвсем като на адвокат.

Графът се засмя и каза:

— Просто се опитвам да бъда кратък, ваше величество.

— Ненавиждам адвокатите.

Проклетото писмо бе в центъра на обсъжданията, но тъй или иначе не стигнаха до никакво заключение. Гарион си легна уморен, объркан и обзет от съмнения, както в самото начало.

Спа лошо и се събуди късно. Докато лежеше в покритото с балдахин кралско легло и се опитваше да подреди мислите си, чуваше гласове, които идваха от съседната стая. Се’Недра бе там, разбира се, заедно с леля Поул. Шумният смях на кралица Лайла веднага издаваше присъствието й. Гласовете на Нерина и Ариана също лесно се разпознаваха поради мимбратското наречие, на което говореха двете дами. Имаше и други, но гласовете им се губеха във всеобщата глъчка.

Гарион бавно се надигна в леглото. Чувстваше се така, сякаш не бе спал цяла нощ. Отметна топлата пухена завивка и стъпи на пода. Никак не му се искаше този ден да започне толкова рано. Въздъхна и се изправи. Хвърли поглед към панталоните и жакета, които бе носил вчера — целите в скръбен черен цвят — и поклати глава. Ако продължеше да се облича в траур, това негласно щеше да се възприеме като мълчаливо обвинение — нещо, което на всяка цена трябваше да се избегне. Положението, възникнало с идването на крал Анхег, бе толкова деликатно, че и най-малката погрешна стъпка можеше да доведе до криза. Риванският крал отиде до тежкия гардероб, в който държеше дрехите си, избра един от обичайните сини жакети и започна да се облича.

Разговорът в съседната стая изведнъж бе прекъснат от почукване на вратата.

— Питам се дали съм добре дошла тук? — чу се тихият глас на кралица Ислена.

— Да, разбира се — отвърна леля Поул.

— Мислех, че… — Ислена се поколеба и след малко продължи: — Като обмислих всичко, реших, че може би е по-добре да стоя настрана.

— Глупости — заяви кралица Лайла. — Влизай, Ислена.

Разнесе се всеобщо одобрително мърморене.

— Кълна се пред всички вас, че мъжът ми е невинен и няма нищо общо с извършеното зверство — изрече Ислена с ясен глас.

— Никой не твърди обратното, Ислена — отвърна тихо леля Поул.

— Може би не открито, но навсякъде долавям грозни подозрения.

— Сигурна съм, че Гарион и другите ще стигнат до дъното на тази загадка — заяви твърдо Се’Недра. — Тогава всичко ще се изясни.

— Горкият ми Анхег, въобще не мигна тази нощ — продължи тъжно Ислена. — Знам, че изглежда като звяр, но сърцето му наистина е много чувствително. Това дълбоко го нарани. Веднъж дори плака.

— Нашите повелители и съпрузи ще отмъстят за сълзите, които твоят съпруг е пролял заради мерзкия злодей, чийто образ се крие зад това чудовищно дело — заяви баронеса Нерина. — И глупците, които се съмняват в неподправената вярност на Анхег, ще бъдат покрити с позор заради това, че не са проявили доверие в него. Нека само истината да излезе наяве.

— Мога единствено да се надявам, че имаш право — промълви Ислена.

— Това е скръбна тема, дами — обърна се към останалите братовчедката на Гарион лейди Адара. — И няма нищо общо с истинската причина, която ни накара да се съберем тук.

— А каква е тя, любезна ми Адара? — попита Ариана.

— Бебето, Ариана — отвърна Адара. — Дойдохме да видим още веднъж бебето ти, Се’Недра. Сигурна съм, че то вече не спи. Защо не го донесеш, та да му се порадваме?

Се’Недра се засмя.

— Помислих си, че никога няма да ме помолиш да го направя.

Заседанието на съвета започна късно сутринта. Кралете и съветниците им още веднъж се събраха в украсената със сини завеси зала. Беше красива утрин в края на лятото, златистата слънчева светлина струеше през прозорците, а нежният бриз поклащаше леко завесите. При провеждането на тези заседания не бяха установени никакви условности, затова владетелите, както и всички останали присъстващи членове на съвета, се разполагаха удобно върху тапицираните с кадифе столове, подредени в помещението.

— Наистина не мисля, че ще постигнем нещо особено, ако още един ден си блъскаме главите с това писмо — започна Белгарат. — Нека приемем, че то очевидно е някакъв фалшификат, и да продължаваме напред. — Вълшебникът погледна Кайл. — Имаше ли баща ти врагове тук, на острова? Някой достатъчно заможен и могъщ противник, способен да наеме черекски убийци?

Кайл се намръщи.

— Никой не може да живее толкова години, без да накърни нечии интереси, древни — отвърна той. — Но не смятам, че някой е изпитвал чак толкова дълбока омраза към баща ми.

— Всъщност, приятелю — намеси се Мандорален, — някои хора, чувствайки се оскърбени, таят мълчаливо своята ненавист и крият враждебността си зад маската на лицемерието, докато не им се предостави възможност да си отмъстят. Историята на Арендия е пълна с разкази за такива деяния.

— Това наистина е възможно — съгласи се крал Фулрах. — И вероятно ще е най-добре отначало да насочим вниманието си близо до дома на убития, а чак след това да се огледаме и по-надалеч.

— Може би ще е полезно да направим списък — предложи Джевълин. — Ако включим в него имената на всички хора от Острова на ветровете, за които съществува възможността да са обидени от Бранд, можем да започнем да ги изключваме един по един. А щом стесним максимално списъка, ще можем да започнем разследване. Ако човекът, стоящ зад извършеното престъпление, е риванец, то или е посещавал Черек, или е имал някаква връзка с череки в близкото минало.

До обяд успяха да съставят необходимия списък. Кайл изпрати да му донесат някои документи, свързани с решенията, вземани от Бранд през последните пет години. Тъй като Пазителят на Рива бе действал като главен съдия на кралството, той бе длъжен да представи мнението си по редица проблеми, а във всяко дело имаше спечелил и загубил.

След обяд владетелите започнаха да пресяват фамилиите от списъка, като изключваха имената на онези, които не разполагаха с достатъчно богатство и власт, за да използват услугите на платени убийци.

— Стеснихме го мъничко — отбеляза Джевълин, като зачерта още едно име и вдигна списъка. — Сведохме го до размер, с който лесно можем да работим.

Някой почука почтително на вратата. Един от стражите размени няколко думи с някого отвън, след това отиде до Барак и измърмори нещо. Едрият червенобрад мъж кимна, изправи се и го последва навън.

— Какво ще кажеш за този? — Джевълин се обърна към Кайл и му посочи някакво име.

Кайл се почеса по бузата и каза:

— Едва ли.

— Било е спор за земя — изтъкна Джевълин. — Някои хора стават много чувствителни, когато става дума за земя.

— Ставаше дума за едно пасище — припомни си Кайл. — И то не много голямо. Човекът бездруго има повече земя, отколкото може да обработва.

— Защо е отишъл на съд тогава?

— Всъщност другата страна по делото повдигна въпроса пред баща ми.

Барак се върна и каза:

— Анхег, Грелдик е тук. Има да ти съобщи нещо много важно.

Анхег понечи да стане, но след това се огледа.

— Нека влезе — изрече лаконично той. — Не искам някой да си помисли, че имам някакви тайни от вас.

— Всички имаме тайни, Анхег — измърмори кралица Порен.

— Моето положение е малко по-особено, Порен. — Той оправи нащърбената корона, която се бе плъзнала над едното му ухо.

В същия момент брадатият, облечен в кожени дрехи Грелдик изблъска стражите, влезе в стаята и изрева:

— Имаш неприятности у дома, Анхег!

— Какви неприятности?

— Току-що идвам от Ярвиксхолм — отвърна Грелдик. — Всички там са много враждебно настроени към теб.

— Това не е нищо ново.

— Опитаха се да потопят кораба ми — продължи Грелдик. — Подредили са катапулти по скалите от двете страни на заливчето, през което се влиза в града. Огромните камъни валяха върху главите ни като градушка.

Анхег се намръщи.

— Защо?

— Вероятно защото не искаха да видя онова, което правят.

— Какво толкова може да правят, че да искат да го държат в дълбока тайна?

— Флот.

Анхег сви рамене.

— Много хора строят кораби в Черек.

— По сто наведнъж?

— Колко?!

— Налагаше се да избягвам камъните, които хвърляха срещу мен, така че не можах да преброя точно, но целият горен край на залива е покрит със строителни докове. Киловете вече са положени и сега започват с ребрата. О, укрепват и стените на града.

— Стените ли? Та те са по-високи от стените на Вал Алорн.

— Сега са още по-високи.

Анхег се намръщи.

— Какво са замислили?

— Анхег, когато строиш флот и започнеш да усилваш укрепленията си, това обикновено означава, че се подготвяш за война. А когато се опитваш да потопиш кораба на човек, за когото се знае, че е в приятелски отношения с короната, това обикновено означава, че войната ще бъде срещу твоя крал.

— Той е прав, Анхег — каза Барак.

— Кой управлява Ярвиксхолм сега? — попита с любопитство Гарион.

— Култът към Мечката — отвърна Анхег с отвращение. — През последните години се стичат на малки групи от всички краища на Черек.

— В такъв случай положението е много сериозно, Анхег — отбеляза Барак.

— Такава политика съвсем не е присъща на култа — изтъкна Джевълин. — Никога на са проявявали интерес към прякото противопоставяне срещу кралската власт.

— За каква политика става дума? — поинтересува се Анхег.

— Просто друг начин да се каже „открита война с короната“ — каза началникът на драснианското разузнаване.

— Какво точно имаш предвид?

— Тактическа подробност — сви рамене Джевълин. — Досега култът се е опитвал да действа отвътре. Опитвали са се да получат достатъчна подкрепа, за да заставят кралете на алорнските народи да следват тяхната политика. Не смятам, че изобщо са се замисляли за открито въстание.

— За всяко нещо има първи път — рече Хетар.

Джевълин се навъси.

— Такъв подход е съвсем непривичен за тях — размишляваше той на глас. — Пълна противоположност на политиката, която са следвали през последните три хиляди години.

— Хората се променят — подхвърли генерал Брендиг.

— Но не и култът към Мечката — възрази Барак. — В съзнанието на последователите на култа няма място за повече от една идея.

— Мисля, че е най-добре да си събереш багажа и да се върнеш във Вал Алорн — предложи Грелдик. — Ако пуснат тези кораби на вода, ще контролират целия западен бряг на Черек.

Анхег поклати глава и каза:

— Трябва да остана тук. Зает съм с друг въпрос, който е по-важен точно сега.

Грелдик сви рамене и измърмори:

— Кралството си е твое. Поне засега.

— Благодаря, Грелдик — сухо каза Анхег. — Нямаш представа колко ме утешава тази мисъл. Колко време ще ти трябва, за да стигнеш до Вал Алорн?

— Три, може би четири дни. Зависи от това как ще хвана приливите в Пролива на глигана.

— Отиди незабавно там — рече му Анхег. — Съобщи на адмиралите, че искам да излязат от Вал Алорн и да заемат позиции отвъд Халберговия проток. Смятам, че след края на този съвет бих искал да предприема кратко пътешествие до Ярвиксхолм. Не би ни отнело много време да изгорим тези корабостроителници.

Грелдик се ухили доста злобно.

Привечер съветът бе разпуснат и Кайл застигна Гарион в осветения от факли коридор.

— Мисля, че има нещо, на което трябва да обърнеш внимание, Белгарион — тихо каза той.

— Да?

— Това придвижване на черекския флот ме безпокои.

— Флотът си е на Анхег — отвърна Гарион. — Същото се отнася и за кралство Черек.

— За корабостроителниците в Ярвиксхолм научихме единствено от думите на Грелдик, а те не са подкрепени с доказателства — подчерта Кайл. — А Халберговият проток е само на три дни път от Рива.

— Не сме ли прекалено подозрителни, Кайл?

— Ваше величество, напълно съм съгласен, че обвиненията срещу Анхег трябва да отпаднат поради липсата на доказателства за участието му в убийството на баща ми. Но това съвпадение, поставящо флота на Черек на такова разстояние, от което лесно може да се атакува Рива, съвсем променя нещата. Мисля, че трябва без много шум да се погрижим за защитата си, просто за всеки случай.

— Ще помисля по този въпрос — отвърна Гарион и закрачи по коридора.

Около обяд на следващия ден пристигна Силк. Дребничкият драснианец бе облечен в скъп сив кадифен жакет и както бе станало обичайно за него напоследък, пръстите му сияеха, обсипани с безумно скъпи безценни камъни. След като бързо поздрави приятелите си, той се отдаде на продължителен таен разговор с Джевълин.

Белгарат се усмихваше самодоволно, когато късно следобед влезе в стаята на съвета, стиснал писмото на крал Анхег.

— Какво има, татко? — попита любопитно Поулгара. — Изглеждаш като котка върху купчина риба в рибарска лодка.

— Винаги съм доволен, когато разреша някоя загадка, Поул. — Вълшебникът се обърна към останалите. — В крайна сметка излиза, че Анхег наистина е написал това писмо.

Крал Анхег скочи, побеснял от гняв.

Белгарат вдигна ръка.

— Но — продължи той — онова, което Анхег е написал, не отговаря на думите, които четем в писмото. — Старецът сложи пергамента на масата. — Погледнете — подкани ги той.

Гарион хвърли поглед към писмото и съвсем ясно видя червени букви под онези, с които бе изписано посланието, хвърлящо вината за смъртта на Бранд върху Анхег.

— Какво е това, Белгарат? — попита крал Фулрах.

— Всъщност това е писмо до граф Маелорг — отвърна старецът. — Обяснява решението на Анхег да вдигне данъците върху риболова на херинга.

— Написах това писмо преди четири години — заяви Анхег озадачено.

— Точно така — потвърди Белгарат. — И ако паметта не ми изневерява, граф Маелорг не почина ли миналата пролет?

— Да — отвърна Анхег. — Лично присъствах на погребението му.

— Излиза, че след смъртта на графа някой се е добрал до книжата му и е задигнал писмото. След това са положили особено старание да заличат първоначалното известие — цялото освен подписа, разбира се. След това са написали ново писмо, представящо тази тъй наречена търговска делегация.

— Защо не можехме да го видим досега? — попита Барак.

— Трябваше да го пообработя малко — призна старият вълшебник.

— Чрез магьосничество ли?

— Не. Всъщност използвах разтвор на някои соли. Магията може би щеше да възстанови думите на старото известие, но вероятно щеше да изтрие новото, а ние ще имаме нужда от него — като доказателство.

Върху лицето на Барак се изписа разочарование.

— Магиите на са единственото средство, с което можем да си служим, Барак.

— Ами ти как разбра? — обърна се Гарион към стареца. — Имам предвид — как разбра, че има друго известие?

— Обезцветяващото вещество, което нашият приятел е използвал, оставя едва доловим мирис върху пергамента. — Вълшебникът се навъси. — Едва тази сутрин най-накрая разбрах каква миризма съм усещал. — След това се обърна към Анхег. — Съжалявам, че ми беше необходимо толкова много време да отхвърля съмненията, вгорчали живота ти.

— Няма нищо, Белгарат — отвърна Анхег. — Това ми даде възможност да разбера кои са истинските ми приятели.

Кайл рязко се изправи. На лицето му бе изписана интересна смесица от противоречиви чувства. Той отиде до стола на Анхег и коленичи пред краля на Черек.

— Простете ми; ваше величество — изрече простичко той. — Трябва да призная, че ви подозирах.

— Разбира се, че ти прощавам — засмя се Анхег. — Кълна се в зъбите на Белар! — извика той. — След като прочетох това писмо, самият аз започнах да подозирам себе си. Стани, младежо. Винаги стой изправен, дори когато си направил грешка.

— Кайл — подхвана Гарион, — ще се погрижиш ли вестта за това откритие да се разчуе възможно най-широко? Кажи на хората в града да спрат да точат мечовете си.

— Веднага ще се погрижа за това, ваше величество.

— Загадката все още остава неразрешена — напомни граф Селин. — Знаем, че крал Анхег не стои зад кървавото престъпление, но кой тогава?

— Вече имаме добра основа за разследване — заяви Лелдорин. — Разполагаме със списък, съдържащ имената на хора, които са имали причина да мразят Бранд.

— Мисля, че вървим по погрешен път — възпротиви се кралица Порен. — Убийството на риванския Пазител е едно, но съвсем друго е опитът то да бъде извършено по такъв начин, че вината за него да бъде хвърлена върху Анхег.

— Не те разбирам, Порен — призна Анхег.

— Ако имаше много близък приятел — а ти наистина имаш няколко такива приятели, нали, Анхег, скъпи — и ако този твой приятел заема висок пост в управлението на твоето кралство, но владетелят на друга държава е поръчал да го убият? Как щеше да постъпиш в този случай?

— Моите бойни кораби щяха да отплават с първия прилив — отвърна той.

— Точно така. Убийството на Бранд вероятно не е било плод на лична ненавист. Може би просто е било опит да се предизвика война между Рива и Черек.

Анхег примигна.

— Порен, ти си необикновена жена.

— О, благодаря ти. Анхег.

Вратата се отвори и влязоха Силк и Джевълин.

— Принц Келдар има да ни съобщи нещо извънредно интересно — обяви Джевълин.

Силк пристъпи напред и се поклони с пищна театралност.

— Ваши величества — започна речта си той. — И скъпи приятели. Не мога да твърдя със сигурност доколко информацията ми е свързана с настоящия ви разговор, но според мен трябва да я представа на вашето внимание незабавно.

— Забелязвал ли си някога как новоспечеленото благосъстояние кара някои хора да си придават извънредна важност? — обърна се Барак към Хетар.

— Струва ми се, че съм забелязвал — потвърди тихо Хетар.

Силк се засмя за миг на двамата си приятели и продължи по-неофициално:

— Както и да е. Прекарах последните няколко месеца в град Реон край източната граница на добрата стара мрачна Драсния. Реон е интересен град. Много живописен, особено сега, след като удвоиха височината на градските стени.

— Келдар — намеси се кралица Порен и запотропа нетърпеливо с пръсти по облегалката на стола. — Няма ли все пак да стигнеш до същината на въпроса?

— Ама разбира се, скъпа вуйно — отвърна подигравателно дребничкият драснианец. — Реон винаги е бил укрепен град, най-вече поради близостта си до надракската граница. Освен това жителите му са прекалено консервативни. Знаете ли, повечето от тях не одобряват употребата на огъня. Това съвсем естествено го прави благодатна почва за разпространението на култа към Мечката. След покушението срещу Се’Недра миналото лято прескочих да подуша малко в града.

— Думите ти ми звучат почтено — отбеляза Барак.

— Навлязъл съм във фазата на почтеността — вдигна рамене Силк. — Наслаждавайте й се, докато можете, защото започвам да се отегчавам. И така, изглежда, култът към Мечката има нов водач — някой си Улфгар. След като брадвата на мургите се заби в гърба на Гродег при Тул Марду, нравствените устои на култа доста се поразклатиха. Но изведнъж изневиделица се появява този Улфгар и започва да ги обединява. Този човек е способен в буквалния смисъл на думата да придума птиците да слязат от дърветата. Досега управлението на култа бе в ръцете на жреците и неговият център неизменно бе в Черек.

— Кажи ми нещо ново! — изрева сърдито Анхег.

— По всяка вероятност Улфгар не е жрец на Белар — продължи Силк. — Центърът на неговата власт е Реон в източна Драсния.

— Келдар моля те, премини към съществената част — подкани го Порен.

— Тъкмо натам съм се насочил, ваше величество — увери я драснианецът. — През последните няколко месеца нашият приятел Улфгар съвсем безшумно събира своите привърженици. Последователите на култа пристигат по море чак от Алгария, стичат се в Реон от цяла Драсния. Градът направо гъмжи от въоръжени мъже. Бих казал, че сега Улфгар разполага в Реон с военни сили най-малкото равни на цялата драснианска войска. — Силк впери поглед в малкия крал Кева и продължи: — Съжалявам, братовчеде, ала ми се струва, че сега разполагаш едва с втората по сила армия в Драсния.

— Мога веднага да елиминирам тази грешка, ако се налага, братовчеде — отвърна твърдо Кева.

— Постигнала си прекрасни резултати с това момче, скъпа вуйно — поклони се Силк на Порен.

— Келдар — жлъчно каза тя. — На дървеното магаре за измъчване ли да те сложа, за да измъкна от тебе съществената част от историята?

— О, най-мила ми вуйно — колко възмутително звучи предложението ви! Тайнственият Улфгар е възродил някои много древни ритуали и церемонии, между които едно дълготрайно средство за различаване на сродните души, така да се каже. По негова заповед петата на десния крак на всеки от последователите на култа в Алория се жигосва с отличителен знак. Твърде голяма е вероятността щом видиш някой да куца, той наскоро да е приел вярата на култа към Мечката.

Барак потръпна и каза:

— Това наистина боли.

— Те носят отличителния знак с голяма гордост — отвърна Силк. — Но едва след като болката премине.

— Как изглежда този знак? — попита крал Чо-Хаг.

— Символичен образ на меча лапа — обясни Силк. — Формата му горе-долу наподобява буквата „U“ с няколко съвсем къси щрихи върху извивката, които представляват ноктите.

— Спомних си нещо — обади се Джевълин. — Десният крак на оцелелия убиец е жигосан точно с този знак.

— Значи вече знаем — заяви Хетар.

— Да, наистина знаем — потвърди Белгарат.

— Моля ви! — намеси се Мандорален и се намръщи озадачено. — Винаги са ми казвали, че целта на тайната религиозна секта е повторното обединение на Алория, тази огромна империя, съществувала при царуването на крал Черек Мечото рамо, най-могъщия владетел на древността.

— Съвсем възможно е тази цел да е останала непроменена — отвърна му Белгарат. — Но щом този Улфгар успя да накара Рива и Черек да се хванат за гърлата, сигурно би успял да разгроми Драсния, а вероятно и Алгария. При положение, че Анхег и Гарион са насочили силите си един срещу друг, за да се унищожат взаимно, сигурно не би било толкова трудно на Улфгар да превземе двете им кралства.

— Особено с флота, който хората му строят в Ярвиксхолм — добави Анхег.

— Стратегията му изглежда много проста и в същото време твърде сложна — каза генерал Брендиг. — Но е стигнал на крачка до успеха.

— Прекалено близо до успеха — намеси се Поулгара. — Какво ще правим, татко?

— Мисля, че трябва да вземем мерки — отвърна Белгарат. — Улфгар иска да обедини отново Алория, но желае самият той да бъде наследникът на Мечото рамо. В продължение на три хилядолетия култът се опитваше да постигне целта си чрез подривна дейност. Сега очевидно са решили да опитат с открита война.

Лицето на Гарион помръкна.

— Е — рече той, — щом искат война, потърсили са точно там, където трябва.

— Бих пил по този повод — съгласи се Анхег. След това се замисли за миг. — Ако приемаш предложения, мисля, че може би е най-добре да унищожим Ярвиксхолм, преди да се захванем с Реон. Не искаме тези черекски сектанти да ни ударят в гръб сред блатата на източна Драсния. Съвсем определено не бихме желали флот на култа в Морето на ветровете. Дори да е вярно само половината от онова, което каза Грелдик, ще трябва да изгорим онези корабостроителници преди последователите на култа да са пуснали бойните си кораби в морето. Гарион, можеш да осъществиш щурм срещу Реон, но когато след това се прибереш у дома, ще завариш Рива обсадена от вражеска войска.

Гарион обмисли думите на Анхег, после каза:

— Разбирам. Тогава първо ще се отправим към Ярвиксхолм, а след това към Реон. Време е да си поговорим с този Улфгар. Наистина искам да видя човека, който се смята за достатъчно могъщ да заеме мястото на Мечото рамо.

19.

През прозореца струеше златистата светлина на утринното слънце.

— Съжалявам, Кайл — обърна се Гарион към своя приятел. Седяха заедно в кралския кабинет. — Но ти и братята ти сте ми нужни тук, в Рива. Взимам по-голямата част от военните сили със себе си и доверени хора трябва да останат в столицата и да я защитават в случай, че някой от корабите на култа се промъкне зад гърба ни.

— Това не е истинската причина, нали? — попита обвиняващо Кайл.

— Не съвсем — призна Гарион. — Зная колко много всички вие обичахте баща си и ми е известно колко много искате да отмъстите на хората, отговорни за убийството му.

— Нима това не е естествено?

— Разбира се, че е, ала хора, обзети от такива чувства, не разсъждават трезво. Те действат припряно и извършват неща, чрез които се излагат на опасност. Твоят род вече проля достатъчно кръв. Първо брат ти Олбан, след това Арел, сега баща ти. Затова няма да рискувам живота на останалите членове от семейството ти.

Кайл се изправи и лицето му поаленя от потиснатия гняв.

— Има ли ваше величество още някакви наставления за мен? — попита той официално.

Гарион въздъхна.

— Не, Кайл — отвърна той. — Засега не. Ти сам знаеш какви са задачите ти тук.

— Да, ваше величество. — Кайл се поклони рязко, обърна се и излезе.

Белгарат влезе в кабинета на Белгарион през една друга врата.

— Не му се понрави, че ще остане в Рива — рече Гарион.

— Не съм си помислял, че би му се понравило. — Старият вълшебник сви рамене и почеса брадясалата си буза. — Но за нас той е твърде важен тук в крепостта. Не бива да рискуваме живота му. Ще е ядосан известно време, но ще му мине.

— Леля Поул също ли ще остане в града?

Белгарат направи гримаса.

— Не. Настоява да дойде. Е, поне останалите дами имат достатъчно здрав разум. Те разбират, че бойното поле не е място за жени. Мисля, че трябва да оставим и Еранд. Той изобщо не проумява, че понякога е изложен на опасност. Тази негова особеност би му навредила, когато започне сражението. Приключи работата си тук, Гарион. Утринният прилив настъпва и сме почти изцяло готови да отплаваме.

Докато „Морска птица“, следвана от цяла флотилия големи ривански кораби, излизаше от пристанището, Гарион и останалите се събраха в обширната ниска каюта при кърмата, съсредоточиха се над картата и започнаха да обсъждат стратегията на предстоящата битка.

— Заливчето, което води до Ярвиксхолм, е много тясно — осведоми ги Анхег. — Около него има повече водовъртежи и опасни подводни течения, отколкото в толнедранско търговско споразумение. Това ще ни принуди да пълзим съвсем бавно напред.

— Освен това катапултите по върховете на скалите ще потопят половината флот — добави мрачно Барак.

— Има ли някакъв начин да стигнем до града от срещуположната му страна? — попита Хетар.

— Да, има един път, излизащ от Халберг — отвърна Барак. — Но той минава през няколко прохода, разположени на около петнадесетина левги южно от града. Тези проходи са идеално място за вражески засади.

Генерал Брендиг продължаваше да разучава картата.

— Какъв е теренът тук? — попита той и посочи един участък от южната страна на устието на тясното заливче.

— Неравен — отговори Барак. — И много стръмен.

— О, такова описание е подходящо за по-голямата част от Черек — отбеляза Силк.

— Може ли да се премине оттам? — настоя Брендиг.

— Бихме могли да се изкачим — отвърна Барак. — Но тогава войниците на катапултите по върховете на скалите ще ни виждат като на длан. Докато стигнем върха, там ще ни чака цяла армия.

— Не и ако го направим през нощта — отбеляза Брендиг.

— През нощта ли! — присмя му се грамадният мъж. — Брендиг, наистина ли искаш да изкачваш планински връх нощем на твоята възраст?

Брендиг сви рамене.

— Да, ако това е единственият начин да стигнем дотам.

Мандорален също разучаваше картата.

— Моля, милорд — обърна се той към Барак, — наклонът на северния склон не е ли по-малък? Може би той ще ни осигури достъп до върха?

Барак поклати глава.

— Склонът е много стръмен, почти отвесен.

— Тогава, щем не щем, ще трябва да потърсим други средства. Обезателно трябва да обезвредим катапултите от онази страна. — Рицарят помисли за момент, усмихна се и заяви: — А средствата са непосредствено на наше разположение.

— Много ми е интересно да разбера какви са те — рече крал Фулрах.

— Пред нас е възможно най-простото решение, ваше величество — засмя се Мандорален. — Да се придвижат обсадни машини нагоре по южния склон би било твърде изтощително, особено нощем. Нещо повече, това е съвсем ненужно, тъй като средството за разрушаване на машините върху северния склон вече се намира на нужното място.

— Не разбирам много добре какво предлагаш — призна Гарион.

— А пък аз разбирам — намеси се Хетар. — Просто трябва да изкачим южния склон през нощта, да завземем катапултите на върха и да започнем да мятам е камъни към отсрещния бряг на заливчето.

— А щом се справите с войниците на катапултите, аз ще нахлуя в залива и ще изгоря всички корабостроителници — добави Анхег.

— Но след всичко това градът все още остава непокътнат — намеси се колебливо крал Фулрах.

Гарион се изправи и закрачи нервно из стаята. После каза:

— Щом започнем да мятаме скали през залива и лодките с подпалвачите се насочат към корабостроителниците, вниманието на хората в града ще бъде привлечено от действията ни, нали?

— Гарантирам, че ще стане тъкмо така — отвърна Брендиг.

— В такъв случай това е най-подходящият момент да щурмуваме града откъм сушата. Всички ще са се наредили на предната стена. Задната страна ще бъде слабо защитена. Ако ударим достатъчно бързо, можем да проникнем през градската стена преди защитниците да са усетили, че идваме.

— Много добре, Белгарион — измърмори Чо-Хаг.

— Трябва да подберем много внимателно времето за нанасяне на всички тези удари — каза замислено Барак. — Трябва да измислим начин за предаване на сигнали между нашите сили.

— Всъщност това не е проблем, Барак — рече леля Поул на грамадния мъж. — Ние ще се погрижим за това.

— Знаете ли — намеси се Анхег. — Мисля, че има вероятност планът ни да успее. Ако извадим късмет, можем да превземем Ярвиксхолм за един ден.

— Бездруго никога не съм си падал по дългите обсади — отбеляза Силк, който внимателно лъскаше един от пръстените си.

След два дни видяха черкеския флот, разположен недалеч от Халберговия проток — тесен воден коридор, минаващ покрай множество малки скалисти островчета, които стърчаха над крайбрежните води край западния бряг на Черекския полуостров. Върховете на островчетата бяха покрити с ниски дървета, които със зеления си цвят изпъкваха на фона на снежните полета, покриващи високите планини в континенталната част на сушата. Гарион стоеше до перилата на „Морска птица“ и поглъщаше с поглед красотата на този див бряг. Тихи стъпки зад него и познат аромат издадоха приближаването на леля му Поул.

— Прекрасно е, нали, Гарион? — прошепна тя.

— Поразително — съгласи се той.

— Като че винаги става така — каза тя замислено. — Човек се натъква на величествено красиви гледки, когато се е устремил към нещо много страшно. — Тя го погледна сериозно. — Ще бъдеш внимателен при Ярвиксхолм, нали?

— Винаги съм внимателен, лельо Поул.

— Наистина ли? Струва ми се, че си спомням няколко критични момента, които се случиха съвсем неотдавна.

— Тогава бях дете.

— Страхувам се, че някои неща никога не се променят. — Тя внезапно обви врата му с ръце и въздъхна. — О, мой Гарион! — прошепна вълшебницата. — Липсваше ми през последните няколко години, знаеш ли?

— И ти ми липсваше, лельо Поул. Понякога ми се иска… — Той не завърши мисълта си.

— Да можехме просто да останем във фермата на Фалдор?

— Всъщност не беше чак толкова лошо място, нали?

— Не. Беше много хубаво местенце за едно дете. Но сега си голям. Щеше ли наистина да си доволен там? Животът при Фалдор беше твърде спокоен.

— Ако не бяхме напуснали фермата, никога нямаше да разбера какво означава човек да живее по друг начин.

— Но ако бяхме останали там, никога нямаше да срещнеш Се’Недра, нали?

— Не бях помислял за това.

— Да слезем, а? — предложи Поулгара. — Този вятър е доста студен.

Двамата срещнаха крал Анхег и Барак на стълбището до каюта под главната палуба.

— Барак — тъкмо казваше язвително Анхег, — ставаш по-непоносим от стара баба.

— Не ме интересува каква приказваш, Анхег — изръмжа червенобрадият Барак. — Няма да вкараш „Морска птица“ в онзи залив, докато не разчистим всички катапулти по върховете на скалите. Не съм похарчил толкова много пари за нея, за да позволя на някого да мята върху палубата й огромни камъни. Щом корабът е мой, командвам аз.

Джевълин се приближи към тях и попита:

— Някакъв проблем ли има, господа?

— Тъкмо давах някои указания на Анхег — отвърна Барак. — Той ще отговаря за кораба ми, докато ме няма.

— Къде ще бъдете вие, лорд Трелхайм?

— Ще отида с Гарион, когато започне нападението срещу града.

— Както намерите за добре, милорд. Колко време ще ни бъде необходимо да стигнем до началото на залива? Как мислите?

Барак подръпна буйната си червена брада.

— Риванските кораби, превозващи войската на Гарион, не са толкова бързи, колкото нашите — замислено отвърна той. — Смятам, че ще се справим за около ден и половина. Съгласен ли си с мен, Анхег?

— в общи линии толкова, да.

— В такъв случай ще бъдем там утре вечер, така ли? — попита Джевълин.

— Точно така — отговори Барак. — И тогава започва веселбата.

— Алорни! — въздъхна леля Поул.

На следващата сутрин Гарион излезе на палубата заедно с Барак и Хетар и видя как слънцето се издига над гористите планини на Черек, чиито върхове бяха покрити със сняг. Сенките, които планинските възвишения хвърляха в обраслите с гори долини, изглеждаха някак млечносини, а морските вълни блещукаха на слънцето.

Облечен в плетена ризница черекски моряк, който на пръв поглед бе погълнат от работата си — навиваше някакво въже, — изведнъж се изправи и метна остър кинжал към незащитения гръб на Гарион.

Този опит за покушение можеше и да се окаже фатален, ако Дурник не бе извикал да предупреди риванския владетел. Гарион се обърна точно навреме, за да избегне кинжала, летящ срещу него от отсрещната страна на палубата. В същото време чу уплашен вик и плясък на вода, извърна се и видя една отчаяно размахваща се ръка да потъва под вълните на около петдесет метра зад левия борд на кораба. Гарион погледна въпросително Поулгара, но тя поклати глава.

— Забравих за ризницата — извини се Дурник. — Трудно е човек да плува, когато е облечен в такова нещо, нали?

— Повече от трудно — увери го Барак.

— Предполагам, че би искал да го разпиташ — рече Дурник. — Мога да го измъкна от водата, ако искаш.

— Какво ще кажеш, Хетар? — попита Барак.

Хетар помисли по въпроса известно време, вперил поглед в мехурчетата, излизащи на повърхността, после каза:

— Това са черекски води, нали?

Барак кимна.

— Тогава смятам, че е редно да се допитаме до крал Анхег и да чуем неговото мнение.

— Анхег още спи — осведоми го Барак, също без да откъсва поглед от мехурчетата.

— Съвсем не ми се ще да го будя — продължи Хетар. — Напоследък му се насъбра много. Сигурен съм, че има нужда от почивка. — Високият алгар се обърна към Дурник и го погледна с неразгадаемо лице. — Ето какво ще направим, Дурник. Щом крал Анхег се събуди, ще предоставим на вниманието му този въпрос.

— Случвало ли ти се е някога да изместваш човешко тяло от мястото му, Дурник? — обърна се Поулгара към съпруга си.

— Не. Знаех как се прави, разбира се, но никога не бях имал възможността да опитам. Страхувам се, че го изхвърлих малко по-надалеч, отколкото възнамерявах.

— Като се поупражняваш, ще станеш по-добър, скъпи — увери го тя. След това се обърна към Гарион. — Добре ли си?

— Отлично, лельо Поул. Благодарение на Дурник.

— Той винаги е бил много полезен — отвърна Поулгара и подари на Дурник топла усмивка.

— Откъде беше този приятел, Барак? — попита Хетар.

— От Вал Алорн, или отвсякъде другаде. Изглеждаше добър човек. Вършеше си работата и си държеше устата затворена. Никога не бих предположил, че е бил религиозен фанатик.

— Може би е време да прегледаме краката на всички — каза Хетар.

Барак го погледна въпросително.

— Ако Силк е прав, всички последователи на култа към Мечката имат знак върху петата на десния си крак. В края на краищата вероятно е по-добре да преглеждаме крака, отколкото да оставим гърба на Гарион под обстрела на всички кинжали на борда на кораба ти.

— Май имаш право — съгласи се Барак.

Навлязоха в широкото устие на залива под Ярвиксхолм точно когато слънцето бе достигнало зенита си.

— Не трябваше ли да изчакаме да се стъмни и тогава да се приближаваме до града? — попита Гарион. Той и другите крале стояха на предната палуба на „Морска Птица“.

Анхег сви рамене.

— Те бездруго знаят, че идваме. Наблюдават ни още от Халберговия проток. Освен това сега им е известно, че сме тук, и хората на катапултите горе ще наблюдават единствено корабите. Това би трябвало да улесни задачата ви с Брендиг. Ще се промъкнете с лекота зад гърба им.

— Думите ти наистина звучат смислено.

— Според нас трябва да започнем в полунощ — заяви огромният черек. — Гарион и всички ние, които го придружаваме, първо ще се изкачим и ще заобиколим до задната страна на града. Брендиг и неговите хората ще ни последват до върха и след това ще завземат катапултите. Щом стане достатъчно светло, той ще започне да мята камъни към отсрещния бряг.

— Това ще даде ли достатъчно време на Гарион да заеме позиции? — попита крал Фулрах.

— Ще имаме на разположение много време, ваше величество — увери го Брендиг. — Лорд Барак казва, че горе теренът е сравнително равен.

— Освен това има и дървета — добави Барак. — Ще се възползваме от това и ще ги използваме за прикритие.

— Какво открито пространство ще трябва да преодолеем, когато щурмуваме града? — попита Гарион.

— Около петстотин метра — отвърна Барак.

— Твърде голямо разстояние.

— Почти толкова, колкото бих пробягал без особени усилия.

Вечерта бавно се спусна над спокойните води на залива. Лилави отблясъци заиграха по стръмните скали, които се издигаха от двете му страни. Гарион използва последните лъчи светлина, за да изучи внимателно всяка педя от стръмния склон, който той и хората му щяха да изкачват само след няколко часа. Нещо трепна точно над главата на риванския крал и привлече погледа му. Той погледна нагоре тъкмо навреме, за да види една призрачно бяла фигура, носеща се тихо в спокойния лилав въздух. Едно-единствено бяло перо бавно се спусна надолу и падна върху палубата.

Хетар се наведе и го вдигна. Минута по-късно леля Поул, загърната в синьото си наметало, излезе на палубата и отиде при тях.

— Ще трябва много да внимавате, когато наближите корабостроителниците — обърна се тя към Анхег и Брендиг. — Разположили са катапулти по самия бряг, за да ви държат на разстояние.

— Очаквах това — отвърна кралят и вдигна безразлично рамене.

— По-добре внимавай какво ти говори, Анхег — заяви Барак заплашително, — защото ако потопят кораба ми, ще ти оскубя брадата косъм по косъм.

— Какъв интересен начин да разговаряш със своя крал — подхвърли тихо Силк на Джевълин.

— Как е защитена задната част на града? — попита Гарион Поулгара.

— Стените са високи — отговори тя. — Портата изглежда впечатляваща, но няма много хора. — Добре.

Хетар тихо й подаде перото.

— О, благодаря — рече вълшебницата. — Това перце щеше да ми липсва.

Склонът на хълма, водещ до платото високо горе, бе дори по-стръмен, отколкото се бе сторило на Гарион, докато го изучаваше от палубата на „Морска птица“. Краката му се подхлъзваха върху коварните скали, почти невидими в среднощния мрак; жилавите клони на ниските храсти като че ли преднамерено го блъскаха в лицето и гърдите, докато кралят се катереше с мъка нагоре. Плетената му ризница бе тежка и той скоро плувна в пот.

— Тежко изкачване — лаконично отбеляза Хетар.

Бледият сърп на луната вече се бе показал, когато най-сетне изкачиха безмилостния хълм. Стигнаха до върха и видяха, че платото е покрито с гъста гора от ели и смърчове.

— Може би ще ни отнеме повече време, отколкото предполагах — измърмори Барак.

Гарион спря да си поеме дъх.

— Да отдъхнем малко — каза той на приятелите си и мрачно впери поглед в гората, която препречваше пътя им. — Ако всички започнем да се блъскаме през този гъсталак, хората при катапултите ще ни чуят — добави той. — Смятам, че е най-добре да изпратим разузнавачи да потърсят някаква пътека или просека.

— Дай ми няколко минути — рече Силк.

— По-добре вземи няколко души.

— Само ще ме забавят. Скоро ще се върна.

Дребничкият драснианец изчезна между дърветата.

— Той никога няма да се промени, нали? — измърмори Хетар.

Барак се засмя.

— Наистина ли мислиш, че би могъл да се промени?

— Колко време остава до зазоряване, милорд? — обърна се Мандорален към огромния черек.

— Два, може би три часа — отвърна Барак. — Много време изгубихме, докато се изкачвахме.

Лелдорин, преметнал лъка си на гръб, дойде при тях и каза:

— Генерал Брендиг вече е тръгнал.

— Чудя се как ще успее да се изкачи само с една ръка — измърмори Барак.

— Не смятам, че трябва да се тревожиш толкова много за Брендиг — отвърна Хетар. — Той обикновено се справя с това, което си е наумил.

— Силен човек наистина — съгласи се Барак.

Зачакаха в топлата лятна тъмнина. Луната бавно пълзеше нагоре по небето. Гарион чуваше виковете на хората на Анхег и скрибуцането на макари далече долу. Моряците очевидно се стремяха да вдигат достатъчно врява, за да заглушат шума, който хората на Брендиг можеше да вдигнат по време на трудното изкачване на обраслия с храсталаци склон. Най-накрая Силк се върна — изникна безшумно като привидение от шубраците.

— Има път на около четвърт миля оттук — тихо каза той. — Би трябвало да води към Ярвиксхолм.

— Чудесно — възкликна Мандорален. — Да тръгваме, господа. Градът ни очаква.

— Надявам се да не е така — възрази Гарион. — Цялата идея е в това да ги изненадаме.

Тесният път, открит от Силк, се оказа пътека на дървари. Тя лъкатушеше на изток към вътрешността на сушата. Гарион чуваше зад гърба си дрънченето на брони и постоянния шум от влачещи се крака. Напрегнатата възбуда нарастваше в гърдите му от мига, когато слязоха от корабите. Сега нетърпението му да нападне бе толкова силно, че той едва се сдържаше да не се впусне бегом напред.

Стигнаха до широка поляна. В другия й край бялата лента на добре утъпкания главен път се врязваше право на север, разсичайки пасищата, огрени от лунната светлина.

— Това е Халберговият път — каза Барак. — Почти стигнахме.

— Ще проверя как се справя Брендиг — прошепна Гарион, внимателно протегна ръце и заобиколи мислите на струпаните зад гърба му войници, търсейки познатото докосване до съзнанието на Дурник.

„Дурник — изрече той наум. — Чуваш ли ме?“

„Гарион?“ — достигна до него мисълта на ковача.

„Да, аз съм — отвърна Гарион. — Завзехте ли вече катапултите?“

„Остават ни още десетина. Брендиг се придвижва бавно. Стреми се да не вдига излишен шум.“

„Ще приключите ли с всички, докато започне да се развиделява?“

„Да.“

„Добре. Дай ми знак, когато завземете последния катапулт.“

„Разбира се.“

— Как се справят? — попита Лелдорин. Вълнение стягаше гърлото на младия стрелец.

— Ще бъдат готови в уреченото време — отвърна Гарион.

— Как смятате, милорд? — обърна се Мандорален към Барак. — Моментът не е ли подходящ да изберем няколко дебели дървета — ще ги използваме като таран, за да разбием градските порти.

— Аз ще се справя с портата — заяви твърдо Гарион.

Барак го погледна.

— Искаш да кажеш, че ще… — Той направи жест с огромната си ръка.

Гарион кимна.

— Това едва ли е подходящо точно сега, Гарион — възпротиви се Барак.

— Подходящо ли?

— Има си начини, по които трябва да се вършат нещата. Градските порти се разбиват с таран.

— Докато онези отвътре заливат с кипящ катран хората, опитващи се да нахлуят в града?

— Това е част от риска — обясни Барак. — Без малко опасност битката въобще не е толкова забавна.

Хетар тихо се засмя.

— Мразя да вървя срещу традицията — рече Гарион, — но няма да позволя десетки хора да бъдат избити заради някакъв стар обичай.

Над широкото открито пространство между гората и високите стени на Ярвиксхолм се стелеше гъста мъгла, проблясваща на лунната светлина. Далеч на изток първото бледо сияние на настъпващата зора обагри кадифеното небе. По бойниците в укрепленията на града горяха алени факли. Гарион виждаше в светлината им десетки въоръжени мъже.

— На какво разстояние от портата трябва да бъдеш, за да я разбиеш? — прошепна Силк на Гарион.

— Колкото по-близо, толкова по-добре — отвърна Гарион.

— Хубаво. Тогава ще трябва малко да се приближим. Мъглата и високата трева ще ни помогнат.

— Идвам с вас — заяви Барак. — Дали разбиването на портите ще вдигне прекалено силен шум?

— Вероятно — отговори му Гарион.

Грамадният мъж се обърна към Хетар и Мандорален.

— Приемете това като сигнал. Щом Гарион избие портата, нападате.

Хетар кимна.

Гарион пое дълбоко дъх и каза:

— Добре. Да тръгваме.

Леко приведени, тримата поеха през откритото поле към града.

Приближиха се на стотина метра от портата и клекнаха във високата трева.

„Гарион. — Мисълта на Дурник долетя заедно с усилващата се светлина — Завзехме всички катапулти“.

„Виждате ли вече тези на северните скали?“

„Още няколко минути.“

„Кажи на Брендиг да започне веднага щом стане достатъчно светло и успее да ги различава.“

Зачакаха. Небето на изток бавно изсветляваше. И изведнъж се разнесоха десетки последователни глухи звуци — идваха от отсрещната страна на града. След секунди затрещяха тежките удари на огромни скални късове, разбиващи дървени греди, чуха се уплашени викове и крясъци.

„Започнахме“ — осведоми го Дурник.

„Гарион — достигна до краля на Рива мисълта на Поулгара. — Успя ли да заемеш позиция?“

„Да, лельо Поул“.

„Влизаме в залива.“

„Съобщи ми, когато се доближите достатъчно и вече виждате града.“

„Пази се, Гарион.“

„Ще се пазя, лельо Поул.“

— Какво става? — прошепна Барак, вперил поглед към мъжете по бойниците на градските стени.

— Започнали са да мятат камъни към северните скали — тихо отвърна Гарион. — Анхег е повел флота.

Барак стисна зъби.

— Казах му да чака, докато обезвредят катапултите.

— Не се тревожи толкова много за този твой кораб — измърмори Силк. — Много е трудно да насочваш катапулт към целта, докато се мъчиш да избягаш от огромните камъни, сипещи се върху главата ти.

— Някой от тях може и да извади късмет.

Чакаха напрегнато. Светлината полека ставаше по-силна. Гарион усещаше соления мирис на морето и тежкия аромат на вечнозелена растителност.

„Вече виждам града, Гарион“ — осведоми го леля Поул.

От вътрешността на Ярвиксхолм се разнесоха тревожни викове. Гарион видя как въоръжените мъже по върховете на стените тичат край парапета към страната на града, обърната към морето.

— Готови ли сме? — прошепна той на двамата си приятели.

— Давай — отвърна напрегнато Силк.

Гарион се изправи и се съсредоточи. Стори му се, че цялото му тяло изтръпва — в него се натрупваше огромна сила. Той изтегли страховито меча на Желязната хватка, останал до този момент в ножницата, та силният пламък да не ги издаде. Кълбото на Алдур избухна в радостни пламъци.

— Започваме — каза кралят на Рива през стиснатите си зъби и насочи меча към портата, която се издигаше здрава и непристъпна на сто метра пред него. — Разбий се! — заповяда той. Цялата воля, затворена у него, нахлу като вълна в меча и се изля през пламтящия връх на оръжието.

Единственото, на което не бе обърнал внимание, разбира се, бе желанието на Кълбото да му помогне. Силата, която удари портата на Ярвиксхолм, бе, меко казано, далеч по-голяма, отколкото беше необходимо. Трески и цепеници от напоената с катран порта по-късно бяха намерени на цели пет мили от мястото на взрива. Непоклатимата каменна стена, в която бе вградена портата, също избухна и много от огромните, грубо одялани каменни блокове полетяха като речни камъчета и започнаха да падат с трясък в пристанището или в залива далеч от града. По-голямата част от задната стена на Ярвиксхолм се пропука, после се срина и се превърна в купчина натрошени камъни. Грохотът бе ужасен.

— О, Белар! — изруга Барак, изумен от това пълно разрушение. За миг се възцари изумителна тишина, сякаш всичко изпадна в несвяст след страшния удар, после откъм края на гората се разнесе силен вик — Хетар и Мандорален бяха повели в атака риванските и черекски войски към зашеметения град.

Воините не биха нарекли „добро“ последвалото сражение. Последователите на култа към Мечката бяха не само здрави и силни мъже. В редиците на религиозната секта имаше старци, жени и деца. Поради яростния фанатизъм на сектантите, воините, навлизащи в града, често бяха изправени пред необходимостта да убиват и онези, чийто живот при други обстоятелства можеше да бъде пощаден. Късно следобед вече бяха останали само няколко малки изолирани групи в северозападните райони на Ярвиксхолм, които все още оказваха съпротива. Повечето от останалите квартали горяха.

Гарион почувства, че му прилошава от пушека и кръвта, затова премина с олюляваща се походка през горящия град и излезе в откритото поле. Чувстваше се зле, беше уморен, ала продължи да се скита още дълго, докато не попадна на Силк. Дребничкият драснианец се беше разположил удобно на един голям камък и разсеяно гледаше разрушенията в града.

— Свърши ли вече битката? — попита дребничкият мъж.

— Почти — отвърна Гарион. — Под техен контрол останаха само няколко сгради.

— Как мина?

— Неприятно. Бяха избити много старци, жени и деца.

— Случва се.

— Каза ли Анхег какво възнамерява да прави с оцелелите? Мисля, че вече се проля достатъчно кръв.

— Трудно е да се каже — отвърна Силк. — Нашият черекски братовчед понякога проявява известна жестокост. Има голяма вероятност през следващите няколко дни да се случат някои неща, които може би не би искал да видиш. Като това например. — Силк посочи към гората, където тълпа череки усърдно се занимаваше с нещо. Дълъг кол бе издигнат и забит в земята. На върха на кола напречно бе прикрепена една дъска. На нея бе завързан човек с широко разперени ръце.

— Не! — възкликна Гарион.

— Лично аз не бих се намесил — посъветва го Силк. — В края на краищата това кралство е на Анхег и той може да се разправя с предателите и престъпниците както намери за добре.

— Та това е варварщина!

— Да, меко казано. Както казах обаче, на череките е присъща известна жестокост.

— Не трябва ли поне първо да разпитаме затворниците?

— Джевълин вече го прави.

Гарион наблюдаваше тълпата войници, които работеха под последните кървавочервени лъчи на залязващото слънце.

— Съжалявам — каза той, задавен от погнуса. — Това вече преминава всякакви граници. Веднага ще го прекратя.

— Бих стоял настрана, Гарион.

— О, не! Не и когато започват да разпъват на кръст жени.

— Какво? — Силк впери изумен поглед към войниците, пребледня, скочи и се втурна към тях. Гарион го последва по петите.

— Съвсем ли си си загубил ума? — попита разярено Силк мършавия началник на драснианското разузнаване, който седеше пред груба маса, заобиколен от група войници.

— Какво желаеш, Келдар?

— Знаеш ли кого разпъна току-що?

— Естествено. Лично я разпитах. — Пръстите му потрепнаха лениво, ала Силк бе застанал точно пред масата и скриваше от погледа на Гарион ръцете на слабия мъж.

— Свали я оттам! — заповяда Силк, макар че гласът му неизвестно защо бе изгубил яростта си.

— Защо не си гледаш работата, Келдар? — каза Джевълин. — Остави на мен да се занимавам със своята. — Той се обърна към един як черек, който стоеше наблизо. — Принц Келдар и кралят на Рива ще си тръгнат след малко — обяви студено шефът на драснианското разузнаване. — Придружи ги, моля те. Трябва да се отдалечат поне на четвърт миля оттук.

— Ще го убия! — беснееше Силк, докато войниците ги отвеждаха. — Ще му извия врата със собствените си ръце!

Ала щом войниците ги оставиха и се върнаха към ужасното си занимание, дребничкият драснианец възвърна душевното си равновесие с удивителна бързина.

— И какво беше всичко това? — попита Гарион.

— Момичето, което Джевълин разпъва, е собствената му племенница Лизел — съвсем спокойно отвърна Силк.

— Не може бъде! Не говориш сериозно, нали?

— Познавам я от дете. Джевълин обеща по-късно да ми обясни всичко. Надявам се обяснението да е убедително, защото в противен случай ще го изкормя.

Силк измъкна дълъг кинжал, скътан под перленосивия му жакет и опита остротата с палец.

Когато Джевълин дойде, вече се беше стъмнило съвсем.

— О, я махни това, Келдар — каза той погнусено и посочи с очи кинжала на Силк.

— Може да ми потрябва след минута — отвърна Силк. — Говори, Джевълин! При това се опитай да бъдеш много убедителен, инак ще изсипя червата ти на куп точно между двата ти крака.

— Изглеждаш ми прекалено развълнуван.

— Забелязва се, нали? Много си наблюдателен.

— Направих го по много особена причина.

— Прекрасно. Аз пък си помислих, че просто се забавляваше.

— Твоят отровен сарказъм никак няма да ми липсва, Силк. Би трябвало вече да си разбрал, че никога не предприемам нещо без причина. Можеш да не се тревожиш за Лизел. Вероятно вече е освободена.

— Освободена ли?

— Всъщност успяла е да избяга. В гората се крият десетки сектанти. Зрението сигурно е започнало да ти изневерява, ако не си ги забелязал. Както и да е, всички разпънати вече са избягали и в момента са на сигурно място в планините.

— И за какво е всичко това, Джевълин?

— Много просто. От години се опитваме да внедрим наш човек сред висшите кръгове на култа към Мечката. Те току-що спасиха истинска героиня — мъченица за тяхната кауза. Лизел е достатъчно умна да използва това обстоятелство. Сигурен съм, че ще успее да си проправи път към висшите съвети на култа.

— На първо място — как се е озовала тя тук?

Джевълин вдигна рамене.

— Беше си облякла ризница. Аз тайно я качих в кораба на граф Трелхайм. След като сражението почти приключи, просто я пуснах сред другите пленници.

— А тези, другите, които току-що са се спасили, няма ли да заявят, че Лизел никога не е била в града? — попита Гарион.

— Не, ваше величество, не мисля така — отвърна Джевълин. — Лизел ще каже, че е живяла в североизточната част на Ярвиксхолм. Всички останали, които разпънахме, са от югозападните райони. Ярвиксхолм е доста голям град. Никой не би могъл със сигурност да твърди, че племенницата ми не е била там.

— Все още не мога да повярвам, че именно ти си й причинил толкова страдания — измърмори Силк.

— Наложи се Лизел много дълго да ме увещава — призна Джевълин.

Силк го зяпна невярващо.

— О, да — продължи Джевълин. — Нима не се досети? Лизел измисли всичко това.

Изведнъж Гарион долови глух кънтящ звук, който бързо се усили. След миг до него съвсем ясно достигна гласът на Се’Недра.

„Гарион! — извика тя, обзета от непоносима болка. — Гарион, прибирай се у дома незабавно! Някой е откраднал бебето ни!“

20.

Поулгара погледна критично Гарион. Двамата стояха на една открита поляна, разположена високо над все още горящия Ярвиксхолм. Бледата светлина на зората вече заличаваше звездите по небето.

— Перата на крилата ти са много къси — каза му тя.

Гарион ги удължи.

— Така е по-добре — рече тя. След това погледът й стана напрегнат, тялото й засия с потрепваща светлина и вълшебницата се преобрази в сокол. — Тези твърди пера никога не са ми харесвали — измърмори тя и изтрака с извития си клюн. След това погледна Гарион с гневните си златисти очи. — Опитай се да запомниш всичко, което вече ти казах, скъпи. Няма да летим много високо при първия ти полет. — Вълшебницата разпери криле, пристъпи напред, отпускайки тежестта на тялото върху краката си, завършващи с остри нокти, и след това без никакво усилие се вдигна във въздуха.

Гарион се опита да повтори движенията й, но се заби в тревата с клюна напред.

Поулгара се спусна надолу.

— Трябва да използваш и опашката си, Гарион — поучи го тя. — Крилата дават сила, но опашката определя посоката. Опитай пак.

Вторият опит бе малко по-успешен. Гарион прелетя около петдесет метра, преди да се удари в едно дърво.

— Много добре, скъпи. Просто се опитай да имаш предвид накъде летиш.

Гарион разтърси глава и направи опит да премахне пищенето в ушите си и да прогони светлите петна пред очите си.

— Оправи перата си, скъпи, и да опитаме пак.

— Ще ми бъдат необходими месеци, докато науча това, лельо Поул. Няма ли да стане по-бързо, ако отплаваме за Рива с „Морска птица“?

— Не, скъпи — отговори непоколебимо тя. — Просто се нуждаеш от малко упражнения, това е всичко.

Третият му опит бе много по-успешен. Младият крал започна да схваща начина на взаимодействие между крилата и опашката, но все още се чувстваше непохватен, струваше му се, че движи прекалено много краката си във въздуха, без това да дава някакъв резултат.

— Гарион, не се противопоставяй на инстинкта си да се носиш по въздуха. Остави вятъра да те повдигне.

Направиха няколко кръга над поляната, окъпана от лъчезарната светлина на зората. Гарион виждаше черния дим, издигащ се от града, и опожарените корабостроителници на пристанището. Когато увереността му нарасна, той започна да усеща бурно въодушевление. Хладният утринен въздух, промъкващ се в перата му, го опияняваше. Преобразеният на птица ривански крал откри, че може да се вдига по-високо и по-високо без никакви усилия. До момента, когато слънцето се показа изцяло на хоризонта, въздухът вече не беше негов враг. Гарион започна да си служи с лекота със стотиците дребни мускулчета, необходими за възможно най-голяма ефективност на перата.

Белгарат се спусна към тях заедно с Дурник, който го следваше съвсем отблизо.

— Как се справя? — обърна се свирепо изглеждащият сокол към Поулгара.

— Вече е почти готов, татко.

— Добре. Остави го да се упражнява още петнадесетина минути и след това тръгваме. Над езерото ей там се издига стълб топъл въздух. Това винаги улеснява нещата. — Вълшебникът наклони едното си крило, обърна се и отлетя, описвайки дълга, съвършена дъга.

— Наистина е прекрасно, Поул — каза Дурник — Трябваше да се науча да го правя още преди години.

Когато навлязоха в стълба от въздух, издигащ се от повърхността на топлите води на езерото, Гарион научи тайната как да се носи в простора, без да полага никакви усилия. Разтворил неподвижно крилата си, той остави въздуха да го издига все по-нагоре и по-нагоре. Сега Ярвиксхолм изглеждаше като селце, нарисувана в детска книжка, Пристанището му гъмжеше от мънички корабчета, хълмовете и горите изглеждаха яркозелени в светлината на утринното слънце. Морето беше лазурно, а белият сняг по високите върхари блестеше толкова ярко, че го заболяха очите.

— Как мислиш — на каква височина летим? — дочу Гарион думите на Дурник, отправени към Белгарат.

— На няколко хиляди стъпки.

— Донякъде прилича на плуване в морето, нали? Всъщност няма значение колко дълбока е водата, защото бездруго използваш само нейната повърхност.

— Никога не съм го разглеждал по този начин. — Белгарат погледна към леля Поул. — Според мен вече сме набрали необходимата височина — каза той с пронизителния писък на сокола. — Да тръгваме към Рива.

Четиримата се понесоха на югозапад, оставиха зад себе си черекския бряг и полетяха над Морето на ветровете. Известно време попътният вятър им помагаше, но по пладне той утихна и трябваше да напрягат докрай мускулите си, за да преодолеят всяка следваща миля. Гарион усещаше болка в раменете, а непривичните движения на полета караха гръдните му мускули да парят болезнено. Събрал всички сили, той продължаваше да лети. Далеч долу виждаше вълните в Морето на ветровете. Знаеше, че са дълги десетки мили, ала от тази височина изглеждаха като едва видими гънки, набраздяващи водната повърхност в светлината на следобедното слънце.

Слънцето се бе спуснало ниско над хоризонта, когато съзряха скалистия бряг на Острова на ветровете. Полетяха на юг, успоредно на източното крайбрежие, и най-сетне поеха надолу по дълга спирала към високите кули на Цитаделата.

Стражът, застанал на най-високия парапет в бойниците и подпрял се спокойно на копието си, се сепна, когато четирите сокола кацнаха съвсем близо до него. А когато птиците, окъпани в бляскава светлина, отново приеха човешки вид, очите му направо изскочиха от орбитите си.

— В-в-аше величество — заекна стражът и се опита непохватно да направи поклон, като в същото време задържи копието си изправено.

— Какво се е случило тук? — попита кралят на Рива.

— Някой е отвлякъл сина ви, сир — уведоми го стражът. — Затворихме целия остров, но все още не сме хванали престъпника.

— Да слезем долу — обърна се Гарион към останалите. — Искам да говоря със Се’Недра.

Но това, разбира се, бе почти невъзможно. Щом Гарион влезе в застланите със сини килими кралски покои, тя се хвърли в прегръдките му и се разплака истерично. Дребничкото й тяло трепереше, пръстите й се впиваха в ръцете му.

— Се’Недра — прошепна умоляващо Гарион. — Спри да плачеш. Кажи ни какво се случи.

— Няма го, Гарион! — изстена тя. — Н-някой влезе в д-детската стая и го взе! — Кралицата отново се разплака.

Ариана, русокосата съпруга на мимбратския рицар Лелдорин стоеше до тях. Тъмнокосата Адара бе застанала до прозореца и печално бе вперила поглед пред себе си.

— Виж какво можеш да направиш, Поул — заговори Белгарат. — Опитай се да я успокоиш. Ще поговоря с нея, но това ще е по-късно. Смятам, че всички трябва да отидем и да поговорим с Кайл.

Поулгара мрачно свали наметало си, сгъна го внимателно и го преметна върху облегалката на един стол.

— Добре, татко — отвърна тя. След това се приближи и нежно прегърна малката ридаеща кралица. — Всичко е наред, Се’Недра — започна да я утешава тя. — Вече сме тук. Ще се погрижим за всичко.

Се’Недра се притисна до нея и изплака:

— О, лейди Поулгара!

— Давахте ли й нещо? — обърна се леля Поул към Ариана.

— Не, лейди Поулгара — отвърна русокосото момиче. — Страх ме е, че в нейното тежко състояние лекарствата, които в повечето случаи имат успокояващ ефект, може да й навредят.

— Дай да видя аптечката ти.

— Веднага, лейди Поулгара.

— Елате — каза Белгарат на Гарион и Дурник. Очите му бяха придобили стоманен блясък. — Да отидем да намерим Кайл. Да видим дали ще успеем да стигнем до дъното на това престъпление.

Завариха Кайл седнал уморено на масата в кабинета на баща си. Пред него бе разгърната голяма карта на острова и той съсредоточено я изучаваше.

— Случи се вчера сутринта, Белгарион — тъжно каза той. — Преди да се съмне. Кралица Се’Недра надникнала в стаята на принца няколко часа след полунощ и всичко било наред. А след още няколко часа детето го нямаше.

— Какво предприехте? — попита го Белгарат.

— Наредих никой да не влиза и напуска острова — отвърна Кайл. — Претърсихме цялата Цитадела. Който и да е похитил принца, не е в крепостта. Нито един кораб не е пристигал или отплавал, откакто издадох заповедта. Началникът на пристанището ни осведоми, че никой не е отплавал вчера след полунощ. Доколкото ми е известно, похитителят не е напуснал Острова на ветровете.

— Добре — каза Гарион и изведнъж почувства, че гърдите му се изпълват с надежда.

— Изпратих войници, които претърсват града къща по къща, кораби наблюдават цялото крайбрежие. Островът е изцяло недостъпен.

— Претърсихте ли горите и планините? — попита старият вълшебник.

— Искаме първо да приключим с претърсването на града — отговори Кайл. — След това ще отцепим града и ще прехвърлим войниците в околностите му.

Белгарат кимна, вперил поглед в картата.

— Трябва да действаме внимателно — подхвана той. — Не бива да изтървем този похитител, сврян в някой ъгъл — не и докато не заведем благополучно моя праправнук там, където му е мястото.

Кайл кимна в знак на съгласие и заяви:

— Сигурността на принца е най-голямата ни грижа.

Поулгара тихо влезе в стаята.

— Дадох й нещо, което ще я накара да заспи — каза тя. — Ариана я наглежда. Точно сега няма смисъл да и задаваме въпроси. Кралицата се нуждае от сън.

— Може би имаш право, лельо Поул — рече Гарион. — Но аз няма да спя. Не и докато не разбера какво се е случило със сина ми.

Рано на следващата сутрин се събраха отново в подредения кабинет на Кайл, за да разучат картата още веднъж. Гарион понечи да попита Кайл как върви претърсването, но усети как големият меч, препасан на гърба му, изведнъж се раздвижва. Разсеяно, все още взирайки се в пожълтялата карта, простряна на писалището на Кайл, кралят оправи ремъка. Мечът го дръпна отново, този път по-силно.

— Гарион — попита любопитно Дурник, — Кълбото свети ли, когато не си извадил меча?

Гарион погледна през рамо към пламтящото Кълбо на Алдур.

— Защо ли го прави? — попита той озадачено.

Следващото дръпване почти го накара да изгуби равновесие.

— Дядо! — възкликна разтревожено кралят на Рива.

Лицето на Белгарат доби предпазливо изражение.

— Гарион — каза вълшебникът — искам да извадиш меча от ножницата. Мисля, че Кълбото се опитва да каже нещо.

Гарион протегна ръка през рамо и изтегли големия меч на Желязната хватка от ножницата. И без дори да се замисли колко глупаво звучат думите му, заговори направо на светещия камък на дръжката:

— Точно сега съм ужасно зает. Това не може ли да почака?

Вместо отговор Кълбото силно го дръпна към вратата.

— Какво прави то? — попита раздразнено Гарион.

— Нека просто го последваме — рече Белгарат.

Гарион безпомощно се подчини на мощните пориви, дърпащи го към вратата, след това пое по осветения от факли коридор. Останалите го последваха, обзети от остро любопитство. Кралят на Рива усещаше особеното кристално съзнание на Кълбото и чувстваше всесилния му гняв. Никога след ужасната нощ в Ктхол Мишрак, когато се бе изправил срещу осакатения бог на ангараките, Гарион не бе усещал толкова много ярост, излъчваща се от този жив камък. Мечът продължаваше да го тегли по коридора, принуждаваше го да се движи все по-бързо и по-бързо, докато накрая той затича.

— Какво се опитва да направи Кълбото, татко? — озадачено попита Поулгара. — Никога не е правило такова нещо.

— Не съм сигурен — отвърна старият вълшебник. — Ще трябва да го последваме и ще разберем. Мисля, че става дума за нещо важно.

Кайл спря за миг при един страж, застанал на пост в коридора, и му нареди:

— Отиди да доведеш братята ми. Да дойдат в кралските покои.

— Слушам — отвърна стражът и бързо отдаде чест.

Гарион спря пред тъмната полирана врата на кралските покои, отвори я и влезе. Усещаше как мечът все още го тегли.

Кралица Лайла тъкмо завиваше с одеяло изтощената Адара, която бе заспала на канапето. Когато мъжете и Поулгара влязоха, тя изумено вдигна очи и понечи да каже нещо.

— Тихо, Лайла — спря я Поулгара. — Става нещо, което не разбираме.

Гарион напрегна силите си и продължи към спалнята.

Се’Недра лежеше в леглото, мяташе се и хленчеше насън. До леглото й седяха кралица Ислена и съпругата на Барак — Мерел. Ариана дремеше в едно кресло до прозореца. Ала Гарион успя да хвърли съвсем бегъл поглед към дамите, които се грижеха за съпругата му. След миг мечът го дръпна към детската стая и гледката на празната люлка разкъса сърцето му. Мечът се надвеси над люлката и Кълбото ярко засия. За миг камъкът започна да излъчва проблясваща, пулсираща светлина.

— Мисля, че започвам да разбирам — обади се Белгарат. — Не съм съвсем сигурен, но смятам, че Кълбото иска да тръгне по следите на Геран.

— Може ли да го направи? — попита Дурник.

— Безценният камък е в състояние да направи почти всичко на света. Той се е посветил изцяло на рода на риванските крале. Остави го да се движи напред, Гарион. Да видим къде ще те заведе.

В коридора ги срещнаха двамата братя на Кайл — Вердан и Брин. Вердан — най-големият от тримата, бе як като вол, а Брин — най-малкият — не му отстъпваше особено по ръст. Двамата носеха ризници и шлемове, а на бедрата им висяха мечове.

— Смятаме, че Кълбото се опитва да ни отведе до принца — обясни им накратко Кайл. — Може би ще имаме нужда от вас, когато го намерим.

— Още преди падането на нощта ще набучим главата на похитителя на кол — заяви Брин и се засмя.

— Да не бързаме толкова със сеченето на глави — прекъсна го Белгарат. — Първо искам да получа отговор на някои въпроси.

— Някоя от вас неизменно да стои със Се’Недра — обърна се леля Поул към кралица Лайла, която любопитно бе тръгнала след тях. — Кралицата вероятно ще се събуди по някое време следобед. Засега оставете Ариана да спи. Се’Недра сигурно ще има нужда от нея, когато се събуди.

— Разбира се, Поулгара — отвърна закръглената кралица на Сендария.

— А ти — твърдо каза леля Поул на Еранд, който тъкмо идваше по коридора, — искам да стоиш в кралските покои. И да слушаш Лайла.

— Но… — понечи да възрази момчето.

— Никакво „но“, Еранд. Онова, което трябва да направим, може да се окаже опасно. Все още не си учил достатъчно, за да го разбереш.

— Добре, Поулгара — въздъхна безутешно Еранд.

Кълбото на Алдур върху дръжката на огромния меч теглеше Гарион напред. Кралят на Рива вървеше по невидимите следи на похитителя, отвлякъл неговия син. Приятелите му го следваха по петите.

— Като че ли иска да се насочи към планините — отбеляза Гарион. — Мислех, че следата ще ни отведе долу в града.

— Не мисли, Гарион — прекъсна го Поулгара. — Просто върви там, където те води Кълбото.

Следата прекосяваше стръмната поляна, която се издигаше над Цитаделата, и след това продължаваше в гората, където Гарион и Се’Недра често се разхождаха по време на излетите си през лятото.

— Сигурни ли сте, че Кълбото знае какво прави? — попита Гарион, докато с мъка си проправяше път през гъстия храсталак. — Изобщо няма пътека. Струва ми се, че никой не е минавал оттук.

— Кълбото върви по някаква следа, Гарион — увери го Белгарат. — Просто го следвай.

Близо цял час те упорито си пробиваха път през гъстите шубраци. Изведнъж ято яребици изхвръкна изпод краката на Гарион, разнесе се оглушителен плясък на птичи криле.

— Ще трябва да запомня това място — рече Брин на Кайл. — Ловуването тук може да се окаже твърде успешно.

— В момента преследваме друг дивеч. Съсредоточи се върху работата си.

Най-сетне излязоха от гората и Гарион погледна нагоре към стръмната, осеяна с камъни поляна, простираща се зад последните дървета.

— Има ли някакъв проход през тези планини? — попита той.

— Да, наляво от ей онзи връх — отвърна Брин и посочи. — Минавам по него, когато ходя на лов за елени. Пастирите прекарват стадата си оттук на път за долините във вътрешността на острова.

— А също и пастирките — добави сухо Вердан. — Понякога дивечът, който преследва брат ми, няма рога.

Брин хвърли бърз, притеснен поглед към Поулгара. Гъста руменина бавно заля страните му.

— Винаги съм харесвал пастирките — отбеляза Белгарат с мил глас. — В повечето случаи са нежни, отзивчиви момичета. Освен това често са самотни, нали, Брин?

— Стига, татко — строго каза вълшебницата.

Докато преминат през прохода и след това прекосят зелените ливади, простиращи се в скритите долини между планинските възвишения, денят почти измина.

Слънцето вече се бе спуснало ниско над блестящата повърхност на морето, когато излязоха на един хребет, покрит с грамадни камъни, а след това поеха надолу по дългия каменист склон към скалите и разпенените вълни, които се разбиваха в западния бряг.

— Възможно ли е кораб да хвърли котва от тази страна на острова? — обърна се Гарион към Кайл, докато се спускаха по склона.

Кайл, запъхтян от дългия и мъчителен път през планините, избърса плувналото сив пот лице с ръкав.

— Има няколко места, където това е възможно, Белгарион — ако моряците са умели и знаят какво да предприемат. Акостирането е трудно и опасно, но все пак е възможно.

Сърцето на Гарион се сви.

— Значи може и да се е измъкнал? — попита той.

— Изпратих кораби в тази част от крайбрежието, Белгарион — каза Кайл и посочи морето. — Направих го веднага щом открихме, че принцът е похитен. Единствено ако някой е в състояние да лети, би могъл да измине целия път през острова, да се добере до този бряг за достатъчно кратко време и след това да отплава преди нашите кораби да стигнат тук.

— Значи ще го пипнем — възкликна неудържимият Брин и започна да претърсва с опитното око на ловец осеяния с камъни склон.

— Почакай малко — прекъсна го рязко Дурник, вдигна глава и подуши вятъра откъм брега. — Пред нас има някой.

— Какво? — възкликна Гарион, обзет от внезапна възбуда.

— Долових миризма на човек, който не се къпе редовно.

По лицето на Белгарат се изписа напрежение.

— Поул — рече той, — защо не хвърлиш един бърз поглед?

Вълшебницата рязко кимна, напрегна се и челото и се набръчка. Гарион долови у нея прилив на гняв, след това чу израза, който леля Поул прошепна наум, докато изучаваше празната наглед местност пред тях.

— Череки — тихо каза тя след миг. — Десетина. Крият се зад онези обли скали. Наблюдават ни и замислят да устроят засада.

— Череки ли? — възкликна Брин. — Защо им е притрябвало на череките да ни нападат?

— Те са последователи на култа към Мечката — отвърна вълшебницата. — Никой не знае защо тези луди хора правят това или онова.

— Какво ще предприемем? — попита Брин шепнешком.

— Хората, които устройват засада, винаги имат предимство — отвърна Вердан. — Освен ако човекът, който трябва да попадне на нея, не знае, че враговете му са там. Тогава става обратното. — Той проследи с мрачен поглед склона надолу и стисна дръжката на меча си.

— Ами тогава да слезем долу и да разбием капана им! — каза Брин нетърпеливо.

Кайл погледна Белгарат.

— Какво мислиш ти, древни? Сега предимството е на наша страна. Те ще очакват, че ще сме изненадани, когато се нахвърлят върху нас, но ние ще сме готови. Ще успеем да повалим поне двама-трима, докато осъзнаят грешката си.

Белгарат премигна срещу светлината на залязващото слънце.

— Обикновено в такива случаи отговорът ми е отрицателен — отвърна той. — Тези малки случайни схватки най-често не носят нищо добро, освен това ще изгубим ценно време. Скоро ще се стъмни. — Вълшебникът се обърна към леля Поул. — Геран някъде наблизо ли е?

— Не — отвърна тя. — Няма и следа от него.

Белгарат се почеса по брадата.

— Ако оставим череките на мира, те ще ни последват. Никак не ми се ще да се промъкват зад гърба ни, особено когато падне мрак. — Сбръчканото лице на стареца се разтегна във вълча усмивка. — Добре, нека се позабавляваме.

— Оставете няколко от тях живи, татко — напомни му Поулгара. — Имам няколко въпроса и бих желала да получа отговорите им. Постарайте се да не ви наранят, господа. Днес се чувствам малко уморена за хирургически занимания.

— Няма да има никаква хирургия, днес, лейди Поулгара — обеща весело Брин. — Няколко погребения може би, но не и хирургия.

Тя вдигна очи към небето и въздъхна:

— Алорни!

Засадата въобще не протече по начина, които очакваха скритите последователи на култа към Мечката. Облеченият в кожени дрехи черек, който се хвърли със страшен вой срещу Гарион, бе посрещнат още във въздуха от пламтящия меч на риванския крал. Тялото му бе съсечено през кръста почти на две половини от голямото бляскаво острие. Той се строполи върху окървавената трева и се загърчи като червей. Кайл хладнокръвно разцепи главата на следващия нахвърлил се срещу тях сектант, а братята му се втурнаха срещу уплашените нападатели и започнаха свирепо да ги кълцат на парчета.

Един от сектантите се изкатери на върха на голяма скала и опъна лъка си, насочил стрелата право към Гарион. Ала Белгарат направи рязко движение с лявата си ръка и стрелецът внезапно политна назад. Стрелата му изсвистя безопасно във въздуха, а самият той полетя, надавайки пронизителни писъци, към разпенените гигантски вълни на петстотин метра надолу.

— Помнете, трябват ми и живи! — рязко им напомни Поулгара, доловила, че кръвопролитието се изплъзва от контрола на мъжете.

Кайл изсумтя и ловко парира удара на един от отчаяните череки. Големият му юмрук описа широка дъга и със страшна сила се сгромоляса върху скулата на черека, който изпъшка и се строполи на тревата.

Дурник използваше любимото си оръжие — здрава сопа, дълга към три стъпки. Той умело изби меча от ръката на един едър сектант и го фрасна по главата. Очите на мъжа се изцъклиха и тялото му тежко се свлече на земята. Белгарат наблюдаваше схватката, след това си избра подходящ противник и го повдигна на около петдесет стъпки във въздуха. Увисналият в пространството мъж отначало очевидно не осъзнаваше новото си положение и продължаваше безцелно да разсича въздуха.

Схватката приключи бързо. Последните пурпурни лъчи на залязващото слънце се смесиха с яркочервената кръв, обагрила тревата, по земята бяха разпръснати строшени мечове и парчета окървавена меча кожа.

— Не зная защо, но това ме кара да се чувствам по-добре — заяви Гарион, докато бършеше меча си в тялото на един от повалените сектанти. Кралят на Рива забеляза, че Кълбото също пламти с някакво огнено задоволство.

Поулгара разглеждаше с хладно спокойствие няколко от оцелелите мъже, които бяха изпаднали в несвяст.

— Тези двамата ще спят известно време — отбеляза тя, след като повдигна клепача на един от тях и видя изцъкленото око под него. — Свали онзи долу, татко — рече тя и посочи мъжа, когото Белгарат бе повдигнал във въздуха. — Доведи го при мен цял, ако е възможно. Бих искала да го разпитам.

— Разбира се, Поул. — Очите на стареца блеснаха доволно.

— Татко! — извика тя. — Ще пораснеш ли някога?

— О, Поулгара — отвърна той с насмешка. — Как можеш да приказваш такива неща?

Сектантът, плавно полюшващ се във въздуха вече бе осъзнал положението си и бе хвърлил меча. Сега трепереше, увиснал в празното пространство, очите му бяха изскочили от орбитите си от ужас, крайниците му трескаво потръпваха. Белгарат полека го спусна на земята, сграбчи кожената му туника и грубо го вдигна да се изправи.

— Знаеш ли кой съм аз? — попита той и приближи лицето си към треперещия от страх пленник.

— Ти… аз…

— Познаваш ли ме? — Гласът на Белгарат изплющя като камшик.

— Да — изрече задавено мъжът.

— Тогава знаеш, че ако се опиташ да побегнеш, пак ще те вдигна във въздуха и ще те оставя да висиш там. Известно ти е, че мога да го направя, нали?

— Да.

— Това няма да е нужно, татко — заяви хладно Поулгара. — Този човек охотно ще ни сътрудничи.

— Нищо няма да кажа, вещице! — извика пленникът. Очите му искряха безумно.

— А, не, приятелю — отвърна му тя със студена усмивка. — Всичко ще кажеш. Ще говориш седмици наред, ако това се окаже необходимо. — Тя го погледна сурово и направи леко движение с лявата си ръка пред лицето му. — Гледай внимателно, приятелю — подкани го вълшебницата. — Наслаждавай се на всяка подробност.

Брадатият сектант впери поглед във въздуха пред себе си, лицето му пребледня и той изкрещя и отскочи. Вълшебницата направи рязко движение, сякаш улавяше нещо с все още протегнатата си ръка, и черекът замръзна на място.

— Не можеш да избягаш от това — каза му тя. — Освен ако не проговориш веднага. Картината ще стои пред лицето ти до деня, когато умреш.

— Махни я! — замоли се пленникът и нададе безумен крясък. — Моля те, ще направя всичко, всичко!

— Не знам къде се е научила да прави това — измърмори Белгарат на Гарион. — Никога не съм успявал да го направя на някого, а съм опитвал доста пъти.

— Сега ще ти каже всичко, което знае, Гарион — каза Поулгара. — Добре разбира какво ще му се случи, ако откаже.

— Какво сте направили със сина ми? — попита Гарион ужасения човек.

Пленникът преглътна мъчително, но след това предизвикателно се изправи.

— Той сега е толкова далеч оттук, че не можеш да го достигнеш, кралю на Рива.

Вълна от ярост отново помете Гарион. Без да се замисля, кралят протегна ръка през рамо, за да изтегли меча си.

— Гарион! — извика рязко Поулгара.

Сектантът светкавично се отдръпна. Беше пребледнял до смърт.

— Синът ти е жив — избъбра припряно той. След това лицето му придоби самодоволен вид. — Но следващия път, когато го срещнеш, той ще те убие.

— Какво говориш?

— Улфгар е прегледал древните предсказания. Ти не си кралят на Рива, когото сме очаквали през всичките тези векове. Следващият крал на Рива ще бъде онзи, който ще успее да обедини Алория и да ни поведе срещу кралствата на Юга. Това е твоят син, Белгарион. Той ще ни поведе, защото ще бъде възпитан в нашата вяра.

— Къде е синът ми? — изкрещя Гарион.

— Там, където никога няма да го откриеш — присмя му се пленникът. — Ние ще го отгледаме, ще го закърмим с истинската вяра, както приляга на алорнски владетел. И когато порасне, той ще те намери и ще те убие. Ще вземе своята корона, своя меч и своето Кълбо от грабителските ти ръце! — Очите на мъжа бяха изцъклени, крайниците му се тресяха в религиозен екстаз, по устните му бе избила пяна. — Ще умреш от ръката на собствения си син, Белгарион от Рива — изкрещя той. — Крал Геран ще поведе всички алорни срещу неверниците от Юга, както е повелил самият Белар!

— С такива въпроси няма да стигнем далеч — намеси се Белгарат. — Нека опитам аз. — Вълшебникът се обърна към пленника, който гледаше с обезумели очи, и попита:

— Какво знаеш за този Улфгар?

— Улфгар е повелителят на Мечката. Той притежава повече сила от теб, старче.

— Интересно мнение — измърмори Белгарат. — Срещал ли си някога този могъщ магьосник? Виждал ли си го поне, за да твърдиш подобно нещо?

— Ами…

— Не мисля, че си го срещал. Как тогава си разбрал, че той е заповядал да дойдеш тук и да отвлечеш сина на Белгарион?

Пленникът прехапа устни.

— Отговори!

— Улфгар изпрати до нас куриер — отвърна мъжът навъсено.

Изведнъж Гарион се сети за нещо и попита:

— Улфгар ли стои зад покушението върху живота на съпругата ми?

— Съпруга! — присмя му се сектантът. — Никой алорн не взема за жена толнедранска кучка. Ти, наследникът на Желязната хватка, трябва да знаеш това по-добре от всеки друг. Наистина се опитахме да убием толнедранската отрепка. Това бе единственият начин да отървем Алория от заразата, която ти хвърли в кралството.

— Започваш да ме дразниш, приятелю — изрече мрачно Гарион. — Много внимавай.

— Да се върнем на въпроса за куриера — подхвана Белгарат. — Казваш, че бебето е на място, където не можем да го достигнем, но ти си още тук, нали така? А може би куриерът е истинския похитител, а ти и твоите приятелите сте просто негови слуги?

Очите на сектанта блеснаха диво и той започна да се озърта като животно, хванато в капан.

— Мисля, че стигнахме до въпрос, на който не искаш да отговориш, приятелю — каза Белгарат.

Тези думи подействаха на пленника като удар. Държането му бе такова, сякаш изпитваше непоносима болка — като че някой бе пъхнал ръката си в черепа му, за да усуче и смачка мозъка му. Черекът изкрещя, погледна диво Белгарат, обърна се, направи три светкавични стъпки и се хвърли от ръба на скалата.

— Разпитвай ме сега! — изкрещя той и полетя стремглаво надолу към тъмните сърдити води. Докато сектантът пропадаше в бездната, Гарион отново и отново чуваше кънтенето на безумния му смях.

Леля Поул хвърли бърз поглед към ръба на скалата, но Белгарат протегна ръка и я хвана за рамото.

— Остави го, Поул — каза той. — Няма да му направим добро, ако го спасим. Някой вкара нещо в съзнанието на този човек. То унищожи разсъдъка му веднага щом му зададохме точно онзи въпрос.

— Кой би могъл да го направи? — попита тя.

— Не зная. Но съм сигурен, че ще разбера.

Ехото на истеричния смях продължаваше да достига до тях. След това внезапно се възцари тишина и смехът заглъхна завинаги.

21.

Неочаквана лятна буря връхлетя острова откъм Голямото западно море два дни след стълкновението с череките при канарите. Кралство Рива бе пометено от виещи ветрове и дъждовни порои, водните капки се блъскаха в прозорците на стаята на съвета, разположена високо в южната кула. Тънкият като вейка Джевълин, пристигнал тази сутрин с „Морска птица“ заедно с останалите, се бе отпуснал в едно кресло, гледаше бушуващата буря и замислено потропваше с пръсти.

— Докъде ви отведе следата? — попита той.

— Точно на морския бряг до едно усамотено заливче — отвърна Гарион.

— В такъв случай трябва да приемем, че похитителят е успял да се измъкне с принца. Може би времето, което е имал на разположение, е било съвсем малко, но хората на корабите, патрулиращи по крайбрежието, сигурно са съсредоточили вниманието си изцяло върху брега, докато плавателният съд на престъпника е бил вече навътре в морето. Затова им е убягнал.

— Тогава защо онези другите са били оставени тук? — попита Барак. — В това няма изобщо никакъв смисъл.

— Говорим за последователи на култа към Мечката, Барак — напомни му Силк. — Не можем да очакваме от тях да действат логично.

— Все пак в поведението им има известна логика — изтъкна граф Селин. — Ако е вярно онова, което сектантът е казал преди да умре, то този Улфгар е обявил война на Белгарион. Не е ли напълно вероятно тези мъже да са оставени тук със задачата да му устроят засада? Така или иначе, те са знаели със сигурност, че кралят на Рива ще проследи дирята.

— Все още има нещо, което не ми звучи правдоподобно — намръщи се Джевълин. — Дайте ми малко време да помисля.

— Можем да изясним мотивите им по-късно — отбеляза Гарион. — Най-важното сега е да открием къде са отвели сина ми.

— Най-вероятно в Реон — предположи Анхег. — Ние унищожихме Ярвиксхолм. Реон е единствената твърдина, която остана под техен контрол.

— Това не е съвсем сигурно, Анхег — възрази кралица Порен. — Планът за отвличането на принц Геран очевидно е бил разработен отдавна, а вие разрушихте Ярвиксхолм едва миналата седмица. Малка е вероятността похитителите да са знаели за това. Не мисля, че трябва да изключим възможността принцът да е отведен в Черек.

Анхег се изправи и закрачи напред-назад с мрачно, навъсено лице.

— Имаш право — призна накрая той. — В края на краищата тези похитители на деца са били череки. Съвсем възможно е да са се опитали да го заведат в Ярвиксхолм, но когато са видели, че градът е разрушен, е трябвало да отидат някъде другаде. Твърде вероятно е да ги намерим да се укриват в някое рибарско селце на западния бряг.

— Какво ще предприемем тогава? — попита безпомощно Гарион.

— Ще се разделим — тихо каза крал Чо-Хаг. — Анхег ще свика всичките си войски. Те ще претърсят всяко селце, всяка ферма в Черек. Ние, останалите, ще отидем в Реон и ще се справим с онези там.

— Има една-единствена трудност — рече Анхег. — Бебето си е бебе. Как моите хора ще разпознаят сина на Гарион, ако наистина попаднат на него?

— Това не е истинска пречка, Анхег — обади се Поулгара от креслото си до огъня, където се беше настанила с чаша чай. — Покажи им дланта си, Гарион.

Гарион вдигна дясната си ръка, за да покаже на черекския крал сребристия белег.

— Почти бях забравил за това — изсумтя Анхег. — Принц Геран има ли същия знак върху ръката си?

— Всички престолонаследници на Рива имат такъв белег — отвърна тя. — Така е от рождението на първия син на Желязната хватка.

— Добре — каза Анхег. — Моите хора ще знаят какво да търсят, но вие, останалите, ще имате ли достатъчно хора да превземете Реон? Като се имат предвид алгарските и драснианските сектанти, стекли се в града, трябва да приемем, че Улфгар е събрал доста голяма войска.

Генерал Брендиг се изправи и отиде до голямата карта, закачена на една от стените.

— Ако тръгна веднага за Сендар, за няколко дни мога да събера многобройна войска. Смятам, че с бърз поход ще бъдем в състояние да стигнем до Дарин за една седмица.

— В такъв случай ще наредя там да ви очакват кораби. Те ще превозят теб и хората ти до Боктор — каза Анхег.

— А пък аз ще се отправя на юг и ще вдигна родовете — заяви Хетар. — Ще препуснем направо на север към Реон.

Гарион също се взираше в картата.

— Ако корабите на Анхег превозят мен и войската ми до Боктор, можем да се присъединим към драснианските копиехвъргачи там. Ще тръгнем на поход към Реон от запад — каза той. — След това корабите могат да се върнат в Дарин, за да вземат Брендиг.

— Това ще ни спести малко време — съгласи се Брендиг.

— С помощта на риванците и драснианците ще разполагате с достатъчно голяма войска, за да обсадите Реон — намеси се Силк. — Може би хората ви няма да стигнат да превземете града, но със сигурност ще бъдат достатъчно, за да не позволите на никого да влиза или да излиза. Тогава всичко, което трябва да правите, е да седите и да чакате Брендиг и Хетар. Щом те се присъединят към вас, ще разполагате с по-големи сили от техните.

— Умен план, Гарион — кимна одобрително Барак.

Мандорален се изправи.

— А когато пристигнем пред този укрепен град сред пустите полета на източна Драсния, аз ще започна да разрушавам градските стени с обсадни машини и различни други средства. Така ще получим по-лесно достъп до града, когато дойде време за последния щурм — отбеляза мимбратският рицар. — Реон ще падне и ще изправим онзи изверг Улфгар пред бърз и страшен съд.

— Не чак толкова бърз, надявам се — измърмори Хетар. — Замислях нещо по-продължително.

— Ще имаме време да мислим за това, когато го хванем — напомни Барак.

Вратата се отвори и влезе Се’Недра. Изглеждаше бледа и изпита. Придружаваше я кралица Лайла с няколко дами.

— Защо сте още тук? — запита тя. — Защо не преобръщате всеки камък по света, за да откриете бебето ми?

— Това едва ли е справедливо, Се’Недра — укори я нежно Гарион.

— Не се опитвам да бъда справедлива. Искам си бебето.

— Аз също. Но няма да постигнем много, ако се въртим в кръг, нали?

— Сама ще събера войска, ако е необходимо! — извика разпалено тя. — Правила съм го вече. И ще го направя пак.

— И накъде ще поведеш армията си, скъпа? — попита я Поулгара.

— Към мястото, където държат бебето ми.

— И къде е то? Ако знаеш нещо, което ни е неизвестно, сподели го с нас.

Се’Недра я погледна безпомощно и очите й се наляха със сълзи.

Белгарат, който досега не се бе включил в обсъждането на плана за действие, измърмори:

— Имам чувството, че пропускам нещо.

Адара и Нерина отведоха разстроената Се’Недра до един стол близо до масата.

— Какво каза, Белгарат? — попита Анхег, свали нащърбената си корона и я хвърли на масата.

— Струва ми се, че пропускам нещо — отвърна старецът. — Анхег, богата ли е библиотеката ти?

Кралят на Черек сви рамене и се почеса по главата.

— Не зная дали може да се сравнява с университетската библиотека в Тол Хонет — призна той. — Но съм събрал по-голямата част от най-значимите книги на света.

— Богата ли е колекцията ти от мистерии?

— От какво?

— Колекцията ти от пророчествата — имам предвид не толкова Мринския или Даринския сборник, а останалите. Светите книги на пророците от Кел, предсказанията на гролимите от Рак Ктхол, предсказанията от Ашаба.

— Имам ги — отвърна Анхег. — Предсказанията от Ашаба. Тази книга ми попадна преди десетина-дванадесет години.

— Мисля, че ще е добре да отида до Вал Алорн, за да я видя.

— Сега едва ли е подходящото време за такова пътуване, дядо — възпротиви се Гарион.

— Гарион, знаем, че се случва нещо, което е много повече от въстание на група религиозни фанатици. Откъсът, който откри в Мринския сборник, е много особен. Там намерих указания да проуча предсказанията и смятам, че ако не го направя, всички ще съжаляваме. — Вълшебникът се обърна към Анхег. — Къде е твоят препис на пророчествата от Ашаба?

— В библиотеката — на най-горния рафт. Не можах да проумея нищо от тази книга, затова я забутах там. Не съм преставал да си правя планове някой ден пак да се заема с нея. — След това кралят се сети нещо и добави: — А в манастира при Мар Терин има препис на Малореанските свещени книги — техните Евангелия.

Белгарат примигна.

— Това е една от другите книги, които искаш да видиш, нали? Съчинение, написано от пророците от Кел?

— Откъде знаеш какво има в библиотека на манастира в Мар Терин?

— Знам. Имам хора, които се интересуват от редки книги и непрекъснато са нащрек. Както и да е, направих на жреците предложение за нея — доста щедро според мен, — но преговорите се провалиха.

— Ти си истински рог на изобилие от сведения, Анхег. Можеш ли да се сетиш за нещо друго?

— Страхувам се, че не мога да ти помогна за пророчествата на гролимите от Рак Ктхол. Единственият екземпляр, който ми е известен, бе в библиотеката на Ктучик. И сигурно е попаднал под купчина камъни и пръст, когато събори Рак Ктхол от върха на планината. Би могъл да отидеш и да го изкопаеш.

— Благодаря, Анхег — сухо каза Белгарат. — Нямаш представа колко съм ти благодарен за помощта.

— Не мога да повярвам на ушите си! — извика Се’Недра. — Някой е откраднал бебето ми — твоя правнук — и вместо да се опитваш да го намериш, ти си хукнал да дириш някакви си старинни ръкописи.

— Не изоставям детето, Се’Недра. Просто го търся другаде. — Старият вълшебник я погледна и в очите му проблесна дълбоко съчувствие. — Ти си още много млада — продължи той. — И всичко, което виждаш, е единствено действителното събитие — детето ти е било отнето от теб. Ала има два вида действителност. Гарион ще тръгне по следите на принца в тази действителност. Аз ще го търся в другата. Двамата преследваме едно и също нещо, така че вземаме под внимание всички възможности.

Младата кралица за миг впери поглед в него, а след това изведнъж закри лицето си с ръце и заплака. Гарион стана, отиде при нея и я прегърна.

— Се’Недра — прошепна утешително той. — Се’Недра, всичко ще бъде наред.

— Нищо няма да е наред — изплака съкрушено тя. — Толкова ме е страх за бебето, Гарион! Вече никога нищо няма да бъде наред.

Мандорален рязко се изправи. Очите на мимбратския рицар се бяха налели със сълзи.

— Тъй като аз съм ваш верен рицар и защитник, скъпа Се’Недра, заклевам се в живота си, че злодеят Улфгар няма да доживее следващото лято.

— Това са думи, изречени на място — измърмори Хетар. — Защо всички не отидем в Реон? И да приковем Улфгар за някой кол с много, много дълги пирони.

Анхег погледна Чо-Хаг и отбеляза:

— Синът ти има забележително точна преценка за създалото се положение.

— Той е радостта в годините на моя залез — гордо каза Чо-Хаг.

Спорът със Се’Недра започна незабавно щом се върнаха в кралските покои. Отначало Гарион опита да разговаря със съпругата си, изтъквайки разумни доводи, след това продължи със заповеди. Накрая прибягна до заплахи.

— Не ме интересува какво приказваш, Гарион. Аз отивам в Реон.

— Няма да ходиш там!

— Напротив, тръгвам веднага!

— Ще те заключа в спалнята.

— Веднага щом заминеш, ще заповядам на някого да отключи. Или пък ще я нацепя на трески и ще се кача на първия кораб, напускащ пристанището.

— Се’Недра, това е твърде опасно.

— Така беше и при Тул Марду, и при Ктхол Мишрак, но аз не избягах нито от едното място, нито от другото. Отивам в Реон, Гарион. Ако не дойдеш с мен, тръгвам сама. Ще намеря детето си дори ако трябва да разбия градските стени с голи ръце.

— Се’Недра, моля те!

— Не! — извика тя и тропна с крак. — Отивам, Гарион! И никакви твои думи или постъпки не ще могат да ме спрат!

Гарион вдигна ръце във въздуха и викна отчаяно:

— Жени!

Флотата напусна пристанището в ранни зори още на следващата сутрин и излезе в развълнуваното море, над което пробягваха сиви, бързо плъзгащи се облаци, подгонени от отшумяващата буря.

Гарион стоеше на задната палуба на „Морска птица“ до Барак, чиито яки ръце бяха сграбчили здраво румпела.

— Никога не съм си помислял, че ще ми се наложи отново да го правя — рече навъсено той.

— О, плаването при лошо време не е чак толкова неприятно — сви рамене Барак. Вятърът подмяташе червената му брада във всички посоки.

— Не това имах предвид. Смятах, че след смъртта на Торак ще мога да прекарам живота си в покой.

— Но все пак извади добър късмет — извика Барак.

— Опитваш се да бъдеш забавен?

— Всичко, което покоят донася на мъжете, е дебел задник и паяжини в главата — заяви мъдро огромният черек. — По всяко време съм готов да скоча за една хубава война.

На няколко левги в морето група кораби се отдели от флота и пое на изток към Сендар. С тях се отправиха крал Фулрах, генерал Брендиг, граф Селин и силно упоената кралица Лайла.

— Надявам се Брендиг да стигне до Дарин навреме — каза Анхег, изправен на перилата. — Тези кораби ще ми трябват, докато търсим бебето.

— Откъде смятате да започнете? — попита кралица Порен.

— Последователите на култа са се съсредоточил и предимно по западния бряг — отвърна той. — Ако похитителите на принц Геран са отишли в Черек, най-вероятно биха се отправили към някоя сектантска крепост. Ще започна с претърсване на брега и постепенно ще навлизам навътре в сушата.

— Стратегията ми изглежда добра — съгласи се тя. — Разгърни хората си и претърсете внимателно цялата област.

— Порен — изрече той оскърбено. — Обичам те като сестра, но моля те, не използвай военни понятия, когато говориш с мен. Настръхвам, когато чувам такива думи от устата на жена.

Преминаването през черекския проток „Глигана“ ги забави с два дни. Грелдик и още няколко луди глави с истинско нетърпение очакваха да прекарат флотилията край огромния водовъртеж, където след бурята бездруго трудно можеше да се плава, ала по-умерените и по-благоразумните надделяха.

— Сигурен съм, че съвсем скоро морето ще утихне — провикна се Барак от палубата към своите приятели. — А пък Реон няма да избяга. Нека не губим кораби, щом не се налага.

— Барак — изкрещя в отговор Грелдик, — превръщаш се в стара баба.

— Анхег използва точно същите думи малко преди да стигнем Ярвиксхолм — отбеляза Барак.

— Той е мъдър крал.

— Но този кораб не е негов.

Преодоляха водовъртежа в протока и навлязоха в по-спокойните води на Черекския залив. Тогава крал Анхег взе голяма част от флотилията под свое ръководство и отплава на север към Вал Алорн. Малко преди да се прехвърли на един от корабите му, Белгарат стоеше на палубата и тихо разговаряше с Гарион и Поулгара.

— Щом приключа във Вал Алорн, ще отида в Мар Терин — каза им той. — Ако не се върна преди да стигнете в Реон, бъдете особено внимателни. Последователите на култа са силно фанатизиран и и войната, която започнаха, е лично срещу теб, Гарион.

— Аз ще го пазя, татко — увери го Поулгара.

— Всъщност в общи линии и сам мога да се грижа за себе си, лельо Поул.

— Сигурна съм, че можеш, скъпи — отвърна тя. — Но старите навици трудно се изкореняват.

— На колко години трябва да стана, за да разбереш, че съм пораснал?

— Защо не дойдеш при мен след около хиляда години? — подхвърли вълшебницата. — Може би тогава ще можем да поговорим по този въпрос.

Кралят на Рива се усмихна и след това въздъхна.

— Лельо Поул — прошепна той. — Обичам те.

— Да, скъпи — отвърна тя и го потупа по бузата. — Зная. Аз също те обичам.

В Коту корабът, на който бяха Хетар, съпругата му и родителите му, се отклони на юг към Алдурфорд.

— Ще се срещнем в Реон след около три седмици — провикна се към „Морска птица“ алгарът с ястребовото лице. — Оставете и за мен врагове, с които да се бия.

— Само ако побързаш — отговори му весело Лелдорин.

— Не съм сигурна кои са по-лоши — измърмори Поулгара на Се’Недра. — Арендите или алорните.

— Може би между тях съществува някакво родство? — попита Се’Недра.

Леля Поул се засмя, след това погледна към кейовете на Коту и сбръчка нос.

— Ела, скъпа — покани я вълшебницата. — Да слезем в каютата. В пристанищата винаги се разнасят най-отвратителни миризми.

Флотилията премина край Коту и корабите един след друг навлязоха в устието нарека Мрин. Течението беше бавно, зелените блата се простираха от двете страни на реката. Гарион стоеше близо до носа на „Морска птица“ и наблюдаваше спокойно сиво-зелената тръстика и хилавите храсти. Гребците непрестанно тласкаха кораба нагоре по течението.

— А, тук ли си бил, Гарион! — възкликна кралица Порен зад гърба му. — Мислех си, че бихме могли да поговорим няколко минути.

— Разбира се. — Кралят на Рива изпитваше особени чувства към тази дребничка русокоса жена, чиято смелост и вярност издаваха дълбока привързаност към рода на Желязната хватка и желязната решителност на характера й.

— Щом стигнем Боктор, искам да оставя Кева в двореца. Не смятам, че това мое решение ще му хареса, но той е още малък за битки. Би ли могъл да му заповядаш да остане в града, ако реши да упорства?

— Аз ли?

— Ти си Върховният владетел на Запада, Гарион — напомни му кралицата. — А аз съм само негова майка.

— Страхувам се, че надценяваш титлата „Върховен владетел на Запада“. — Гарион разсеяно подръпна едното си ухо. — Чудя се дали бих могъл да убедя Се’Недра също да остане в Боктор — изрече замислено той.

— Съмнявам се — отвърна Порен. — Кева те възприема като висшестоящ владетел, но Се’Недра гледа на теб като на свой съпруг. Знаеш, че има разлика.

Гарион направи гримаса и каза:

— Вероятно имаш право. Въпреки това си струва да се опита. Докъде можем да стигнем с корабите по река Мрин?

— Северният ръкав на реката минава през поредица от плитчини на около двадесет левги след Боктор — отвърна кралицата. — Предполагам, че можем да превозим корабите по суша край тях, но от това няма да има голяма полза. Десет левги нагоре по течението ще се натъкнем на друг участък, осеян с плитчини, след това идват бързеите. Ще загубим много време, докато извличаме корабите от водата и след това отново ги вкарваме в нея.

— Искаш да кажеш, че ще се придвижваме по-бързо, ако просто продължим пеш след първите плитчини?

Тя кимна.

— Вероятно на моите генерали ще им бъдат необходими няколко дни, докато съберат войниците си и набавят нужните провизии — добави тя. — Ще им наредя да ни последват веднага щом могат. След като се присъединят към нас, ще можем да продължим към Реон. Ще държим града под обсада, докато пристигнат Брендиг и Хетар.

— Знаеш ли, ти наистина проявяваш голяма проницателност във военните маневри, Порен.

Тя се усмихна тъжно.

— Родар беше много добър учител.

— Много го обичаше, нали?

Кралицата въздъхна.

— Много повече, отколкото можеш да си представиш, Гарион.

На следващия ден следобед пристигнаха в Боктор. Гарион придружи кралица Порен и нейния видимо намръщен син до двореца, а Силк по стар навик тръгна след тях. Щом се озоваха в пищната сграда, Порен прати куриер до щаба на драснианските въоръжени сили.

— Мога ли да ви предложа чай, докато чакаме, господа? — обърна се дребничката русокоса кралица към тримата мъже.

— Само ако не можеш да намериш нещо по-силно — отвърна Силк и нахално се ухили.

— Не е ли твърде рано за това, принц Келдар? — попита го с укор тя.

— Аз съм алорн, скъпа вуйно. За мен никога не е твърде рано.

— Келдар, моля те, не ме наричай така. Това обръщение ме кара да се чувствам много стара.

— Но ти си, Порен. Всъщност искам да кажа, че си моя вуйна, а не че си много стара. Това се разбира от само себе си.

— Случва ли ти се понякога да се отнасяш сериозно към нещо?

— Не и ако мога да си позволя известно лекомислие.

Кралицата въздъхна, ала след това се засмя топло и звънливо. След около четвърт час в стаята бе въведен як мъж с червендалесто лице, облечен в твърде безвкусна оранжева униформа.

— Ваше величество е изпратила да ме повикат? — попита той с почтителен поклон.

— А, генерал Халдар — отвърна тя. — Познавате ли се с негово величество крал Белгарион?

— Срещали сме се, мадам, на погребението на покойния ви съпруг. — Генералът се поклони дълбоко пред Гарион.

— И, разбира се, познавате принц Келдар.

— Естествено — отвърна генералът. — Радвам се да ви видя, ваше височество.

— И аз, генерале. — Силк го изгледа проницателно. — Тези украшения не са ли нови?

Червендалестият генерал докосна многото медали на гърдите си с известно неодобрение.

— Това правят генералите в мирно време, принц Келдар: раздават си медали.

— Страхувам се, че мирното време свършва, генерал Халдар — заяви твърдо Порен. — Предполагам, вече сте научили какво се случи в Ярвиксхолм в Черек.

— Да, ваше величество — отвърна той. — Походът е бил много добре организиран и блестящо осъществен.

— Сега ще настъпим срещу Реон. Хора от култа към Мечката похитиха сина на Белгарион.

— Похитили са сина на Негово величество? — изрече невярващо Халдар.

— Да. Мисля, че най-сетне дойде часът да унищожим изцяло този култ. Затова тръгваме срещу Реон. На пристанището очаква цяла флотилия кораби, превозващи риванските войски на Белгарион. Утре ще поемем нагоре срещу течението, ще стигнем до плитчините и там ще слезем от корабите. Ще продължим по суша до Реон. Искам да свикаш армията и да ни последваш колкото е възможно по-бързо.

Халдар се навъси, сякаш нещо, което бе чул току-що, бе отклонило вниманието му.

— Сигурен ли сте, че принцът на Рива е бил отвлечен, ваше величество? — попита генералът. — А не е бил убит?

— Сигурен съм — отвърна твърдо Гарион. — Съвсем ясно е, че става дума за отвличане.

Халдар закрачи нервно напред-назад.

— В това няма никакъв смисъл — измърмори той сякаш на себе си.

— Разбрахте ли заповедта ми, генерале? — попита го Порен.

— Какво? О, да, ваше величество. Трябва да свикам войската и да настигна риванските войски на крал Белгарион преди да са стигнали до Реон.

— Точно така. Ще държим града под обсада, докато не пристигне и останалата част от нашите сили. При Реон към нас ще се присъединят алгари и части от сендарската армия.

— Незабавно се заемам със задачата, ваше величество — увери я генералът. Изразът му беше все още разсеян, а лицето — тревожно намръщено.

— Нещо не е наред ли, генерале? — попита го кралицата.

— Какво? О, не, ваше величество. Веднага ще отида в щаба и ще издам необходимите заповеди.

— Благодаря, генерал Халдар. Това е всичко.

— Генералът определено чу нещо, което не му се понрави — отбеляза Силк, след като генералът излезе.

— Напоследък всички чуваме неща, които не ни се нравят — отвърна Гарион.

— Ала сега не бе съвсем същото — измърмори Силк. — Извинете ме за момент. Смятам да отида да задам няколко въпроса на определени лица. — Дребничкият драснианец стана и тихо излезе.

Рано на следващата сутрин корабите от флотилията вдигнаха котва, напуснаха пристанището на Боктор и бавно започнаха да напредват срещу течението. Въпреки че призори времето бе ясно и слънчево, до обяд небето се покри с плътни облаци, долетели от Черекския залив.

— Надявам се да не завали — изръмжа Барак от мястото си на румпела. — Ненавиждам да се влача през кал и тиня на път за решителна битка.

Оказа се, че чакълестите плитчини на Мрин заемат доста голям участък.

— Не ви ли е хрумвало някога да издълбаете речното корито? — обърна се Гарион към кралицата на Драсния.

— Не — отвърна тя. — Политиката на кралството го налага. Не желая река Мрин да бъде плавателна оттук нагоре. Предпочитам толнедранските търговски кораби да не подминават Боктор. — Тя сладко се усмихна на Се’Недра. — Не искам да те обидя, скъпа — продължи кралицата, — но твоите сънародници като че ли винаги се опитват да избегнат митницата. При създалото се положение аз контролирам Северния път на керваните и имам нужда от митническите приходи.

— Разбирам, Порен — увери я Се’Недра. — И аз бих постъпила така.

Корабите хвърлиха котва край северния бряг на реката и войските на Гарион започнаха да слизат от тях.

— Ще тръгнеш с корабите надолу по реката към Дарин, така ли? — обърна се Барак към брадатия Грелдик.

— Точно така — отвърна капитанът. — След седмица ще докарам тук Брендиг и неговата сендарска войска.

— Добре. Кажи му да ни последва към Реон колкото е възможно по-бързо. Никога не ми е допадала мисълта за дълги обсади.

— Ще изпратиш ли „Морска птица“ с мен?

Барак замислено се почеса по брадата, после заяви:

— Не. Смятам да я оставя тук.

— Повярвай ми, Барак, няма да потопя кораба ти.

— Зная, но мисълта, че „Птицата“ ще ми е подръка, ако ми потрябва, ме кара да се чувствам по-добре. Ще дойдете ли с Брендиг при Реон? Сражението ще бъде нещо забележително.

Лицето на Грелдик се натъжи.

— Не — отвърна той. — Анхег ми заповяда да се върна във Вал Алорн, когато приключа с превозването на сендарите.

— О, това е ужасно!

Грелдик изсумтя кисело.

— Позабавлявайте се в Реон — рече той. — Само гледайте да не ви убият.

— Ще обърна специално внимание на последните ти думи.

Късно следобед всички войници вече бяха слезли на брега, а провизиите и припасите бяха разтоварени. Облаците продължаваха да се сгъстяват, ала все още не валеше.

— Мисля, че можем да изградим лагера си тук — обърна се Гарион към останалите, които стояха на полегатия бряг на реката. — Бездруго няма да стигнем особено далеч преди да се стъмни, а ако поспим добре през нощта, ще можем да тръгнем още призори.

— Това е разумно — съгласи се Силк.

— Научи ли нещо за Халдар? — попита кралица Порен дребничкия драснианец. — Видях, че нещо у генерала те тревожеше.

— Нищо особено — сви рамене Силк. — Ала напоследък този човек много пътува.

— Той е генерал, Келдар, освен това заема поста началник на генералния щаб на моята армия. Знаеш, че на генералите от време на време им се налага да предприема пътувания, за да инспектират войските.

— Но обикновено не ги предприемат без придружител — отвърна Силк. — По време на тези пътувания генералът не взима със себе си дори личния си адютант.

— Мисля, че просто си прекалено подозрителен.

— По природа съм си подозрителен, скъпа вуйно.

Кралицата тропна с крак.

— Ще престанеш ли да ме наричаш така?

Силк я погледна дружелюбно и попита:

— Нима това наистина те дразни, Порен?

— Вече ти казах, че не ми е приятно.

— В такъв случай ще трябва да се опитам да го запомня.

— Ти си невъзможен, знаеш ли?

— Разбира се, че зная, скъпа вуйно.

През следващите няколко дни риванската войска напредваше на изток през безлюдната сиво-зелена пустош — мрачна, безплодна хълмиста земя с оскъдна растителност, на места осеяна с избуяли около тъмни вирове застояла вода трънаци и къпини, които стърчаха към облаците. Небето си оставаше сиво и застрашително, но дъжд така и не заваляваше.

Гарион яздеше начело на колоната. Върху лицето му бе застинала мрачна решителност. Кралят на Рива приказваше единствено когато издаваше команди. През равни интервали от време съгледвачите му докладваха, че напред няма и следа от войски на култа. Със същата убеденост те твърдяха, че зад войската на Гарион няма и помен от драснианските копиехвъргачи, които под ръководството на генерал Халдар трябваше да настигнат колоната.

Когато на втория ден от похода спряха, за да похапнат на обяд, Поулгара приближи към Гарион, замислена дълбоко. Синьото и наметало сякаш нашепваше нещо на високата трева, а скитникът вятър донесе до него познатото и ухание.

— Да се поразходим малко, Гарион — предложи тихо вълшебницата. — Трябва да обсъдим нещо.

— Добре — отговори той лаконично, дори рязко.

Тогава Поулгара направи нещо, което рядко бе правила през последните няколко години. В израз на дълбоката си обич към краля на Рива тя го хвана за ръка, след това двамата се отдалечиха от войската и приятелите си и поеха към върха на малък хълм.

— Стана много мрачен през последните няколко седмици, скъпи — заговори тя, като спряха на билото на хълма.

— Мисля, че имам достатъчно причини за това, лельо Поул.

— Зная, че случилото се ти причинява силна болка, Гарион. Зная, че си изпълнен с неудържима ярост. Но не й позволявай да те превърне в свиреп и сляп човек.

— Лельо Поул, не аз започнах това — напомни й той. — Те се опитаха да убият съпругата ми. След това отнеха живота на един от най-близките ми приятели и се опитаха да подпалят война между мен и Анхег. А сега отвлякоха сина ми. Не мислиш ли, че е необходимо да ги накажа?

— Вероятно е така — отговори вълшебницата и го погледна в очите. — Но не трябва да позволяваш яростта да те завладее напълно. Тя не бива да те накара да газиш в реки от кръв. Ти притежаваш огромна сила, Гарион, и с нея с лекота можеш да извършиш с враговете си неописуеми неща. Ако го направиш, мощта ти ще те превърне в зло, каквато бе силата на Торак. Ужасът, който ще всяваш у враговете си, ще започне да ти доставя наслада. След време ще се превърнеш в роб на това удоволствие.

Кралят на Рива я погледна втренчено, уплашен от напрежението, което долавяше в гласа й. В същото време единственият бял кичур на челото й изведнъж заблестя силно.

— Това в действителност е реална опасност, Гарион. В известна степен сега те грози много по-голяма заплаха, отколкото в деня, когато се изправи срещу Торак.

— Няма да позволя да се измъкнат безнаказано след онова, което направиха — изрече упорито той. — Няма да го позволя.

— Не ти предлагам това, скъпи. Скоро ще стигнем до Реон и ще се сражаваме с тях. Ти си алорн и аз съм сигурна, че с нетърпение очакваш битката. Искам само да ми обещаеш, че няма да позволиш на обидата и яростта си да те тласнат към безпричинно клане.

— Това няма да стане, ако те се предадат — отвърна твърдо той.

— А след като се предадат какво? Какво ще правиш със своите пленници?

Кралят на Рива се намръщи. Не бе мислил за това.

— По-голямата част от последователите на култа към Мечката са или неуки, или са били подведени. Те са обладани до такава степен от една-единствена представа, че дори не проумяват чудовищното си деяние. Ще ги избиеш ли заради глупостта им? Вярно, глупостта е недостатък, но едва ли заслужава такова наказание.

— А какво ще кажеш за Улфгар? — попита Гарион.

За момент вълшебницата се усмихна мрачно.

— Това — изрече тихо тя — е друг въпрос.

Голям сокол със сини пера по врата се спусна към земята от мрачното небе.

— Да не сте организирали малка семейна среща? — попита Белдин с дрезгав глас, щом прие човешкия си облик.

— Къде беше? — попита го леля Поул съвсем спокойно. — Оставих ти бележка у близнаците да се присъединиш към нас.

— Тъкмо се връщам от Малореа — изсумтя той и се почеса по корема. — Къде е Белгарат?

— Във Вал Алорн — отвърна вълшебницата. — След това ще отиде в Мар Терин. Опитва се да проследи дирята, за която вярваме, че е скрита в предсказанията. Научил си за събитията, които се случиха напоследък, нали?

— Да, за повечето от тях. Близнаците ми показаха откъса, скрит в Мринския сборник. Чух за убийството на риванския Пазител и за отвличането на сина на Белгарион. Настъпвате срещу Реон, нали?

— Разбира се — отвърна Поулгара. — Там е източникът на заразата.

Гърбавият вълшебник хвърли изпитателен поглед към Гарион.

— Сигурен съм, че си отличен стратег, Белгарион — рече той. — Но ми убягват мотивите на стъпките, които предприемаш.

Гарион го погледна неразбиращо.

— Готвиш се да нападнеш военни сили в укрепен град, които са по-големи от онези, с които разполагаш ти, нали?

— Прав си.

— Тогава защо повече от половината от войската ти се е разположила на лагер край плитчините на река Мрин на два дни път след теб? Не смяташ ли, че тази армия може да ти потрябва?

— Какво говориш, чичо? — изрече рязко леля Поул.

— Мисля, че се изразих съвсем ясно. Драснианската войска се е разположила на лагер край плитчините. Войниците и военачалниците им не показват никакви признаци, че възнамеряват да потеглят към теб в близко бъдеще. Дори са се захванали да изграждат укрепления около позициите си.

— Това е невъзможно!

Белдин вдигна рамене.

— Отлети дотам и ще се увериш със собствените си очи.

— По-добре да съобщим неприятната новина на останалите, Гарион — каза сериозно леля Поул. — Нещо ужасно се е объркало.

22.

— Какво си мисли този човек? — избухна кралица Порен в изблик на неприсъщ за нея гняв. — Дадох му изрична заповед да ни догони.

Лицето на Силк беше сурово.

— Мисля, че трябваше да проверим скъпоценните стъпала на генерал Халдар. Може би щяхме да открием върху тях издайническия белег на култа.

— Не говориш сериозно, нали! — възкликна Порен.

— Той съзнателно отказва да се подчини на заповедите ти, Порен. Освен това го прави по такъв начин, че излага на смъртна опасност и теб, и всички нас.

— Повярвай ми, ще проуча из основи случилото се веднага щом се върна в Боктор.

— За съжаление сега не отиваме в тази посока.

— Тогава ще се върна край плитчините — заяви кралицата. — Ако е необходимо, ще му отнема командването.

— Не — възрази твърдо дребничкият драснианец. — Няма да ти позволя.

Тя го изгледа невярващо.

— Келдар, осъзнаващ ли с кого говориш?

— Прекрасно, Порен, но онова, което си решила, е твърде опасно.

— Това е мой дълг.

— Не — поправи я Силк. — Всъщност твой дълг е да останеш жива достатъчно дълго, за да отгледаш Кева и той да стане крал на Драсния.

Кралицата прехапа устни.

— Не е честно, Келдар.

— Животът е суров, Порен.

— Той има право, ваше величество — намеси се Джевълин. — Генерал Халдар вече е извършил предателство, отказвайки да изпълни заповедите ви. Не мисля, че би се поколебал да прибави и вашето убийство към първото си престъпление.

— Ще ни трябват още хора — избоботи Барак. — Във всеки случай поне още малко. Иначе ще трябва да спрем и да изчакаме Брендиг.

Силк поклати глава.

— Хелдар лагерува при плитчините. Ако това, което подозираме, е вярно, той няма да позволи на Брендиг да свали войската си на брега.

— Е? — попита гневно Се’Недра. — Какво ще правим сега?

— Не смятам, че имаме избор — рече Барак. — Ще трябва да се върнем при плитчините и да задържим Халдар за извършеното предателство. След това ще се присъединим към копиехвъргачите и ще дойдем с тях тук.

— Та това ще отнеме почти седмица! — възпротиви се малката кралица.

— Какво друго можем да направим? Тези копиеносци наистина са ни нужни.

— Мисля, че пропускаш нещо, Барак — прекъсна го Силк. — Усети ли лека хладина във въздуха през последните два дни?

— Да. Рано сутрин.

— Ние сме в североизточна Драсния. Зимата тук идва много рано.

— Зимата ли? Но сега е едва ранна есен.

— Намираме се далеч на север, приятелю. Първият сняг може да ни изненада по всяко време.

Барак започна да ругае.

Силк дръпна Джевълин настрана да си поговорят насаме.

— Всичко пропада, нали, Гарион? — прошепна Се’Недра. Долната й устна трепереше.

— Всичко ще се оправи, Се’Недра — окуражително каза той и я прегърна.

— Но как?

— Все още не съм го измислил.

— Уязвими сме, Гарион — подхвана сериозно Барак. — Навлизаме в територията на култа с малобройни сили и лесно можем да попаднем в засада.

— Трябва да изпратиш някого напред на разузнаване — подхвърли Белдин и вдигна очи от парчето студено месо, което късаше със зъбите си. После натъпка останалата част в устата си и обърса пръстите си в изцапаната си туника. — Мога съвсем да не бия на очи, ако пожелая.

— Аз ще се погрижа за това — отвърна Поулгара. — Хетар идва на север с алгарските родове. Би ли могъл да отидеш при него и да му съобщиш какво се е случило? Той ни е необходим колкото е възможно по-скоро.

Вълшебникът я погледна одобрително и без да спира да дъвче, каза:

— Това хрумване никак не е лошо, Поул. Мислех си, че семейният живот е размекнал мозъка ти, но изглежда, единственото, което се е отпуснало у теб, е задникът ти.

— О, стига вече! — възкликна тя.

— Най-добре ще е да тръгна веднага — каза той. Тялото му се сви, ръцете му се разпериха, вълшебникът изведнъж засия, облян в ярка светлина, и се превърна в птица.

— Ще ви оставя за няколко дни — каза Силк, който тъкмо се бе върнал при тях. — Може би все още имаме шансове да спасим положението. — След това се обърна и без колебание тръгна към коня си.

— Къде отива? — обърна се Гарион към Джевълин.

— Трябват ни хора — отвърна Джевълин. — Отива да намери войници.

— Порен — рече Поулгара, опитвайки се да хвърли поглед през рамо. — Мислиш ли, че напоследък съм натрупала излишни килограми?

Порен леко се усмихна.

— Разбира се, че не, Поулгара — отвърна тя. — Той просто те дразнеше.

Ала докато сваляше синьото си наметало, Поулгара изглеждаше доста загрижена.

— Ще тръгна напред — каза тя на Гарион. — Ти продължавай да напредваш с войските, но не ги принуждавай да бързат прекалено много. Не искам да се натъкнете на капан преди да съм ви предупредила. — Изведнъж тя потрепера, превърна се в голяма снежнобяла сова и отлетя, размахвайки съвсем безшумно леките си криле.

От този ден Гарион предвождаше армията си с особено внимание, като я разгръщаше във възможно най-добрия защитен строй. Удвои и броя на съгледвачите. Яхнал коня си, кралят на Рива се изкачваше на върха на всеки хълм по пътя им, за да разгледа местността, простираща се пред тях. Скоростта на придвижването им спадна до не повече от пет левги на ден. Въпреки че това забавяне го измъчваше, Гарион разбираше, че няма друг избор.

Поулгара се връщаше всяка сутрин и докладваше, че по пътя напред не ги грозят никакви опасности, след това отлиташе, размахвайки безшумно криле.

— Как се справя с всичко това? — попита Се’Недра. — Струва ми се, че изобщо не спи.

— Поул може да издържи седмици, без да спи — отвърна Дурник — Всичко ще бъде наред, ако това не се проточи твърде дълго.

— Белгарион, — рече Еранд с безгрижния си глас, застигайки с дорестия си жребец коня на краля. — Знаеш, че ни следят, нали?

— Какво?

— Наоколо има хора, които ни наблюдават.

— Къде са?

— На няколко места. Скрили са се грижливо. Други препускат между града, към който отиваме, и войската зад нас при реката.

— Това никак не ми харесва — отбеляза Барак. — Сигурно се опитват да съгласуват действията си.

Гарион погледна през рамо към кралица Порен, която яздеше до Се’Недра.

— Би ли ни нападнала драснианската войска, ако Халдар й нареди? — попита той.

— Не — отвърна категорично кралицата. — Армията ми е напълно предана. Войниците не биха се подчинили на такава заповед.

— А какво ще стане, ако си мислят, че ви спасяват? — попита Еранд.

— Да спасяват мен?

— Точно това им внушава Улфгар — отвърна момчето. — Казва на войниците, че нашата войска ви държи в плен.

— Смятам, че при такива обстоятелства войниците биха ни нападнали, ваше величество — намеси се Джевълин. — А ако хората на култа и армията ни заклещят помежду си, ще изпаднем в много голяма беда.

— Какво все още не се е стоварило върху главите ни! — гневно възкликна Гарион.

— Поне не вали сняг — напомни му Лелдорин. — Все още не.

Войската сякаш пълзеше през пустошта. Облаците продължаваха да се трупат застрашително над нея. Целият свят като че бе скован в студен леденосив цвят; всяка сутрин мръсната ледена кора, покриваща застоялите вирове, ставаше все по-дебела.

— С тази скорост никога няма да стигнем, Гарион — каза Се’Недра един мрачен ден по обяд.

— Ако попаднем в засада, наистина няма да стигнем, Се’Недра — отвърна той. — Това ми е неприятно колкото и на теб, но мисля, че наистина нямаме друг избор:

— Искам си бебето.

— И аз.

— Ами тогава направи нещо, Гарион.

— Приемам всякакви предложения.

— Не можеш ли… — Тя направи леко, рязко движение с едната си ръка.

Той поклати глава.

— Знаеш, че възможностите на тези вълшебства са ограничени.

— Каква е ползата от тях тогава? — попита горчиво тя и се загърна по-плътно със сивото риванско наметало, за да се предпази от студа.

Голямата бяла сова ги очакваше зад следващото възвишение.

Бе кацнала на един строшен клон, щръкнал над един мъртвешки бял дънер, и ги наблюдаваше, без да премигва, със златистите си очи.

— Лейди Поулгара — поздрави я Се’Недра, навеждайки учтиво глава.

Бялата сова й отвърна с лек официален поклон. Гарион изведнъж се разсмя.

Очертанията на совата проблеснаха, въздухът около нея затрепери за момент. След това Поулгара се появи пред тях, седнала на клона.

— Какво е толкова забавно, Гарион? — попита го тя.

— Не бях виждал птица да се покланя — отвърна той. — Просто ми се стори смешно.

— Не се поддавай на веселото настроение, скъпи — строго каза тя. — Ела тук и ми помогни да сляза.

— Да, лельо Поул.

След като кралят й помогна да слезе от клона, вълшебницата го погледна изпитателно.

— Внушителна армия на култа се е разположила на две левги от тук и те очаква — съобщи му тя.

— Каква е числеността й?

— Два пъти по-многобройна от твоята.

— Ще трябва да уведомим останалите — мрачно каза той и обърна коня си.

— Бихме ли могли по някакъв начин да се промъкнем край тях? — попита Дурник, след като Поулгара им разказа всички подробности за сектантите, които ги очакваха в засада.

— Не мисля, Дурник — отвърна тя. — Знаят, че сме тук, и съм сигурна, че ни наблюдават.

— В такъв случай, щем не щем, трябва да ги нападнем — заяви Мандорален. — Нашата кауза е справедлива, затова неминуемо ще ги победим.

— Интересно убеждение, Мандорален — рече Барак. — Но предпочитам превъзходството в броя на войниците да бъде на моя страна. — Едрият мъж се обърна към Поулгара. — Как са разположили силите си? Искам да кажа…

— Знам какво означава тази фраза, Барак. — Вълшебницата разчисти с крак малко място на земята и взе една пръчка. — Пътят ни минава през пролом, врязващ се в ниската верига от хълмове точно пред вас. В най-дълбоката част на пролома и по двата му склона се спускат изровени от водата клисури. Сектантите са се разделили на четири части, като всяка от тях се крие в отделна клисура. — Поулгара очерта с пръчката разположението на клисурите. — Очевидно възнамеряват да ни изчакат да влезем точно по средата между тях. Тогава ще ни нападнат едновременно от всички страни.

Дурник навъсено разучаваше схемата.

— Вихме могли да разгромим с лекота всяка от неприятелските части — каза той и потри замислено едната си буза. — Всъщност единственото, което ни трябва, е по някакъв начин да държим останалите три дружини на врага настрана от сражението.

— В общи линии планът е добър — намеси се Барак. — Но не смятам, че враговете ни няма да се впуснат в боя само защото не сме ги поканили.

— Това е невъзможно — съгласи се ковачът. — Затова вероятно ще трябва да издигнем нещо като преграда, която ще им попречи да се включат в сражението.

— Измислил си нещо, нали, Дурник? — отбеляза кралица Порен.

— Каква преграда би могла да възпре злодеите? Как ще ги спрем да не се втурнат на помощ на другарите си? — попита Мандорален.

Дурник сви рамене.

— Огънят би свършил добра работа.

Джевълин поклати глава, посочи ниските храсти в полето и изсумтя:

— Всичко по тези места е все още зелено — изтъкна той. — Не смятам, че ще гори много добре.

Дурник се усмихна.

— Не е необходимо да палим истински огньове.

— Би ли могла да направиш това, Поулгара? — попита Барак със светнали очи.

Тя помисли за малко и отвърна:

— Не и на три места едновременно.

— Но ние сме трима, Поул — напомни й ковачът. — Ти би могла да препречиш пътя на една от вражеските дружини чрез изкуствено изображение на огън; аз мога да поема втората, а Гарион — третата. Ще затворим като в кошара всяка дружина в собствената й клисура. А щом приключим с първата, ще можем да преминем към следващата. — Дурник леко се навъси. — Единствена трудност е, че не съм сигурен как точно се създава този изкуствен образ.

— Не е толкова трудно, скъпи — увери го леля Поул. — С Гарион бързо ще се научите на този майсторлък.

— Ти какво смяташ? — обърна се кралица Порен към Джевълин.

— Опасно е — отвърна шефът на драснианското разузнаване.

— Имаме ли друг избор?

— В момента не ми идва наум нищо друго.

— В такъв случай решението е взето — заяви Гарион. — Вие уведомете войската за нашия план, а Дурник и аз ще започнем да се учим как се правят големи въображаеми огньове.

След около час риванската армия потегли внимателно напред. Ниската верига хълмове се простираше мрачна и заплашителна пред тях, а обраслият с бурени път ги водеше право към осеяния с огромни камъни пролом, където чакаха в засада невидимите сектанти. Когато навлязоха в пролома, Гарион се напрегна, съсредоточи волята си и внимателно си припомни всичко, на което го бе научила леля Поул.

Планът се оказа изключително успешен. Щом първата бойна дружина на сектантите се спусна бясно надолу от укритието в своята клисура с високо вдигнати оръжия и победни викове на уста, Гарион, Дурник и Поулгара светкавично преградиха останалите три клисури. Връхлитащите сектанти се сепнаха, ликуването им се замени с разочарование, те впериха изумени погледи във внезапно избухналите пламъци, които пречеха на техните другари да се включат в сражението. Риванците на Гарион веднага се възползваха от моментното колебание на врага и стъпка по стъпка първата дружина на сектантите бе изтласкана обратно в тясната клисура.

Гарион едва успяваше да следи развоя на битката, защото съзнанието му бе изцяло съсредоточено да създава образ на пламъци, чувство за топлина и пращене на огън в началото на клисурата, разположена непосредствено до полесражението. Видимостта през високо издигащите се пламъци не бе добра. Гарион зърваше сектантите, опитващи се да защитят лицата си от силната топлина, каквато всъщност там нямаше. И изведнъж се случи нещо, за което не се бе досетил нито един от тях. Сектантите, затворени в клисурата, за която отговаряше Гарион, започнаха припряно да изливат кофи вода върху въображаемите пламъци — черпеха чевръсто скъпоценната течност от един застоял вир. Разбира се нямаше свистене на пара, нито някакъв друг видим резултат от опитите да се угаси несъществуващият в действителност огън. След малко един сектант, разтреперан от страх и колебания, все пак нагази в огъня и викна:

— Не е истински! Огънят не е истински!

— Но оръжието ми е съвсем истинско — измърмори мрачно Лелдорин и изстреля остра стрела в гърдите му. Сектантът разпери ръце и падна по гръб в огъня, който въобще не засегна отпуснатото му тяло. Това, разбира се, издаде всичко. Отначало няколко, а след това двадесетина последователи на култа се втурнаха направо през изкуствените пламъци, създавани от Гарион. Виждаше се единствено дъгата, която описваше ръката на Лелдорин, изпращайки стрела след стрела срещу напиращите сектанти.

— Твърде много са, Гарион — извика той. — Не мога да ги задържа. Ще трябва да отстъпим.

— Лельо Поул! — изкрещя Гарион — Пробиват защитната ни линия!

— Отблъсни ги — извика тя. — Използвай волята си.

Кралят на Рива се съсредоточи още повече и издигна здравата преграда на волята си срещу хората, изскачащи от клисурата. Отначало изглеждаше, че опитите му ще се увенчаят с успех, но усилията, които влагаше, бяха огромни, и той скоро започна да се изморява. Краищата на тази светкавично създадена бариера започнаха да изтъняват и да се разкъсват. Мъжете, които той толкова отчаяно се опитваше да задържи, започнаха да откриват слабите места в нея.

Съсредоточил цялата си воля върху поддържането на преградата, Гарион изведнъж чу страхотен тътен, подобен на гръмотевица.

— Гарион! — извика Лелдорин. — Конници! Стотици конници!

Смаян, Гарион хвърли светкавичен поглед към склоновете на пролома. Видя изневиделица появила се орда конници, спускаща се по стръмния, изровен от водата улей от изток.

— Лельо Поул! — извика той и посегна към рамото си, за да извади меча на Желязната хватка.

Ала щом стигна до риванския крал, лавината конници направи рязък завой и се впусна срещу предните редици на сектантите, които след броени секунди щяха да пробият преградата на Гарион. Тази новопоявила се армия бе съставена от жилави, пъргави като тетива на лък мъже, облечени в черно.

— Надраки! О, богове, това са надраки! — чу Гарион виковете на Барак, долитащи някъде от другата страна на пролома.

— Те пък какво правят тук? — измърмори Гарион.

— Гарион! — извика Лелдорин. — Онзи мъж в средата на конницата не е ли принц Келдар?

Неочаквано появилата се войска, връхлетяла в ожесточеното сражение, бързо промени развоя на битката. Конниците препускаха направо срещу слисаните сектанти в клисурите и им нанасяха страшни загуби.

След малко Силк отиде при Гарион и Лелдорин в пролома.

— Добър ден, господа — поздрави ги той самоуверено. — Надявам се, че не съм ви накарал да чакате дълго.

— Къде намери всички тези надраки? — попита Гарион и потрепна от внезапно обзелото го облекчение.

— В Гар ог Надрак, разбира се.

— Че защо са се съгласили да ни помогнат?

— Защото им платих — сви рамене Силк. — Дължиш ми много пари, Гарион.

— Как намери толкова много хора за толкова кратко време? — попита Лелдорин.

— Ярблек и аз имаме пункт за търговия с кожи точно зад границата. Ловците, които ни донесоха кожи миналата пролет, просто се шляеха наоколо, отдадени на на пиене и комар, така че ги наех.

— Пристигна тъкмо навреме — рече Гарион.

— Забелязах. Тези твои огньове бяха майсторска работа.

— Да, до момента, когато започнаха да изливат вода върху тях. Тогава положението стана напрегнато.

Неколкостотин сектанти успяха да се измъкнат по стръмните склонове на клисурата, но за повечето от другарите им пътят към бягството бе пресечен.

Барак излезе от клисурата, яхнал коня си. Риванската войска приключваше с малцината оцелели сектанти, които се бяха нахвърлили срещу силите на Гарион.

— Искаш ли да им дадем възможност да се предадат? — попита той Гарион.

Гарион си припомни разговора, който бе водил с Поулгара преди няколко дни, и каза:

— Мисля, че трябва да го сторим.

— Знаеш, че не си длъжен да ги пощадиш — напомни му Барак. — При тези обстоятелства никой не би те обвинил, ако ги изтребиш до крак.

— Не — възрази Гарион. — Не искам. Кажи на останалите живи, че ще пощадим живота им, ако хвърлят оръжието.

Барак сви рамене.

— Ти решаваш.

— Силк, ах ти лъжлив разбойнико! — възкликна един висок надрак с дебело палто от кожи и рунтава кожена шапка, който трескаво претърсваше тялото на един убит сектант. — Каза, че всички носели пари и че били отрупани със златни верижки и гривни. Тоя има по себе си само бълхи.

— Може и да съм преувеличил мъничко, Ярблек — отвърна любезно Силк на своя съдружник.

— Би трябвало да те изкормя, знаеш ли?

— О, Ярблек! — възкликна Силк с престорено удивление. — Така ли разговаряш със собствения си брат?

— Брат! — изсумтя надракът, изправи се и ритна силно трупа, който го бе разочаровал толкова горчиво.

— Нали така се споразумяхме, когато станахме съдружници, че ще се отнасяме един към друг като братя.

— Не мисли, че ще се хвана на въдицата ти, невестулка такава! Освен това преди двадесет години забих нож в гърдите на собствения си брат, защото ме лъжеше.

След като и последните сектанти, хванати в капана на надраките, хвърлиха оръжието и се предадоха на превъзхождащите ги по численост победители, Поулгара, Се’Недра и Еранд навлязоха предпазливо в пролома, придружени от мръсния Белдин.

— Твоите алгарски подкрепления са все още на няколко дни път оттук — обърна се към Гарион грозният вълшебник. — Опитах се да ги накарам да се придвижват по-бързо, но те се отнасят прекалено нежно към конете си. Откъде намери тези надраки?

— Силк ги е наел.

Белдин кимна одобрително и отбеляза:

— От наемниците винаги излизат най-добрите войници.

Ярблек позна Поулгара и я загледа със светнали очи.

— Все още си красива като преди, момиче — рече той. — Промени ли си мнението? Сега ще ми позволиш ли да те купя?

— Не, Ярблек — отвърна тя. — Все още не. Но дойдохте в много подходящ момент, не мога да отрека това.

— Само защото някакъв си лъжлив разбойник ме подведе, че ще има голяма плячка. — Надракът погледна свирепо Силк. — Честно казано, щях да изкарам повече пари, ако бях скубал заклани пилета.

Белдин погледна Гарион и каза:

— Ако искаш да видиш сина си преди да му порасне брада до пояс, веднага продължавай напред.

— Трябва да дам разпореждания за пленниците — отвърна Гарион.

— Какво толкова има да се разпореждаш? — сви рамене Ярблек. — Подреди ги в редици и ги изколи до един.

— Категорично не!

— Какъв е смисълът да водиш сражение, ако не можеш да изколиш пленниците, след като то свърши?

— Някой ден, когато имаме малко повече свободно време, ще ти обясня — обеща Силк.

— Алорни! — въздъхна Ярблек и впери поглед към мрачното небе.

— Ярблек, ти, крастав кучи сине! — изкрещя женски глас. Беше жена с гарвановочерна коса, облечена в кожени панталони и плътно прилепнал кожен елек. Силният й гняв личеше отдалеч, ала не скриваше изумителната й красота. — Нали каза, че ще спечелим купища пари, ако оберем мъртвите. Тази паплач няма нищо у себе си.

— Подведоха ни, Вела — отвърна мрачно надракът и погледна сурово Силк.

— Казах ти да не вярваш на тази малка змия с лице на плъх. Ти си не само грозен, Ярблек, ами си и глупав!

Гарион с любопитство наблюдаваше ядосаната жена.

— Това не е ли момичето, което танцуваше в кръчмата в Гар ог Надрак? — обърна се той към Силк, припомняйки си поразителните форми на жената, накарали кръвта на всеки мъж в пивницата да закипи.

Дребният драснианец кимна.

— Тя се омъжи за онзи ловец — Тек, — но той не беше особено убедителен в един спор с мечка преди няколко години и брат му я продаде на Ярблек.

— Най-голямата грешка, която съм допускал през живота си — каза покрусено Ярблек. — Тя е почти толкова чевръста с ножовете, колкото и с езика си. — Надракът дръпна единия си ръкав и им показа възпален червен белег. — А аз само се опитвах да се държа приятелски с нея.

Жената се изсмя.

— Ха! Знаеш правилата, Ярблек. Ако искаш вътрешностите ти да бъдат на място в корема ти, дръж си ръцете по-далеч от мен.

Белдин я гледаше особено.

— Момиче с характер — измърмори той на Ярблек. — Обожавам устатите жени с пъргав ум.

Изведнъж в очите на Ярблек проблесна отчаяна надежда.

— Харесваш ли я? — попита нетърпеливо той. — Ще ти я продам, ако искаш.

— Да не си си изгубил ума, Ярблек? — викна възмутено Вела.

— Моля те, Вела — водя делови разговор.

— Този оръфан стар трол не може да купи халба пиво, та мен ли! — Жената се обърна към Белдин. — Имаш ли поне две монети, че да подрънкват, удряйки се една в друга, магаре такова?

— Виж, сега напълно провали пазарлъка — обвини я с жален глас Ярблек.

Ала Белдин се засмя дяволито на момичето, изкривявайки устни чак до ушите си.

— Ти разпали интереса ми, момиче — рече й той. — Вече не мога да си припомня кога това се е удало другиму. Но положи още мъничко усилия, опитай да поработиш върху заплахите и ругатните си. Темпото им нещо не ми допада. — Вълшебникът се обърна към Поулгара. — Смятам да се върна назад. Искам да проверя какво са наумили драснианските копиехвъргачи. Не зная защо, но никак не ми харесва, че ще пълзят зад гърбовете ни. — След това вълшебникът разпери ръце, тялото му се сви и той се превърна в ястреб.

Вела не откъсна от него невярващия си поглед, докато изневиделица появилата се птица се издигаше към небето.

— Как го направи? — смаяна изрече тя.

— Просто дарба — отвърна Силк.

— Дарба ли? — Жената се обърна към Ярблек с пламнали от ярост очи. — Защо ми позволи да му говоря така? Знаеш колко са важни първите впечатления. Сега вече той никога няма да ми направи прилично предложение.

— Сама видя, че няма никакви пари.

— Освен парите има и други неща, Ярблек.

Ярблек поклати глава и се отдалечи, мърморейки нещо неразбрано.

Очите на Се’Недра бяха хладни и твърди като зелен планински ахат.

— Гарион — подхвана тя с подвеждащо тих глас, — някой ден в съвсем близко бъдеще ще трябва да си поприказваме за онези кръчми, за които спомена. И за танцуващите момичета и други неща.

— Това се случи преди много време, скъпа — отговори бързо той.

— Не е било достатъчно отдавна.

— Има ли някой нещо за ядене? — попита Вела и се огледа. — Гладна съм като вълчица с десет вълчета.

— Може би ще успея да ти намеря нещо — отвърна Поулгара.

Вела я погледна и очите й се отвориха още по-широко.

— Да не би да си тази, за която си мисля? — попита тя и гласът й потрепера, изпълнен със страхопочитание.

— Зависи за кого ме вземаш, скъпа.

— Разбрах, че танцувате — намеси се Се’Недра с леденостуден глас.

Вела сви рамене.

— Всички жени танцуват. Аз просто съм най-добрата, това е всичко.

— Изглеждате ми много самоуверена, госпожо Вела.

— Само излагам фактите такива, каквито са. — Вела огледа Се’Недра с любопитство и възкликна: — Божичко, ама ти наистина си дребничка! Сигурна ли си, че си пораснала?

— Аз съм кралицата на Рива — отвърна Се’Недра и изправи рамене.

— Много добре, момиче — каза топло Вела и я потупа по рамото. — Винаги се радвам, когато видя, че някоя жена се е издигнала в живота.

В сивия предобед Гарион се изкачи на върха на един хълм и пред очите му се разкриха внушителните стени на Реон. Градът бе разположен на върха на стръмен хълм и стените се издигаха високо към небето.

— Е — измърмори тихо Барак. — Пристигнахме.

— Не мислех, че стените са толкова високи — каза Гарион.

— Непрекъснато ги надстрояват — каза Барак и посочи. — Ето, виж новите каменни зидове.

Над града предизвикателно бе издигнато яркочервеното знаме на култа към Мечката — алено парче плат, в центъра на което с черни очертания бе изобразена тромаво крачеща мечка. Знамето плющеше на хладния вятър. Незнайно защо то предизвика у Гарион необяснима ярост.

— Искам това нещо да се свали — каза той през стиснатите си зъби.

— Затова сме дошли — отвърна Барак.

Мандорален, сложил блестящите си доспехи, се приближи до тях и каза:

— Не ще е лесно, нали?

— Няма да е чак толкова зле — отвърна Барак. — Стига Хетар да дойде навреме.

Мандорален оглеждаше укрепленията на града с око на познавач.

— Не смятам, че ще бъдем изправени пред непреодолими трудности — уверено заяви той. — Щом се завърнат войниците, които изпратих да донесат трупи от гората на десетина левги на север оттук, ще започна изграждането на обсадните машини.

— Ще успееш ли да хвърлиш с някакво приспособление достатъчно голям камък, за да пробиеш толкова дебели стени?

— Не ще ги разрушим с един-единствен удар, Гарион — отвърна рицарят. — Трябва да бъдем упорити, да ги засипем с градушка от непрекъснати атаки. Ще обкръжа града със стенобитни машини, ще обсипя стените му с грамадни канари. Не се и съмнявам, че вече ще сме пробили стените тук-там преди пристигането на лорд Хетар.

— А нима хората отвътре няма да запълнят зейналите дупки веднага щом ги пробиеш? — попита Гарион.

— Не и ако други катапулти мятат срещу тях горещ катран — отговори Барак. — Много е трудно да съсредоточиш мислите си върху нещо, когато дрехата ти гори.

Гарион потрепера.

— Ненавиждам мисълта, че ще трябва да използвам огън срещу хора — изрече тихо той, спомнил си за момент мурга Ашарак.

— Това е единственият начин, Гарион — отвърна Барак. — Иначе ще загубим много добри мъже.

— Добре — въздъхна Гарион. — Да започваме.

Подкрепени от ловците на Ярблек, риванците се подредиха в широк кръг около укрепения град. Числеността на смесената войска все още не беше достатъчна, за да започнат успешен щурм срещу високите мрачни стени, но въпреки това армията бе достатъчно голяма, за да обгради успешно града от всички страни. Мандорален имаше нужда от няколко дни за построяването на обсадните машини. Щом работата по тях приключи, те бяха разположени на предварително определените позиции. След това въздухът около града затрептя от непрекъснатото бръмчене на опънати до скъсване въжета, размотаващи се със страхотна сила; навсякъде се разнасяше оглушителният трясък на тежките скални късове, разбиващи се в стените на Реон.

Гарион следеше развоя на събитията от наблюдателната си позиция на върха на един хълм. Камък след камък се издигаха високо във въздуха и се сгромолясваха върху стените, които на пръв поглед изглеждаха непревземаеми.

— Тъжна гледка — чу Гарион гласа на кралица Порен и се обърна. Острият вятър развяваше черната й рокля и разпиляваше русата й като лен коса. Драснианската кралица наблюдаваше мрачно как машините на Мандорален безмилостно обстрелват градските стени.

— Реон се издига на това място почти три хиляди години. Бил е непристъпна канара, закриляща границата на кралството. Изпитвам особени чувства, нападайки един от собствените си градове, особено ако вземем предвид факта, че половината от нашите войници са надраки, а Реон е бил построен да служи като преграда преди всичко срещу тях.

— В известна степен войните винаги са нелепи, Порен — съгласи се Гарион.

— Нека не използваме фразата „в известна степен“. О, Поулгара ме помоли да ти предам, че Белдин се е върнал. Имал да ти съобщи нещо важно.

— Добре. Ще дойдеш ли и ти? — Той подаде ръка на кралицата на Драсния.

Белдин се бе излегнал на тревата близо до палатките, оглозгваше един кокал, останал от супата на обяд, и от време на време разменяше по някоя обидна дума с Вела.

— Изправен си пред нов проблем, Белгарион — обърна се гърбавият вълшебник към краля на Рива: — Драснианските копиехвъргачи са вдигнали лагера си и напредват насам.

Гарион се намръщи и попита:

— На какво разстояние от нас се намира Хетар?

— Твърде далеч. Ще му се наложи да се състезава с тях по бързо придвижване — отвърна дребният гърбушко. — Смятам, че изходът на цялото ни начинание ще зависи от това коя от двете войски ще стигне първа дотук.

— Драснианците няма да ни нападнат, нали? — попита Се’Недра.

— Трудно е да се каже — отвърна Порен. — Ако Халдар ги е убедил, че Гарион ме държи в плен, може и да го направят. Джевълин препусна нататък, за да види дали ще успее да разбере какво точно става в техните редици.

Гарион разтревожено загриза нокътя на палеца си.

— Не си гризи ноктите, скъпи — рече му Поулгара.

— Да, лельо — отвърна той, без да спира, и попита Белдин: — Хетар напредва ли възможно най-бързо към нас?

— Така пришпорва конете, че те едва се държат на краката си от изтощение.

— Само да имаше някакъв начин да забавим копиеносците…

— Хрумнаха ми две-три интересни неща — измърмори Белдин и погледна Поулгара. — Какво ще кажеш да полетим заедно известно време сред облаците, Поул? Може да ми потрябва помощта ти.

— Не искам да нараняваш тези мъже — изрече твърдо кралица Порен. — Дори и да са заблудени от някого, те са мои поданици.

— Ако това, което съм замислил, завърши успешно, никой няма да пострада — увери я Белдин, изправи се и изтупа прахта от туниката си. — Беше ми приятно да си побъбря с тебе, момиче — обърна се той към Вела.

От устата й се изля цял ураган ругатни, които накараха лицето на Се’Недра да пребледнее.

— Ставаш по-добра — рече одобрително той. — Мисля, че започваш да му хващаш цаката. Идваш ли, Поул?

Вела следеше с поглед как ястребът със сини петна по врата и снежнобялата сова се издигат, описвайки красива спирала във въздуха. Лицето й беше непроницаемо.

23.

По-късно същия ден Гарион напусна на кон лагера, за да възобнови наблюдението си над продължаващата обсада на град Реон, и завари Барак, Мандорален и Дурник в разгара на някакъв спор.

— Зависи от начина, по който са построени стените, Мандорален — опитваше се да обясни Дурник. — Всяка градска стена се строи така, че да издържи точно на това, което правиш ти.

Мандорален вдигна рамене.

— В такъв случай, добри ми човече, аз съм я подложил на изпитание и то ще покаже кой е по-силен — техните стени или моите машини.

— За такова изпитание ще са необходими месеци — изтъкна Дурник. — Аз ти предлагам друго — не пращай камъните към външната страна на стената. Започни да ги мяташ високо и те ще прехвърлят целия град и ще се стоварят върху вътрешната страна на стената откъм срещуположния край на Реон. Има голяма вероятност да разрушиш стените така, че те да се сринат навън.

Мандорален се навъси, обмисляйки предложението на Дурник.

— Може би той има право, Мандорален — намеси се Барак. — Стените на градовете обикновено се подсилват с подпори отвън. Те се строят, за да не позволяват на хората да влизат, но не да излизат. Ако мяташ камъни срещу вътрешната страна на стените, няма да се налага да преодоляваш здравината на подпорите. Освен това има нещо друго — ако стените се съборят навън, ще образуват естествен подстъп към града. Така няма да ни трябват подвижни стълби.

Ярблек бавно се приближи към тях и се включи в разговора. Кожената му шапка бе килната предизвикателно. След като Дурник обясни хрумването си, високият слаб надрак присви замислено очи.

— В хрумването на ковача има здрав смисъл, арендецо — обърна се той към Мандорален. — Ще поблъскаме известно време стените от вътрешната страна, а след това можем да преметнем куки през тях. Ако зидовете са вече разбити, ще успеем да ги сринем с куките.

— Трябва да призная, че тези съвсем нетрадиционни прийоми в изкуството на обсадата са приложими в нашия случай. Въпреки че са в пълно противоречие с вековната традиция в тази област, те обещават да скъсят досадната дейност по разрушаването на стените — каза мимбратският рицар и се обърна с любопитство към Ярблек. — Досега не се бях замислял върху възможността да използвам куките с такава цел.

Ярблек се изсмя грубо.

— Вероятно защото не си надрак. Ние сме нетърпеливи хора и поради тази причина не строим особено здрави стени. Поради една или друга причина през живота си съм разрушил с куки няколко къщи, които изглеждаха доста здрави.

— Аз обаче не съм на мнение, че трябва да сринем стените толкова рано — предупреди ги Барак. — Хората отвътре засега ни превишават по брой. По-разумно ще е да не им даваме поводи да излязат. Да не говорим, че щом събориш градските стени на някого, това обикновено го прави доста кисел.

Обсадата на Реон продължи още два дни; след това се завърна Джевълин, възседнал изтощен кон.

— Халдар е поставил свои хора на повечето отговорни длъжности във войската — докладва той, след като всички се събраха в голямата палатка, служеща за щаб на обсаждащата войска. — Всички се разхождат сред войниците и им разправят, че Белгарион е взел кралица Порен в плен. Вече почти са успели да убедят армията, че са тръгнали да освободят кралицата.

— Има ли някакви следи от Брендиг и сендарците? — попита Гарион.

— Аз лично не ги видях, но Халдар се придвижва с голяма скорост и изпраща много съгледвачи зад себе си. Според мен мисли, че Брендиг го следва по петите. На връщане се натъкнах на лейди Поулгара и магьосника Белдин. Изглежда, замислят нещо, но нямах време да науча повече подробности. — Началникът на драснианското разузнаване се отпусна на стола си. Лицето му бе посивяло от изтощение.

— Изморен си, Кендон — отбеляза кралица Порен. — Защо не поспиш няколко часа, а довечера отново ще се съберем тук.

— Добре съм, ваше величество — отвърна бързо той.

— Легни си, Джевълин — повтори категорично тя. — Участието ти в нашия разговор не би имало смисъл, ако заспиш на стола.

— Направи каквото ти казва, Джевълин — посъветва го Силк. — Тя ще се отнася като майка към теб, независимо дали това ти харесва, или не.

— Стига, Силк — прекъсна го Порен.

— Но ти се държиш тъкмо по този начин. Известна си на длъж и шир като майката на Драсния.

— Казах вече — спри.

— Мисля, че стъпваш върху много тънък лед, Силк — подхвърли Ярблек.

— Винаги се разхождам върху тънък лед, приятелю. Това определено изпълва живота ми със страсти.

Мрачният ден полека се превръщаше в още по-мрачна вечер, когато Гарион и приятелите му пак се събраха в голямата палатка. Ярблек бе донесъл няколко навити килимчета и два-три железни мангала. Тези дарения за щаба придаваха крещящ, дори варварски вид на вътрешността на палатката.

— Къде е Силк? — попита Гарион и се огледа.

— Мисля, че излезе да слухти — отвърна Барак.

Гарион направи гримаса.

— Ще ми се поне веднъж този човек да бъде там, където трябва.

Джевълин изглеждаше много по-бодър, но бе все така сериозен.

— Времето вече започва да действа срещу нас — отбеляза той. — На това място ще се срещнат три армии. Лорд Хетар идва от юг, генерал Брендиг — от запад. За нещастие има голяма вероятност драснианските копиехвъргачи да пристигнат първи.

— Освен ако Поул и Белдин не успеят да ги забавят по някакъв начин — каза Дурник.

— Имам пълно доверие в лейди Поулгара и господин Белдин — отвърна Джевълин, — но мисля, че трябва да решим какво ще предприемем в случай, че не успеят. Винаги е най-добре човек да се подготвя за най-лошото.

— Мъдри думи, милорд — измърмори Мандорален.

— И така — продължи началникът на драснианското разузнаване, — в действителност не желаем да се сражаваме с копиехвъргачите. Първо, те не са истински наши врагове; второ, евентуална битка с тях би отслабила силите ни до такава степен, че дори една-единствена атака на хората от града би могла да ни разгроми.

— Какво си наумил, Джевълин? — попита Порен.

— Мисля, че ще ни се наложи да влезем в града.

— Не разполагаме с достатъчно хора — каза Барак.

— Освен това ще ни бъдат необходими още няколко дни да разрушим стените — добави Мандорален.

Джевълин вдигна ръка и заяви:

— Ако съсредоточим стрелбата на обсадните машини върху един участък от стената, ще успеем да го разрушим за един ден.

— Но това ще им подскаже от коя посока ще нападнем — противопостави се Лелдорин. — Градът ще съсредоточи силите си тъкмо там, за да ни отблъсне.

— Не и ако подпалим останалата част — отвърна Джевълин.

— За това не може да става и дума — заяви категорично Гарион. — Синът ми може би е в този град и аз няма да рискувам живота му, заливайки всичко с огън.

— Продължавам да твърдя, че не разполагаме с достатъчно хора, за да превземем града — настоя Барак.

— Не е необходимо да превземаме целия град, лорд Трелхайм — продължи мисълта си Джевълин. — Трябва единствено да вкараме хората си вътре. Ако завземем част от града и се укрепим в нея, можем да задържим силите на култа вътре и да отблъснем войската на Халдар отвън и просто ще седим между чука и наковалнята, очаквайки лорд Хетар и генерал Брендиг.

— В този план наистина има здрав смисъл — намеси се Ярблек. — Бездруго при сегашното положение на нещата сме заклещени като в лешникотрошачка. Ако тези копиехвъргачи стигнат дотук първи, всичко, което твоите приятели могат да направят, е да съберат парчетата от костите ни.

— Никакъв огън — заяви непоколебимо Гарион.

— Страхувам се, че каквото и да предприемем, няма да успеем да влезем в града, докато не пробием стените — отбеляза Мандорален.

— Всъщност стените не са никаква пречка — рече тихо Дурник. — Нито една стена не е по-здрава от основата, върху която е построена.

— Това е напълно невъзможно, добри човече — възрази Мандорален. — Основата поема цялата тежест на стените. Няма стенобитна машина на света, способна да помръдне такава маса.

— Нямах предвид машина — рече Дурник.

— Какво си си наумил, Дурник? — попита го Гарион.

— В действителност няма да е толкова трудно, Гарион — обясни ковачът. — Поразгледах наоколо. Стените не са изградени върху скала, а върху утъпкана пръст. Просто трябва да поразмекнем мъничко пръстта. По тукашните места има в изобилие подземни води. Ако обединим силите си, ти и аз сигурно ще успеем да издигнем тези води към повърхността, после ще ги насочим под един участък от стената, без никой в града да разбере какво сме направили. Щом земята омекне достатъчно, стотина от куките на Ярблек ще стигнат, за да съборим стената.

— Можете ли да го направите, Гарион? — попита недоверчиво Лелдорин.

Гарион обмисли предложения план и заключи:

— Възможно е да успеем. Вероятността наистина е твърде голяма.

— А пък ако го направим през нощта, ще успеем да нахлуем в града щом стената падне — изтъкна Барак. — Бихме могли да влезем, без да загубим нито един човек.

— Интересно решение — отбеляза Силк от входа на палатката. — Малко неетично, може би, но въпреки това интересно.

— Къде беше, малка змия такава? — запита Ярблек.

— Всъщност в Реон — отвърна Силк.

— Бил си в града? — възкликна Барак изненадано.

Силк вдигна рамене.

— Разбира се. Предположих, че ще е най-добре да измъкна една наша приятелка от града, преди да го разрушим. — Дребничкият драснианец отстъпи настрана с лек подигравателен поклон, за да направи път на русокосата маркграфиня Лизел.

— Ах, каква великолепна млада жена! — ахна Ярблек, изгубил дъх от възхищение.

Лизел му се усмихна и върху страните й заиграха весели трапчинки.

— Как се вмъкна вътре? — обърна се Гарион към Силк.

— Всъщност не би ти станало много приятно, ако узнаеш, Гарион — отвърна му той. — Винаги има начини човек да се вмъкне или да се измъкне от някой град, ако наистина сериозно е решил да го стори.

— Вие двамата не миришете много хубаво — отбеляза Ярблек.

— Това е заради маршрута, по който се придвижихме дотук — отвърна Лизел и сбръчка нос.

— Въпреки това изглеждаш добре — рече Джевълин на племенницата си. — Дори като вземем предвид какво си преживяла.

— Благодаря ти, чичо — отвърна тя. След това се обърна към Гарион: — Верни ли са слуховете, които се носят из града, ваше величество? Наистина ли синът ви е отвлечен?

Гарион мрачно кимна.

— Да, и произшествието се случи веднага след като превзехме Ярвиксхолм. Затова сме тук.

— Но ми се струва, че принц Геран не е в Реон — каза тя.

— Сигурна ли си? — запита Се’Недра.

— Мисля, че да, ваше величество. Сектантите в града са объркани. Изглежда, нямат никаква представа кой е отвлякъл сина ви.

— Улфгар сигурно пази това в тайна — предположи Джевълин. — Възможно е само тесен кръг хора да са запознати с нея.

— Може би, но ми се струва, че не е така. Не успях да се добера достатъчно близо до него, за да се уверя със собствените си очи. Но той има вид на човек, чиито планове съвсем са се объркали. Не смятам, че е очаквал нападението срещу Реон. Укрепленията му не са изцяло завършени, както може би изглеждат отвън. Северната стена е особено нестабилна. Подсилването на стените, което Улфгар предприе, изглежда отчаян ход. Не очакваше обсада. Ако наистина той бе организирал отвличането, щеше да е подготвен за нападението — освен ако не е предполагал, че никога няма да откриете следите му.

— Донесохте ни най-прекрасни новини, милейди — похвали я Мандорален. — След като знаем, че северните укрепления са ненадеждни, бихме могли да съсредоточим усилията си върху тях. Ако се окаже, че планът на нашия добър приятел Дурник е изпълним, размекването на пръстта под северната стена би трябвало да я срине по най-бърз начин.

— Какво можеш да ни разкажеш за Улфгар? — обърна се Барак към момичето.

— Видях го само за няколко секунди, и то от разстояние. Прекарва по-голямата част от времето си в къщата си и само най-близките му сподвижници имат достъп до него. Ала Улфгар държа реч точно преди да изпрати войската си да ви нападне. Той умее да говори пламенно и държи тълпата под пълен контрол. Със сигурност мога да ви кажа едно-единствено нещо за него — не е алорн.

— Не е ли? — Барак изглеждаше слисан.

— Лицето му не издава каква е националността му, Но говорът му не е на алорн.

— Защо култът е приел за свой водач човек, дошъл отвън? — попита Гарион.

— Въобще не подозират, че е външен човек. Улфгар произнася неправилно съвсем малко думи — всъщност само две-три — и само едно опитно ухо би могло да долови това. Може би ако бях успяла да се добера по-близо до него, щях да разбера истинския му произход. Съжалявам, че не мога да ви помогна с нищо повече.

— Силна ли е властта му сред последователите на култа? — попита Джевълин.

— Установил е абсолютна власт над тях — отвърна маркграфиня Лизел. — Готови са да направят всичко, което им заповяда. Приемат го като нещо много близко до истинско божество.

— Ще трябва да го заловим жив — изрече мрачно Гарион. — Искам да получа отговор на няколко въпроса.

— Това може да се окаже изключително трудно, ваше величество — отвърна сериозно Лизел. — В Реон мнозина са убедени, че Улфгар е магьосник. Всъщност самата аз не съм виждала никакви доказателства за това, но разговарях с няколко души, които са го виждали да прави магии. Или поне така твърдяха.

— Помогнахте ни изключително много, маркграфиньо — изрече с благодарност кралица Порен. — Никога няма да забравя това.

— Благодаря ви, ваше величество — бе простичкият отговор на Лизел, която направи учтив реверанс пред своята кралица, а след това отново се обърна към Гарион.

— Сведенията, които успях да събера от различни източници, съвсем убедително показват, че силите на култа зад градските стени не са толкова застрашително големи, колкото очаквахме. Броят на бойците е внушителен, но в редиците им се включват много млади момчета и старци. Очевидно е, че разчитат отчаяно на военна сила, напредваща към града под командването на прикрит последовател на култа.

— Халдар — измърмори Барак.

Тя кимна.

— Това ни връща към безусловната необходимост да преодолеем тези стени и да се озовем във вътрешността на града — напомни им Джевълин и погледна Дурник. — Според тебе колко време ще е необходимо, докато земята под северната стена омекне достатъчно, за да се срине зидът?

Дурник отпусна гръб върху облегалката на стола и замислено впери поглед в тавана на палатката.

— Целта ни е да ги изненадаме — рече той. — Следователно не трябва да допуснем водата да блика над земята, поне не в началото. Постепенното просмукване на влагата ще бъде забелязано значително по-трудно. Ще се наложи да почакаме известно време, докато водата напои обилно пръстта.

— Освен това ще трябва да бъдем много внимателни — добави Гарион. — Ако този Улфгар наистина е магьосник, ще ни чуе, в случай че вдигаме твърде много шум.

— Когато стената се срине, ще се разнесе истински трясък — изтъкна Барак. — Защо не я разбиеш така, както направи със задната стена на Ярвиксхолм?

Гарион поклати глава.

— Известно време след като си извършил някакво вълшебство, ставаш напълно уязвим за човек, притежаващ същата дарба като твоята. Бих искал да бъда жив и с всичкия си ум, когато открия сина си.

— Колко време ще ни е необходимо да напоим с влага земята под стената? — повтори Джевълин.

Дурник се почеса по бузата.

— Тази нощ — отвърна той — и утре целият ден. До утре в полунощ стената трябва да бъде достатъчно добре подкопана. Тогава точно преди нападението Гарион и аз можем да ускорим водния поток и да отмием по-голямата част от пръстта. Тя вече ще бъде достатъчно влажна и мека и силната водна струя би трябвало да я изхвърли направо изпод стената. Ако мятаме камъни към нея от срещуположната страна на града и забием стотина куки в зида, би трябвало да я съборим бързо.

— Добре ще е, ако засилиш обстрела с машините — обърна се Ярблек към Мандорален. — Така няма да обърнат никакво внимание, щом започнеш да обстрелваш стените им утре през нощта.

— Значи утре в полунощ? — изрече въпросително Барак.

— Точно така — потвърди неумолимо Гарион.

Джевълин погледна племенницата си.

— Можеш ли да опишеш разположението на сградите в северната част на града?

Лизел кимна утвърдително.

— Начертай една скица. Трябва да знаем къде да разположим отбранителните съоръжения, когато нахлуем в града.

— Веднага щом се изкъпя, чичо.

— Тази скица ни е необходима, Лизел.

— Но не толкова, колкото аз се нуждая от баня.

— Ти също, Келдар — нареди непоколебимо кралица Порен.

Силк хвърли изпитателен поглед към Лизел.

— Не се безпокой, Келдар — рече тя. — Мога сама да изтрия гърба си, благодаря.

— Да отидем да намерим вода, Дурник — каза Гарион и се изправи. — Имам предвид подземната вода.

— Правилно — отвърна ковачът.

Нямаше луна — облаците, надвиснали над цялата местност от повече от седмица, и сега скриваха небето. Нощният въздух бе хладен. Гарион и Дурник напредваха предпазливо през тясната долина към обсадения град.

— Студена нощ — измърмори Дурник.

— Да — съгласи се Гарион. — Как мислиш — на каква дълбочина се намира водата?

— Не много дълбоко — отвърна Дурник. — Попитах Лизел колко са дълбоки кладенците в Реон. Тя каза, че всички са сравнително плитки. Мисля, че ще открием подпочвената вода на дълбочина около двадесет и пет стъпки.

— Откъде изобщо ти хрумна тази идея?

Дурник се засмя тихичко.

— Когато бях млад, работех за един фермер, който много обичаше да си придава важност. Смяташе, че може да впечатли съседите си, ако разполага с кладенец вътре в къщата си. Цяла зима се трудихме и накрая направихме артезиански кладенец. Три дни по-късно къщата му се срина. Горкият човек много се разстрои.

— Мога да си представя.

Дурник погледна към стените, издигащи се застрашително към небето.

— Не зная дали е нужно да се приближаваме повече — прошепна той. — Ще ни е трудно да се съсредоточим, ако ни забележат и започнат да ни обстрелват. Хайде да заобиколим и да се насочим към северната страна.

— Добре.

Опитваха се да не издават никакъв звук сред шумолящия прещип.

— Смятам, че оттук ще успеем — изрече едва чуто Дурник. — Хайде да видим какво има под краката ни.

Мислите на Гарион започнаха да потъват безшумно в пръстта под северната стена на града. Първите няколко стъпки бяха трудни, тъй като непрекъснато се натъкваше на къртици и дъждовни червеи. Сърдито изквичаване му подсказа, че за миг е обезпокоил някакъв язовец. След това се натъкна на скален пласт и започна да обхожда с мисълта си равната му повърхност, търсейки пукнатини.

— Съвсем леко по-наляво — измърмори Дурник. — Това не е ли пукнатина?

Гарион я откри и продължи се да спуска с мислите си все по-надолу. Пукнатината ставаше все по-влажна.

— Има вода — прошепна той. — Но пукнатината е толкова тясна, че водата едва се процежда нагоре.

— Да я разширим, но не много. Само толкова, че струйката да пробие на повърхността.

Гарион съсредоточи волята си и усети как волята на Дурник се слива с неговата. Двамата заедно започнаха борба със скалата и разшириха мъничко пукнатината. Водата, намираща се под скалния пласт, започна да шурти нагоре. Те се отдръпнаха едновременно и усетиха как влагата започна да размива пръстта под стената и да се просмуква навсякъде.

— Да продължаваме — прошепна Дурник. — Трябва да отворим поне шест-седем такива цепнатини под стената, за да напоим обилно пръстта. Утре през нощта можем да ги разширим, колкото е необходимо.

— А може би влагата ще подкопае целия склон? — попита Гарион.

— Вероятно.

— Това ще затрудни задачата на войниците ни, когато се втурнем на щурм към града.

— Е, не оспорвам, че ще си намокрят краката — рече Дурник. — Но е по-добре, отколкото да се изкачваш със стълба по стена, докато някой излива врящо масло върху главата ти, не мислиш ли?

— Да, много по-добре е — съгласи се Гарион.

Продължиха напред в студената нощ. Изведнъж нещо докосна бузата на Гарион. Отначало той не му обърна внимание, но то отново се появи — меко, студено и влажно. Сърцето му се сви.

— Дурник — прошепна той, — започва да вали сняг.

— И аз го усетих. Това ще има много неприятни последствия за нас.

Снегът продължи да вали през цялата нощ и на следващата сутрин. Въпреки че от време на време около мрачните кули се извиваха снежни вихрушки, през по-голямата част от деня снегът ту спираше, ту отново започваше да вали. Беше мокър, подгизнал в ледена вода сняг, който се превръщаше в киша почти веднага щом докоснеше земята.

Малко преди обяд Гарион и Лелдорин облякоха тежки вълнени наметала, обуха топли ботуши, излязоха от лагера и тръгнаха към северната стена на Реон. Когато стигнаха на около двеста стъпки от подножието на хълма, върху който се издигаше градът, започнаха да се разхождат със съвсем небрежен вид — стремяха се да изглеждат като двойка патрулиращи войници. Гарион погледна към кулите и отново пред очите му заплющя червеното знаме с черната мечка. Риванският крал почувства, че при вида на този флаг в гърдите му се събужда необяснима ярост.

— Сигурен ли си, че ще можеш да разпознаеш стрелите си в тъмното? — попита той своя приятел. — Под стените има много стрели, забити в земята.

Лелдорин опъна лъка си и изстреля украсена с пера стрела, която се издигна високо във въздуха, а след това се спусна надолу и се заби в покритата със сняг земя на около петдесет крачки от началото на склона.

— Аз сам правя стрелите си, Гарион — рече той и извади друга стрела от колчана на гърба си. — Вярвай ми, мога да разпозная всяка веднага щом пръстите ми я докоснат. — Стрелецът отново опъна лъка си. — Омекна ли достатъчно пръстта под стената?

Гарион изпрати мисълта си към хълма и усети студената, изпълнена с мирис на плесен влага в почвата под снега.

— Навлажнява се — отвърна той. — Но все още е твърде корава.

— Вече е почти обяд, Гарион — каза сериозно Лелдорин и протегна ръка, за да извади друга стрела. — Зная колко внимателно Дурник обмисля всички подробности, но дали планът му наистина ще успее?

— Нужно е време — отговори Гарион. — Първо трябва да се напоят долните слоеве на почвата. След това влагата започва да се издига и насища пръстта под самите стени. Наистина е необходимо по-продължително време, но ако водата започне да блика от заешките дупки наоколо, хората по бойниците ще се досетят, че нещо не е наред.

— Помисли си само как биха се чувствали зайците — засмя се Лелдорин и изстреля още една стрела.

Продължиха напред. Пред цялото време Лелдорин отбелязваше с престорена разсеяност изходните позиции, които армията трябваше да заеме за предстоящото нощно нападение.

— Добре — рече Гарион. — Зная, че можеш да разпознаеш собствените си стрели. Ами ние, останалите? На мен всички стрели ми се струват еднакви.

— Много е просто — отвърна младият стрелец. — Просто ще пропълзя напред, ще намеря стрелите си и ще опъна между тях връв. Щом се натъкнеш на връвта, спираш и чакаш стената да падне. Тогава се втурваш в атака. В Астурия от векове правим такива нападения нощем срещу големи мимбратски замъци. И те винаги са се увенчавали с успех.

Чак до настъпването на нощния мрак Гарион и Дурник проверяваха на равни интервали влажността на пръстта по северния склон на стръмния хълм, върху който се издигаше град Реон.

— Още малко и земята ще бъде достатъчно наситена с влага — обърна се Дурник към Гарион, когато започна да пада здрач. — На няколко места по ниския склон водата започва да се просмуква в снега.

— Добре е, че се стъмва — отбеляза Гарион и придърпа тежката си плетена ризница. Доспехите винаги го караха да се чувства неудобно, а мисълта за предстоящото нападение го изпълваше с някакво особено чувство — отчасти тревога, отчасти странно нетърпение.

Дурник, най-старият му приятел, разбра какво чувства кралят на Рива и го погледна с очи, от които нищо не можеше да остане скрито. Ковачът се засмя, но усмивката му изглеждаше мъничко кисела.

— Какво правят тук две разумни сендарски селски момчета, тръгнали на бой сред снеговете на източна Драсния? — попита той.

— Надявам се, че ще победят.

— Ще победим, Гарион — увери го Дурник и с обич отпусна ръка върху рамото на младия мъж. — В края на краищата сендарите винаги побеждават.

Около час преди полунощ Мандорален започна да премества обсадните машини. На източната и западната страна остави само няколко — те трябваше да продължат накъсания обстрел, прикриващ истинските намерения на риванската армия. Докато изтичаха последните минути преди полунощ, Гарион, Лелдорин, Дурник и Силк пропълзяха крадешком напред към невидимата линия от стрели, стърчащи от снега.

— Ето една — прошепна Дурник, когато протегнатите му ръце докоснаха стрелата.

— Добре — измърмори Лелдорин. — Дай да я пипна. — Той отиде при ковача и двамата коленичиха в кишата. — Да, това е една от моите стрели, Гарион — изрече едва чуто той. — Трябва да са на около десет стъпки разстояние.

Силк бързо се промъкна до тях и прошепна:

— Покажи ми как ги разпознаваш.

— По начина, чрез който прикрепвам перата — отвърна Лелдорин. — Винаги използвам усукано черво.

Силк опипа перата, закрепени на стрелата.

— Добре — рече дребничкият драснианец. — Сега вече мога да ги разпознавам.

— Сигурен ли си? — попита Лелдорин.

— Щом пръстите ми откриват с лекота точките върху двойка зарове, със сигурност могат да усетят разликата между черво и ленено влакно — отвърна Силк.

— Ще започнем оттук. — Лелдорин върза края на кълбо канап към стрелата. — Аз ще тръгна нататък, а вие — в противоположната посока.

— Добре. — Силк завърза края на своето кълбо връв за същата стрела и се обърна към Гарион и Дурник. — Вие двамата не прекалявайте с водата — напомни им той. — Не ми се ще да остана погребан под някое кално свлачище. — Драснианецът пое напред приведен, търсейки пипнешком следващата стрела.

Лелдорин докосна за миг рамото на Гарион и изчезна в противоположната посока.

— Сега земята е напълно подгизнала — измърмори Дурник. — Ако разширим пукнатините до една стъпка, водата ще отмие по-голямата част от пръстта под стената.

— Добре.

Двамата отново започнаха да изследват с мислите си подгизналата почва на склона, намериха скалния пласт, обходиха няколко пъти неравната му горна стена и най-сетне откриха първата пукнатина. Гарион изпита някакво особено чувство, когато мисълта му се спусна през тясната цепнатина. Там се събираше водата, просмукала се от земните пластове някъде далеч, далеч надолу. Сякаш протягаше някаква невидима, невероятна дълга ръка с тънки гъвкави пръсти, за да докосне самия край на пукнатината.

— Намери ли я? — прошепна той на Дурник.

— Мисля, че да.

— Тогава да я разширим — каза Гарион и съсредоточи цялата сила на волята си.

Бавно, с огромни усилия и блеснали в обилна пот чела, двамата разтвориха пукнатината до повърхността на хълма. Къс приглушен тътен отекна изпод подгизналия склон на възвишението в мига, когато скалата се разруши, притисната от силата на обединените им воли.

— Кой е там? — попита глас от върха на градската стена.

— Достатъчно ли е широка пукнатината? — прошепна Гарион, без да обръща внимание на тревожния въпрос.

— Водата струи нагоре много по-бързо — отвърна Дурник след кратко проучване. — Под този скален пласт има голямо налягане. Да преминем към следващата пукнатина.

Някъде зад тях се разнесе остър метален звън, последва го особено свистене, раздрало тишината над главите им. Въжето на една от куките на Ярблек, изстреляна с катапулт, се издигна и описа дъга над северната стена. Куката се удари о вътрешната страна на стената, металът издрънча оглушително и след миг се разнесе стържещ звук — острите шипове се забиха в камъните на зида.

Ниско приведени, Гарион и Дурник поеха предпазливо наляво: опитваха се да вдигат по-малко шум, докато шляпаха в кишавия сняг, като в същото време изследваха подземната скала и търсеха следващата пукнатина. Когато Лелдорин се върна при тях, те вече бяха отворили още две от скритите подземните пластове цепнатини. Зад и над тях се чуваше бълбукането на течната гъста тиня, която шуртеше изпод повърхността на хълма и се изливаше като буен кафяв поток по покрития със сняг склон.

— Преминах цялото разстояние до края на линията от стрели — уведоми ги Лелдорин. — Връвта от тази страна на хълма е поставена на място.

— Добре — прошепна Гарион, задъхан от напрежение. — Върни се и кажи на Барак да започне да разполага армията на предварително очертаната позиция.

— Веднага. — Лелдорин се обърна и потъна във въртопа на внезапно извилата се снежна вихрушка.

— Сега ще трябва да проявим особено внимание — измърмори Дурник, който претърсваше поредния участък под пръстта. — На това място в скалата има много пукнатини. Ако я разрушим изцяло, ще се размести почвеният пласт и ще освободим цяла река.

Гарион изсумтя тихо в знак на съгласие и изпрати волята си към цепнатината.

Когато стигнаха до последния от изворите на създадения от тях подземен кладенец, Силк изплува от мрака зад гърбовете им. Пъргавите му крака не издаваха никакъв звук.

— Защо се забави толкова много? — прошепна му Дурник.

— Проверявах склона — отвърна Силк. — Тинята започва да се процежда през снега като леден сос. След това се изкачих до градската стена и побутнах с крак един от камъните в основата й. Мърдаше като разклатен зъб.

— Добре — каза Дурник доволно. — В края на краищата хрумването ми се оказа полезно.

За миг сред студения мрак се възцари тишина.

— Искаш да кажеш, че всъщност не си бил сигурен? — попита Силк със задавен глас.

— На теория всичко изглеждаше логично — отвърна ковачът. — Но човек никога не може да е сигурен дали дадена теория е правилна, докато не я провери на практика.

— Дурник, вече съм твърде стар да слушам такива приказки.

Още една кука прелетя над главите им.

— Трябва да отворим още една цепнатина — измърмори Гарион. — Барак вече разполага войската на определените позиции. Ще се върнеш ли да съобщиш на Ярблек да подаде сигнал на Мандорален?

— За мен ще бъде удоволствие — отвърна Силк. — Бездруго искам да се махна оттук, преди всички да сме затънали до кръста в кал. — Той се обърна и изчезна в мрака.

След десетина минути бе отворена и последната пукнатина. Целият северен склон на хълма се бе превърнал в хлъзгава маса от подгизнала кал и шуртяща вода. Изведнъж едно оранжево кълбо от пламтящ катран описа висока дъга над града. В отговор на този предварително уговорен сигнал машините на Мандорален, разположени откъм южната страна на града, започнаха продължителен обстрел. Тежките каменни късове се издигаха високо над покривите на Реон и се сгромолясваха върху вътрешната страна на северната стена. В същото време въжетата на куките на Ярблек се изопнаха и надракските наемници започнаха да отдалечават конските си впрягове от стената. От върха на хълма се разнесе зловещо скърцане и стържене и подкопаният каменен зид се залюля.

— Как мислиш — още колко ще издържи? — попита Барак. Той и Лелдорин се бяха появили изневиделица от мрака и се присъединиха към своите приятели.

— Не много — отвърна Дурник. — Пръстта под стената започва да поддава.

Подобното на стенание стържене над тях се усили, придружено от непрестанните оглушителни трясъци по вътрешната страна. Хората на Мандорален по катапултите ускориха стрелбата, обсипвайки града със смъртоносен дъжд. Изведнъж цял участък от стената се нагъна, разнесе се тътен както при свличаща се лавина и масивният каменен зид се срина: горната му част се събори навън, а долната потъна в подгизналата пръст. Разнесе се страхотен грохот, тежките камъни се стовариха като водопад в лепкавата киша, заляла целия хълм.

— Стена никога не бива да се издига единствено върху пръст — отбеляза критично Дурник.

— При тези обстоятелства се радвам, че са го направили — отвърна Барак.

— Е, да — призна Дурник. — Но винаги има правилен начин, по който трябва да се прави всичко.

Грамадният черек се изкикоти:

— Дурник, ти си истинско съкровище, знаеш ли?

Друг участък от стената се срина върху подгизналия склон. Тревожни крясъци и пронизителен камбанен звън отекнаха из улиците на укрепения град.

— Гарион, да поведа ли войниците на щурм? — попита Барак с потрепващ от възбуда глас.

— Да почакаме, докато падне цялата стена — отвърна риванският крал. — Не искам воините да се втурнат нагоре по склона и камъните от стената да се сгромолясат върху тях.

— Пада! — засмя се весело Лелдорин и посочи последния сриващ се участък от стената.

— Заповядай на хората да се хвърлят в щурм — извика рязко Гарион и протегна ръка през рамо, за да изтегли големия меч.

Барак си пое дълбоко дъх, после изрева с гръмотевичен глас:

— Атака!

Надавайки страшен боен вик, риванците и надракските им съюзници се втурнаха през калта и се закатериха по сринатите останки на северната стена.

— Да тръгваме! — извика Барак. — Ще пропуснем цялата битка, ако не побързаме.

24.

Сражението бе кратко и често твърде отблъскващо, дори страшно. Джевълин и племенницата му бяха дали подробни указания на всяко подразделение от армията на Гарион и на всяка отделна войскова част бе възложена различна задача. Риванските войници се придвижваха непогрешимо по заснежените, осветени от пламъците на множеството пожари улици и завземаха предварително набелязаните къщи. Други подразделения, прииждащи от разрушения участък на градската стена, се разполагаха в кръг по защитната линия, начертана от Джевълин върху картата на Лизел, след това събаряха определени сгради и по този начин задръстваха улиците с купища отломки и каменни късове.

Първата контраатака на последователите на култа бе осъществена преди зазоряване. Надали ужасен вой, сектантите, облечени в рунтави кожи, излязоха на големи тълпи от тесните улици отвъд защитната линия и започнаха да се струпват около останките на срутените къщи. Така бяха изложени под унищожителния дъжд от стрели, изливащ се върху тях от покривите и по-високо разположените прозорци. Последователите на култа претърпяха тежки загуби и се оттеглиха.

Заснеженият хоризонт на изток просветля. Призори бяха елиминирани последните изолирани групи, оказващи съпротива в зоната зад отбранителната линия, и цялата северна част на Реон бе под контрола на риванския крал. Гарион стоеше с мрачно лице до един разбит прозорец в една от големите къщи, издигаща се над разчистената площ. Този чист участък очертаваше външните граници на овладяната от него част от града. Сгърчените тела на сектантите, опитали да осъществят контраатаката, лежаха проснати на грозни купчини, вече почти затрупани от снега.

— Сраженийцето не беше лошо — заяви Барак, който влезе в стаята с окървавен меч в ръка, остави в ъгъла нащърбения си щит и отиде до прозореца.

— Но това никак не е приятно — отвърна Гарион и посочи дългата редица струпани тела, проснати на улицата. — Убиването на хора е много отблъскващ начин за променяне на убежденията им.

— Те започнаха тази война, Гарион. Не ти.

— Не — поправи го Гарион. — Улфгар я започна. Той е човекът, когото всъщност искам.

— Тогава трябва да го хванем — рече Барак и внимателно изтри меча си с някакъв парцал.

През деня последваха още няколко яростни контраатаки от вътрешността на града, но последиците бяха съвсем същите както при първата. Позициите на Гарион бяха твърде стабилни и твърде добре защитени от стрелците, затова не поддадоха под ударите на тези стихийни внезапни нападения.

— Всъщност те не се бият много добре, когато действат в отряд, нали? — попита Дурник от горния етаж на полуразрушената къща, който беше неговата наблюдателна позиция.

— Липсва им дисциплина — отвърна Силк. Дребничкият драснианец се беше изтегнал върху една разбита кушетка в ъгъла и внимателно белеше ябълка с малкия си остър нож. — Всеки един поотделно е смел като лъв, но представата за съвместни действия все още не е проникнала в главите им.

— О, това беше страхотен изстрел! — поздрави Барак въодушевено Лелдорин, който току-що бе изстрелял една стрела през разбития прозорец.

Стрелецът вдигна рамене.

— Детска игра. Е, онзи приятел, който пълзи по покрива на къщата, издигаща се през няколко улици, е малко по-голямо предизвикателство. — Той постави на тетивата нова стрела, опъна лъка и я изстреля с едно-единствено ловко движение.

— Улучи го! — извика Барак.

— Естествено.

Когато започна да се смрачава, Поулгара и Белдин се върнаха в лагера извън града.

— Е — каза гърбавият вълшебник със задоволство, — известно време не е нужно да се тревожиш за драснианските копиехвъргачи. — Той протегна изкривените си длани към един от пламтящите мангали на Ярблек.

— Не си им сторил нищо лошо, нали? — попита бързо Порен.

— Не. — Белдин се засмя. — Направихме така, че заседнаха в едно тресавище. Придвижваха се през мочурлива долина и ние отклонихме една река към нея. Сега цялото място е блато. Всички се изкатериха по върховете на хълмовете и по клоните на дърветата. Сега чакат водата да спадне.

— А Брендиг няма ли да затъне на същото място? — попита Гарион.

— Брендиг заобиколи тази долина — увери го Поулгара и седна до друг от мангалите с чаша чай в ръка. — Трябва да пристигне тук след няколко дни. — Тя погледна към Вела и добави: — Този чай е наистина прекрасен.

— Благодаря, лейди Поулгара — отвърна тъмнокосата танцьорка. Очите й се спряха върху бакъреночервеникавите къдрици на Се’Недра, блеснали под златистата светлина на свещите, и тя въздъхна със завист. — Ако имах такава коса, Ярблек би могъл да ме продаде на двойна цена.

— Бих се съгласил и на двойно по-малко от сегашната — измърмори Ярблек. — Стига да избегна ударите с нож.

— Не бъди глупав като малко дете, Ярблек — обърна се към него тя. — В действителност не съм те наранила толкова лошо.

— Но кръв течеше от мен, а не от тебе.

— Упражняваш ли ругатните си, Вела? — попита Белдин.

Тя му показа майсторството си — съвсем изчерпателно.

— Напредваш — поздрави я вълшебникът.

През следващите два дни войниците на Гарион натрупаха още барикади по укрепената с отломки защитна линия, ограждаща северната част на града. Така последователите на култа не можеха да нахлуят в контролираната от риванския крал територия при новите си контраатаки. Гарион и приятелите му наблюдаваха работата на войската от втория етаж на къщата, която бяха превърнали в щаб.

— Онзи, който командва неприятелите ни, изглежда, няма много добри познания по военна стратегия — отбеляза Ярблек; — Въобще не си направи труда да укрепи своята част. Така щеше да ни попречи да навлезем в останалата част от града.

Барак се намръщи.

— Знаеш ли, Ярблек, имаш право. Това трябваше да бъде първият му ход, след като ние завзехме цялата северна част на Реон. — Може би е твърде самоуверен и въобще не си помисля, че можем да превземем още сгради в неговата част — предположи Лелдорин.

— Или е така, или пък поставя клопки зад гърба ни, където не можем да го видим — добави Дурник.

— Това също е възможно — съгласи се Барак. — Дори много повече от възможно. Може би трябва да направим план каква стратегия ще използваме преди да започваме нова атака.

— Преди да мислим за планове, трябва да разберем точно какви клопки ни поставя Улфгар — намеси се Джевълин.

Силк въздъхна и направи кисела гримаса.

— Добре. Ще отида да погледна, щом се стъмни.

— Всъщност аз не предлагах това, Келдар.

— Разбира се, че не.

— Въпреки това идеята ти е много добра. Радвам се, че ти хрумна такава мисъл.

Малко след полунощ Силк се върна в просторната, осветена от пламъците на огъня стая в щаба на Гарион.

— Вън е много неприятна нощ — отбеляза дребничкият драснианец. Той трепереше и потриваше ръцете си една в друга. След това прекоси стаята и застана пред огъня.

— Е, готвят ли ни някакви изненади? — попита Барак и надигна една медна халба.

— О, да — отвърна Силк. — Издигат стени и затварят с тях улиците на няколко къщи от нашата, защитна линия. Освен това ги строят точно зад ъглите. Така човек не може да ги види преди да се озове точно пред тях.

— И си мислят, че не виждаме стрелците и бъчвите врящ катран по всички къщи наоколо? — попита мрачно Барак.

— Вероятно — Силк сви рамене. — Имате ли още пиво? Измръзнах до кости.

— Ще трябва да поработим по този въпрос — размишляваше гласно Джевълин.

— Ех, че късмет! — рече кисело Барак и пак отиде до бъчвичката с пиво. — Мразя да се бия в градовете. Дай ми едно хубаво открито поле и съм готов за бой по всяко време.

— Но плячката е тъкмо в градовете — изтъкна Ярблек.

— Ти само за това ли мислиш?

— Ние живеем на този свят, за да извличаме печалба от сраженията, приятелю — отвърна мършавият надрак и сви рамене.

— Приказваш точно като Силк.

— Зная. Затова станахме съдружници.

Слаб сняг продължи да вали през целия следващ ден. Жителите на Реон организираха още няколко предпазливи атаки срещу защитната линия на Гарион, но в повечето случаи се задоволяваха с това да хвърлят стрели срещу всяка подвижна цел.

Към обяд на следващия ден Еранд внимателно се промъкна през срутената северна стена и отиде в къщата, от която Гарион ръководеше действията на армията си. Момчето влезе задъхано, лицето му преливаше от весело опиянение.

— Вълнуващо е — заяви Еранд.

— Кое? — попита го Гарион.@

— Да се измъкваш от стрелите.

— Леля Поул знае ли, че си тук?

— Не мисля. Исках да видя града и просто дойдох.

— Ще навлечеш неприятности и на двама ни.

Еранд вдигна рамене.

— От една караница няма да ме заболи чак толкова много. Но си помислих, че трябва да знаеш — Хетар е тук или ще бъде след около час. Намира се само на няколко мили на юг.

— Най-после! — възкликна Гарион. — Как разбра?

— Излязох да пояздя. Конят става неспокоен, когато стои дълго време затворен. Изкачихме се на ей онзи голям хълм и видях, че алгарите пристигат.

— Да отидем да ги посрещнем.

— Защо не?

От върха на хълма Гарион и младият му приятел видяха безкрайните вълни на войниците от алгарските родове, заливащи заснежените пусти полета в бърз галоп. Един самотен конник се отдели от първата редица на това море от коне и ездачи и се изкачи до върха на хълма. Дългият черен кичур коса върху темето му се носеше след него, развяван от вятъра.

— Добро утро, Гарион — поздрави го приятелски Хетар и спря коня си. — Надявам се, че си добре.

— В общи линии да — засмя се Гарион.

— Тук, на север, вече имате сняг.

Гарион се огледа с престорено учудване.

— А, имаш право. Дори не бях забелязал.

Друг конник тръгна към върха на хълма. Мъж, загърнат в изтъркано наметало с качулка.

— Къде е леля ти, Гарион? — извика той още отдалече.

— Дядо? — възкликна смаяно Гарион. — Мислех, че си в Мар Терин.

— Вече ходих дотам — изсумтя Белгарат и спря коня си до тях. — Това пътуване се оказа напълно безполезно. Ще ти разкажа по-късно. Какво става тук?

Гарион ги осведоми с няколко изречения за събитията през изминалите няколко седмици.

— Бил си доста зает — отбеляза Хетар.

— Времето тече по-бързо, когато се занимаваш с нещо.

— А Поул в града ли е? — попита го Белгарат.

— Не. Тя, Се’Недра и останалите дами са в лагера, който построихме веднага щом пристигнахме тук. Последователите на култа предприемат контраатаки срещу позициите ни в Реон, затова реших, че не е съвсем безопасно жените да са в града.

— Разумно решение. Защо не събереш всичките наши приятели? Доведи ги в лагера. Мисля, че трябва да поговорим за някои неща.

— Добре, дядо.

Рано следобед се събраха в главната палатка на риванския лагер извън града.

— Успя ли да откриеш нещо полезно, татко? — обърна се Поулгара към Белгарат, когато старият вълшебник влезе в палатката.

Белгарат се отпусна на един стол.

— Няколко объркващи фрази — това е всичко. Имам чувството, че преписът на Ашабските пророчества, с който разполага Анхег, е бил твърде старателно окастрен преди да попадне в ръцете му. Струва ми се, че началото на пророчествата е променено. Съкратени са части от първоначалния текст.

— Пророците обикновено не променят предсказанията, които сами са направили — отбеляза Поулгара.

— Но този, написал Ашабските предсказания, го е направил. Особено ако на някои места в пророчеството се говори за неща, в които той не е искал да повярва.

— Кой е този пророк?

— Торак. Почти веднага разпознах неговия стил и особения строеж на фразите.

— Торак ли? — възкликна Гарион, внезапно усетил прилив на хлад.

Белгарат кимна.

— Една стара малореанска легенда разказва, че след като разрушил Ктхол Мишрак, Торак наредил да му построят замък край Ашаба в Карандските планини. И щом заживял в него, изпаднал в екстаз и написал Ашабските предсказания. Както и да е, легендата твърди, че след като състоянието на екстаз отминало, Торак бил обзет от силна ярост. Очевидно в предсказанията е имало неща, които не са му харесали. На това би могла да се дължи намесата в пророчествата, която открих. Винаги са ни учели, че думата отразява истинското значение на събитието.

— Ти можеш ли да сториш такова нещо?

— Не. Но Торак беше много самонадеян и вероятно е повярвал, че е в състояние да го постигне.

— Но това ни праща в задънена улица, нали? — попита Гарион и сърцето му се сви. — Искам да кажа — в Мринския сборник пише, че трябва да проучиш другите загадки, но ако Ашабските пророчества не са верни… — Кралят на Рива вдигна безпомощно ръце.

— Все някъде има неподправен екземпляр — отвърна уверено Белгарат. — Трябва да има — иначе Сборникът щеше да ми даде различни указания.

— Това, което вършиш, се основава единствено на вярата ти, Белгарат — изрече обвинително Се’Недра.

— Зная — призна вълшебникът. — Действам така само тогава, когато нямам на какво друго да се опра.

— Какво намери в Мар Терин? — попита Поулгара.

Белгарат изпръхтя.

— Монасите там сигурно много добре утешават духовете на всички мъртви мараги, но твърде лошо съхраняват ръкописите. Покривът на библиотеката тече, а преписът на Малореанските свещени книги естествено бе на най-горния рафт точно под счупените керемиди. Ръкописът беше толкова подгизнал, че едва успявах да разлиствам страниците. Мастилото беше направило петна навсякъде. Не можах да прочета почти нищо. Надълго и нашироко разговарях с монасите по този въпрос… — Той почеса брадатата си буза. — Изглежда, ще трябва да поровя малко повече, за да получа онова, което ни трябва.

— Значи изобщо нищо не си открил? — попита Белдин.

Белгарат изсумтя.

— Имаше един откъс в пророчествата, в който пишеше, че богът на Мрака ще се завърне.

Гарион усети внезапен хлад.

— Торак ли? — попита той. — Възможно ли е това?

— Да, бихме могли да го възприемаме и така, но ако смисълът на това изречение е такъв, тогава защо Торак си е направил труда да унищожи толкова много други откъси? Ако целта на пророчествата е била да предскажат собственото му завръщане, предполагам, че Торак с голяма радост щеше да ги запази непокътнати.

— Допускаш, че богът с обезобразеното от огъня лице е действал, воден от здравия си разум? — изръмжа Белдин. — Не съм забелязвал да проявява често това свое качество.

— О, не — възрази Белгарат. — Всичко, което направи Торак, бе съвсем разумно — естествено, ако приемем неговото основно схващане, че именно той е единствената причина за сътворението на света. Според мен значението на откъса е съвсем друго.

— Успя ли изобщо да прочетеш някоя част от малореанските свещени книги, татко? — попита го леля Поул.

— Само един малък откъс. В него пишеше нещо за избора между Светлината и Мрака.

— Е, това ще да е нещо много необикновено — изсумтя Белдин. — Пророците от Кел не са споменавали за някакъв друг избор, откакто е сътворен светът. Хилядолетия наред сме изправени все пред него.

В късния следобед на следващия ден сендарската войска се появи по заснежените върхове на хълмовете от запад. Гарион почувства особена гордост, когато видя здравите, непоколебими мъже, които винаги бе считал за свои сънародници. Редиците им напредваха целеустремено през снега към вече обречения Реон.

— Щях да стигна и по-бързо дотук — извини се генерал Брендиг, — но трябваше да заобиколим блатото, в което са затънали драснианските копиехвъргачи.

— Те добре ли са? — запита бързо кралица Порен.

— Чувстват се съвсем добре, ваше величество — отвърна едноръкият воин. — Просто не могат да се придвижат в никаква посока, това е всичко.

— Колко почивка ще е необходима на армията ти преди войниците да бъдат готови за нападение срещу врага, Брендиг? — попита го Белгарат.

Брендиг вдигна рамене.

— Един ден сигурно ще е достатъчен, древни.

— В такъв случай ще имаме достатъчно време да съставим план за действие — каза старецът. — Първо да разположим хората ти на лагер и да ги нахраним, а след това Гарион ще те запознае най-подробно как стоят нещата тук.

На срещата за уточняване на подробностите от плана, проведена същата вечер в пищно застланата с килими палатка на щаба, приятелите се договориха по спорните моменти. Планът им за нападение беше сравнително прост. Обсадните машини на Мандорален щяха да продължат да обстрелват града през цялото следващо денонощие. На сутринта след това щеше да започне подвеждащо нападение срещу южната порта. Целта му беше да изтегли колкото се може повече последователи на култа от набързо издигнатото укрепление във вътрешността на града. Друго многочислено войсково подразделение щеше да излезе от укрепената зона в северната част на Реон. Задачата му беше да завземе една след друга всички сгради, разположени срещу защитната линия. Трети отряд, действащ в съответствие с вдъхновения план на генерал Брендиг, щеше да използва подвижни стълби като мостове, за да се придвижва между покривите на къщите, спускайки се зад издигнатите по улиците на града барикади.

— Най-важното е да заловим Улфгар жив — предупреди ги Гарион. — Той трябва да отговори на няколко въпроса. Искам да разбера каква е ролята му в отвличането на сина ми. Освен това трябва да ми отговори къде е Геран, ако това му е известно, разбира се.

— Аз пък искам да зная колко офицери от войската ми е покварил и привлякъл на своя страна — добави кралица Порен.

— Изглежда, че ще му се наложи доста да поприказва — подхвърли Ярблек със зла усмивка. — В Гар ог Надрак използваме някои много забавни средства за развързване на езиците.

— Поул ще се заеме с това — заяви категорично Белгарат. — Тя ще измъкне отговорите, които са ни нужни, без да прибягва до такива неща.

— Нима си станал мекушав, Белгарат? — попита Барак.

— Не мисля — отвърна възрастният мъж. — Но ако Ярблек се увлече, нещата могат да отидат твърде далеч. А пък човек не може да получи отговори от мъртвец.

— А след това? — попита нетърпеливо Ярблек.

— Не ме интересува какво ще правиш с него след това.

На следващия ден Гарион стоеше в тясното, оградено със завеси пространство в главната палатка и разглеждаше картите и внимателно съставените списъци, за да провери дали нещо не е убягнало от погледа му. В последно време бе започнал да се чувства така, сякаш тежестта на ръководството на цялата армия е единствено върху неговите плещи.

— Гарион — подхвана Се’Недра, като влезе в преградения със завеси команден пункт. — Дошли са наши приятели.

Той вдигна очи от картите.

— Тримата синове на Бранд — съобщи му риванската кралица. — И онзи духач на стъкло, Йоран.

— Какво правят те тук? — намръщи се Гарион. — Казах им да стоят в Рива.

— Твърдят, че трябвало да те запознаят с нещо много важно.

Кралят въздъхна.

— Тогава ги доведи незабавно при мен.

Тримата синове на Бранд, загърнати със сиви наметала, и сериозният Йоран влязоха при краля и се поклониха. Дрехите им бяха опръскани с кал, а лицата им — уморени.

— Не нарушаваме преднамерено нарежданията ти, Белгарион — увери го бързо Кайл. — Но открихме нещо много важно, което трябва да научиш.

— И какво е то?

— След като напуснахте Рива с армията, ваше величество — обясни Вердан, по-големият брат на Кайл — решихме да огледаме педя по педя западния бряг на острова. Смятахме, че може да има някакви следи, които сме пропуснали при първото претърсване.

— Освен това — добави Брин — нямахме с какво друго да се занимаваме.

— Както и да е — продължи Вердан, — най-накрая открихме кораба, с който са пристигнали онези череки.

— Техния кораб ли? — попита Гарион и рязко стана от стола. — Мислех си, че онзи, който е отвлякъл сина ми, е използвал кораб, за да напусне острова.

Вердан поклати глава.

— Корабът е бил умишлено потопен, ваше величество. Напълнили са го с камъни и след това са пробили дупки на дъното. Минали сме точно над него поне пет пъти. Най-сетне настъпи един спокоен ден и в морето нямаше никакво вълнение. Корабът лежеше на дъното на около тридесет стъпки под водата.

— В такъв случай как похитителят е напуснал острова?

— И ние си задавахме този въпрос, Белгарион — отговори му Йоран. — Хрумна ни, че е възможно въпреки всичко похитителят все още да е на Острова на ветровете. Започнахме да го търсим. И тогава открихме пастира.

— Какъв пастир?

— Бил е сам със стадото си на поляните в западната част на острова — обясни Кайл. — Въобще не му беше известно какво се е случило в града. Както и да е, попитахме го дали е забелязал нещо необичайно по времето, когато принц Геран бе отвлечен, и той ни отговори, че видял как някакъв кораб влиза в едно от заливчетата на западния бряг горе-долу по същото време. Освен това забелязал как някакъв човек, който носел нещо увито в одеяло, се качил на борда. След това корабът отплавал в морето, като група мъже останали на брега. Белгарион, заливчето беше същото, където свърши дирята, проследена от Кълбото на Алдур.

— Накъде е тръгнал корабът?

— На юг.

— Има още нещо, Белгарион — добави Йоран. — Пастирът беше убеден, че корабът е бил нийсански.

— Нийсански ли?

— Беше напълно убеден в това. Дори описа знамето със змията, което се развявало на мачтата.

— Чакайте малко — каза Гарион и се приближи към завесата на изхода на своя команден пункт. — Дядо, лельо Поул, бихте ли дошли за малко?

— Какво има, скъпи? — допита Поулгара, след като тя и старият магьосник влязоха в импровизирания кабинет на Гарион. Заедно с тях дойде и Силк.

— Разкажи им всичко — обърна се Гарион към Кайл.

Вторият син на Бранд бързо повтори онова, с което бе запознал Гарион.

— Салмисра? — предположи Поулгара и погледна баща си.

— Не е задължително, Поул. Кралство Нийса е пълно с различни интриги, но кралицата не стои зад всяка от тях. Особено след онова, което направи с нея. — Вълшебникът се намръщи. — Защо някой черек би изоставил собствения си кораб, за да отплава на борда на нийсанска гемия? В това няма никакъв смисъл.

— Ето още един въпрос, който ще трябва да зададем на Улфгар веднага щом го пипнем — заяви Силк.

На зазоряване голяма военен отряд, съставен от представители на войските от всичките западни кралства, събрали се за обсадата, прекоси долината на юг от града, после пое към стръмния хълм и Реон. Войниците бяха извадили на показ стълби и тарани; целта им беше да накарат защитниците на града да си помислят, че тъкмо тази войскова част ще осъществи главното нападение.

В северната част на града, заета от войските на Гарион, Силк поведе от покрив на покрив многоброен отряд. Задачата на хората му беше да елиминират стрелците на култа и мъжете, стоящи до делвите с врящ катран. Това бяха най-значителните сили на култа, разположени по къщите от двете страни на набързо построените стени, издигнати като преграда пред останалата част от града.

Гарион чакаше на една заснежена улица близо до защитната линия на северната част на града. Барак и Мандорален стояха от двете му страни.

— Това са моментите, които ненавиждам — напрегнато каза кралят. — Минутите, изпълнени с чакане.

— Трябва да ти призная, че и за мен затишието преди битката е твърде неприятно — отвърна Мандорален.

— Мислех, че арендите обичат битките — засмя се Барак.

— Сраженията са любимото ни развлечение — призна силният рицар, докато проверяваше една от катарамите под доспехите си. — Ала моментът преди да се изправиш срещу врага е изключително тягостен. Съзнанието е обзето от сериозни, понякога дори тъжни мисли, които отвличат човек от непосредствената му цел.

— Мандорален! — изсмя се Барак. — Ако знаеш само колко ми липсваше!

Безшумен като сянка, Ярблек се присъедини към тях. Бе свалил дебелото си кожено палто и бе надянал стоманена броня. Стискаше брадва, която изглеждаше твърде заплашително.

— Всичко е готово — съобщи им тихо той. — Можем да започнем веднага щом дребният негодник ни подаде уречения сигнал.

— Сигурен ли си, че хората ти могат да съборят стените? — попита го Барак.

Ярблек кимна.

— Хората на култа нямаха достатъчно време и не слагаха хоросан — обясни той. — Нашите куки ще съборят стените за няколко минути.

— Изглежда, този инструмент много ти харесва — отбеляза Барак.

Ярблек сви рамене.

— Винаги съм смятал, че най-добрият начин да преодолееш някоя стена е да я разрушиш с куки.

— В Арендия предпочитаме тарана — намеси се Мандорален.

— Той също е добра машина — съгласи се Ярблек. — Но основният недостатък на тарана е, че си точно под стената, когато пада. Никога не ми е било приятно от главата ми да отскачат камъни.

Продължиха да чакат.

— Някой виждал ли е Лелдорин? — попита Гарион.

— Отиде със Силк — отвърна Барак. — Изглежда, смята, че ако се изкачи на някой покрив, пред лъка му ще има повече живи мишени.

— Винаги се държи твърде възторжено — усмихна се Мандорален. — Но трябва да призная, че никога не съм виждал стрелец, равен на него по майсторство.

— Ето — извика Барак и посочи една пламтяща стрела, описваща дъга високо над върховете на покривите. — Това е сигналът.

Гарион пое дълбоко дъх и изправи рамене.

— Добре. Мандорален, надуй бойния рог и да започваме.

Пронизителният звук на рога на Мандорален разкъса безметежния покой и войниците на Гарион започнаха да изскачат от улиците, готови да започнат последното нападение срещу Реон. Снегът скърцаше под краката на риванци, алгари, надраки и на здравите воини от Сендария, втурнали се към отбранителната линия с оръжия в ръце. Шестдесет от облечените в дебели кожени дрехи наемници на Ярблек изтичаха напред, стиснали страшните куки.

Гарион и Барак се покатериха по хлъзгавите нестабилни руини на съборените къщи, създаващи барикадата по защитната линия. Оцелелите сектанти отчаяно обсипваха с дъжд от стрели напредващите войски на Белгарион. Брендиг издаде заповед с отсечен глас. След миг няколко сендарски отряда се отклониха и започнаха да нахлуват във всяка постройка и да обезвреждат безпощадно всички защитници на култа.

Зад защитната линия цареше огромно объркване. Напредвайки зад стената от щитове, войската на Гарион изтласкваше от улиците вече отчаяните сектанти. Въздухът се тресеше от ругатни, свистяха стрели, от покривите на няколко къщи вече се подаваха огнените езици на пламъците.

Точно както бе предвидил Ярблек, нестабилно изградените стени, преграждащи улиците във вътрешността на града, бързо бяха разрушени от десетките куки. Страшните им шипове прелитаха над защитниците им и се впиваха от другата страна.

Зловещото настъпление продължаваше, въздухът кънтеше от металния звън на удрящи се един в друг мечове. В цялата тази невъобразима суматоха се оказа, че Гарион се е отделил от Барак.

Изведнъж кралят откри, че се сражава рамо до рамо с Дурник в една тясна уличка. Ковачът нямаше нито меч, нито брадва, а се биеше с голяма тежка сопа.

— Просто не обичам да разрязвам хора — извини се той, докато поваляше поредния си як противник със силен точен удар. — Ако удариш някого със сопа, има голяма вероятност човекът да не умре. И при това не се пролива кръв.

Силите на Гарион си пробиваха път към вътрешността на града. Шумът от тежко сражение в южния край на Реон показваше, че Силк и хората му са достигнали южната стена. Те бяха отворили портите и бяха пуснали в града струпаните отвън войски, чиято лъжлива атака бе разкъсала фатално силите на култа.

Гарион и Дурник изскочиха от тясната уличка и се озоваха на широкия заснежен централен площад на Реон. На всяка педя земя тук се водеха ожесточени схватки. Ала на източната му страна многочислена група сектанти се тълпеше около някаква висока каруца. В нея стоеше мъж с черна брада, облечен в жакет от червеникавокафяв брокат.

Един слаб надрак хвърли тънкото си копие срещу мъжа в каруцата. Чернобрадият вдигна ръка, направи някакво особено движение и изведнъж копието на надрака се отклони встрани и издрънча безобидно върху хлъзгавия калдъръм. Гарион ясно усети връхлитащата го вълна, която можеше да означава само едно.

— Дурник! — извика той. — Човекът в каруцата. Това е Улфгар!

Дурник присви очи и извика:

— Да го хванем, Гарион!

Гневът на Гарион към този непознат, станал причина за всички тези сражения, кръвопролития и разрушения, изведнъж стана непоносимо силен. Яростта на риванския крал се предаде на Кълбото върху дръжката на меча. Скъпоценният камък блесна ослепително и горящият меч на Желязната хватка лумна в изпепеляващи сини пламъци.

— Там! Това е кралят на Рива! — изкрещя чернобрадият мъж от каруцата. — Убийте го!

За миг погледът на Гарион срещна очите на мъжа в колата. В тях се четеше омраза, но в същото време те излъчваха страхопочитание и отчаяна уплаха. Десетки последователи на култа, подчиняващи се сляпо на своя водач, се втурнаха към риванския крал с високо вдигнати мечове, ала изведнъж започнаха да се сгромолясват и да се гърчат в агония. Рояк безпощадни, съскащи стрели помиташе бойните им редици.

— Тук съм, Гарион! — извика Лелдорин от покрива на една къща наблизо. Движенията на ръцете му почти не се забелязваха — сливаха се в бърз, несекващ ритъм, докато стрелецът изпращаше стрела след стрела срещу връхлитащите сектанти.

— Благодаря, Лелдорин! — извика Гарион и се втурна срещу облечените в кожени дрехи мъже, като развъртя пламтящия меч. Вниманието на струпалите се около каруцата последователи на култа бе изцяло приковано от ужасяващата гледка — величествения разярен крал на Рива и легендарния му меч. Затова те не забелязаха Дурник, който се прокрадваше като дебнеща котка покрай стената на една къща.

Мъжът в каруцата вдигна високо ръка, сграбчи от въздуха огнена топка и отчаяно я запрати срещу Гарион. Риванският крал отби огненото кълбо със светкавично движение на пламтящото острие и продължи страшното си настъпление, нанасяйки страхотни удари срещу отчаяните мъже, облечени в мечи кожи, без дори да сваля поглед от чернобрадия мъж. Посивялото лице на магьосника разкриваше, че се е поддал на панически ужас, но въпреки това Улфгар отново вдигна ръка… но изведнъж рухна на плочника — сопата на Дурник го беше цапардосала по тила.

Болезнен вик на разочарование се разнесе в мига, когато водачът на култа падна на площада. Неколцина от хората му отчаяно се опитаха да вдигнат неподвижното му тяло, но сопата на Дурник засвистя страшно във въздуха и започна да ги поваля. Други изградиха стена с телата си, за да попречат на Гарион да стигне до проснатото в снега тяло, но непрестанният дъжд от стрели на Лелдорин я разкъса по средата. Гарион изпитваше особеното чувство, че се намира някъде далеч от клането и кръвопролитията и че нищо не може да го засегне. Той навлезе в самата среда на групата объркани последователи на култа, като размахваше огромния си меч. Страшното острие описваше широки, помитащи всичко дъги. Риванският крал почти не усещаше отвратителното врязване на стоманата, режеща кости и човешка плът. След като той съсече около половин дузина врагове, смелостта на останалите се стопи и те побягнаха панически.

— Още ли е жив? — попита задъхано Гарион ковача.

Дурник обърна по гръб неподвижното тяло на Улфгар и с вещина повдигна единия му клепач.

— Жив е. — отвърна ковачът. — Ударих го доста внимателно.

— Добре — рече Гарион. — Да го вържем. И да вържем и очите му.

— Това пък защо?

— И двамата го видяхме, че използва магьосничество. Следователно вече разполагаме с отговор на един от въпросите си. Според мен ще му е малко по-трудно да прави такива неща, ако не вижда онова, срещу което насочва магията си.

Дурник обмисли за миг думите на приятеля си, после завърза ръцете на изпадналия в безсъзнание човек и каза:

— Мисля, че си прав.

25.

След пленяването на Улфгар волята за съпротива на неговите последователи се прекърши. Въпреки че някои от по-фанатизираните продължаваха да се сражават, повечето хвърлиха оръжието си и се предадоха. Войниците на Гарион ги обкръжиха и ги поведоха през заснежените окървавени улици към централния площад.

Силк и Джевълин разпитаха за няколко минути един навъсен пленник с окървавена превръзка на главата. След това отидоха при Гарион и Дурник, надвесени над пленника си, който все още бе в безсъзнание.

— Той ли е това? — попита с любопитство Силк, лъскайки разсеяно един от пръстените си в предницата на сивия си жакет.

Гарион кимна.

— Не изглежда толкова впечатляващ, нали?

— Голямата каменна къща ей там е негова — каза Джевълин и посочи една квадратна сграда с червени керемиди.

— Вече не — отвърна Гарион. — Сега е моя.

Джевълин се усмихна за миг.

— Бихме искали да я претърсим най-щателно — продължи началникът на драснианското разузнаване. — Хората понякога забравят да унищожат важни неща.

— Можем да отнесем и Улфгар там — рече Гарион. — Трябва да го разпитаме.

— Ще отида да доведа останалите ни приятели — предложи Дурник и свали шлема си. — Мислите ли, че вече е достатъчно безопасно да доведем Поул и останалите дами в града?

— Би трябвало — отвърна Джевълин. — Единствено в югоизточната част все още има огнища на съпротива.

Дурник кимна и тръгна през площада.@

Гарион, Силк и Джевълин вдигнаха отпуснатото тяло на чернобрадия мъж и го понесоха към къщата, пред която, издигнато на висок кол, се развяваше знамето с мечката. Един ривански войник стоеше на пост край няколко пленници, сгушени окаяно един до друг до стълбището.

— Ще ми направиш ли една услуга? — обърна се Гарион към войника.

— Разбира се, ваше величество — отговори воинът и отдаде чест.

— Отсечи това нещо. — Гарион кимна към пилона.

— Веднага, ваше величество. — Войникът се засмя. — Трябваше и сам да се сетя.

Внесоха Улфгар в една богато обзаведена стая. Навсякъде из нея бяха разхвърляни пергаменти. В голямата каменна камина също имаше цяла купчина смачкани свитъци. Ала камината беше студена.

— Добре — измърмори Джевълин. — Прекъснали сме го и не е успял да изгори нищо.

Силк огледа стаята. Стените бяха украсени с изящни гоблени в тъмни цветове, а зелените килими на пода бяха дебели и меки. Всичките кресла бяха тапицирани с яркочервено кадифе, а незапалените свещи стояха в сребърни свещници, прикрепени към стените.

— Добре си е живял — измърмори дребничкият мъж.

— Да съберем документите — предложи Джевълин. — Искам да ги прегледам.

Гарион остави шлема и меча си на пода, свали тежката ризница и уморено се отпусна на едно меко канапе.

— Чувствам се напълно изтощен — измърмори той. — Сякаш не съм спал цяла седмица.

Силк сви рамене.

— Това е една от привилегиите на хората, издаващи заповеди.

Вратата се отвори и влезе Белгарат.

— Дурник каза, че мога да те намеря тук — подхвана той и отметна качулката на старото си износено наметало. След това прекоси стаята и побутна отпуснатото тяло в ъгъла. — Не е мъртъв, нали?

— Не е — отвърна Гарион. — Просто Дурник го приспа със сопата си.

— Защо сте сложили превръзка на очите му? — попита старият вълшебник.

— Защото използваше магии. Помислих си, че няма да е зле, ако покрием очите му с нещо.

— Зависи от това дали наистина е овладял това изкуство.

— Можеш ли да го събудиш? — попита Силк.

— Нека го направи Поул. Нейното докосване е по-нежно от моето. Не искам да му счупя нещо.

Най-сетне всички се събраха и Белгарат седна на един стол, сложен точно пред пленника, и мрачно каза:

— Добре, Поул. Събуди го.

Поулгара свали синьото си наметало, коленичи до пленника и хвана главата му с ръце. За миг Гарион долови тих, шепнещ звук и усети в гърдите си прилив на нежност. Улфгар изстена.

— Дайте му още няколко минути — каза Поулгара и се изправи. — След това може да започнете да го разпитвате.

— Сигурно ще упорства — предположи Брин и се засмя.

— Ще бъда ужасно разочарован, ако не го направи — подметна Силк, който ровеше в някакво чекмедже на големия полиран шкаф.

— Да не сте ме ослепили, варвари такива? — измърмори Улфгар, надигна се с мъка и седна, като опря гръб на стената.

— Не сме — отвърна му Поулгара. — Очите ти са завързани, за да ти попречим да предприемеш някои неразумни стъпки.

— Значи са ме пленили жени? — В гласа на чернобрадия се долавяше дълбоко презрение.

— Да, и аз съм една от тях — извика Се’Недра.

Тонът, с който бяха изречени тези думи, предупреди Гарион и спаси живота на пленника, защото малката кралица измъкна един от кинжалите в пояса на Вела и се нахвърли върху него. Гарион сграбчи готовата й за смъртоносен удар ръка в последния момент и изтръгна ножа.

— Дай ми го! — извика тя.

— Не, Се’Недра.

— Той открадна бебето ми! — изкрещя тя. — Ще го убия!

— Не, няма. Той няма да даде отговор на нито един от нашите въпроси, ако прережем гърлото му. — Гарион прегърна жена си и върна кинжала на Вела.

— Ще ти зададем няколко въпроса, Улфгар — обърна се Белгарат към пленника.

— Ще се наложи доста да почакаш за отговорите.

— Толкова се радвам, че го каза — измърмори Хетар. — Кой иска да започне да го реже на парчета?

— Правете каквото искате — присмя им се Улфгар. — Не ме е грижа за тялото ми.

— Ще направим всичко, което можем, за да промениш мнението си по този въпрос — изрече Вела със смразяващ, подвеждащо мек глас, опитвайки острието на кинжала си с палец.

— Какво точно искаш да узнаеш, Белгарат? — попита Еранд и отклони поглед от бронзовата статуя в ъгъла, която до този момент разглеждаше с любопитство. — Аз мога да дам отговори на въпросите ти, стига да искаш.

Белгарат рязко вдигна поглед към русокосото момче.

— Знаеш ли какво има в съзнанието му? — попита той сепнато.

— Да, известно ми е почти всичко.

— Къде е синът ми? — бързо попита Гарион.

— Това е нещо, което не му е известно — отвърна Еранд. — Той няма нищо общо с отвличането.

— Кой го е извършил тогава?

— Улфгар не е сигурен, но смята, че е бил Зандрамас.

— Зандрамас ли?

— Това име непрекъснато се появява на пътя ни, нали? — рече Силк.

— Той знае ли кой е Зандрамас?

— Не знае. Това е просто име, което е чувал от своя господар.

— Кой е господарят му?

— Страхува се да споменава името му дори наум — отвърна Еранд. — Обаче е мъж с лице на петна.

Пленникът отчаяно се бореше да се изтръгне от въжетата, с които бе омотано тялото му.

— Лъжи! — изкрещя той. — Всичко това е лъжа!

— Този човек е бил изпратен тук от господаря си, за да попречи ти и Се’Недра да имате деца — продължи Еранд, без да обръща внимание на крещящия пленник. — Освен това задачата му е била децата ви да не останат живи, ако се родят. Не той е организирал отвличането, Белгарион. Ако Улфгар бе човекът, промъкнал в детската стая в Рива, той щеше да убие сина ти, нямаше да го отвлече.

— Откъде е Улфгар? — попита любопитно Лизел и свали яркочервеното си наметало. — Не мога съвсем точно да определя къде е израснал по говора му.

— Може би е така, защото той всъщност не е човек — отвърна Еранд. — Е, поне не съвсем. Спомня си, че е бил някакво животно.

Всички впериха погледи в момчето, а след това се взряха в Улфгар.

В този момент вратата се отвори и влезе гърбавият Белдин. Той понечи да каже нещо, но замълча и се вгледа във вързания пленник. Вълшебникът прекоси непохватно стаята, наведе се, разкъса синьото парче плат и огледа с втренчен поглед лицето на Улфгар.

— Е, куче — заговори той, — какво те е накарало да напуснеш кучешката си колиба?

— Ти! — изстена задъхано Улфгар и лицето му изведнъж пребледня.

— Урвон ще изяде сърцето ти за закуска, когато разбере как си оплескал цялата работа — изрече със задоволство Белдин.

— Познаваш ли този човек? — попита рязко Гарион.

— Познаваме се от много, много време, нали, Харакан?

Пленникът го заплю.

— Виждам, че ще трябва да те научим да се държиш прилично — засмя се Белдин.

— Кой е той? — попита Гарион.

— Казва се Харакан и е малореански гролим — едно от кучетата на Урвон.

В същия миг пленникът внезапно изчезна. Низ от мръсни ругатни се изля от устата на Белдин, след това вълшебникът също се скри от очите им.

— Какво стана? — възкликна Се’Недра. — Къде отидоха?

— Може би Белдин не е толкова умен, колкото предполагах — рече Белгарат. — Не биваше да маха превръзката от очите му. Нашият пленник се пренесе извън сградата.

— Ти можеш ли да го направиш? — попита недоверчиво Гарион. — Искам да кажа — можеш ли да го сториш, когато очите ти са вързани и не виждаш нищо?

— Това е много, много опасно, но Харакан, изглежда, е бил отчаян. Белдин го преследва.

— Ще го хване, нали?

— Трудно е да се каже.

— Все още има въпроси, на които искам да получа отговор.

— Аз мога да ти дам отговорите, Белгарион — намеси се Еранд невъзмутимо.

— Искаш да кажеш, че все още знаеш какво има в съзнанието му, въпреки че той вече не е тук?

Бранд кимна утвърдително.

— Защо не започнеш отначало, Еранд? — предложи Поулгара.

— Добре. Този Харакан — предполагам, че това е истинското му име — е дошъл тук, защото господарят му — онзи, когото Белдин нарече Урвон — го е изпратил, за да е сигурен, че Белгарион и Се’Недра няма да имат деца. Харакан дошъл тук, в Реон, и установил контрол над култа към Мечката. Отначало раздухвал всякакви слухове срещу Се’Недра, надявайки се, че ще успее да принуди Гарион да я изостави и да се ожени за друга жена. След това, като разбрал, че тя ще има дете, изпратил наемен убиец да отнеме живота й. Това не стана, разбира се, и Харакан започнал да се отчайва. Ужасно се е страхувал от онова, което Урвон щял да направи с него, ако се провали. Веднъж се опитал и да добие власт над съзнанието на Се’Недра, докато кралицата спяла. Целта му била да я принуди да удуши бебето си, но някой — не му е известно кой — се намесил и го спрял.

— Беше Поледра — измърмори Гарион. — Бях там онази нощ.

— Тогава ли му е хрумнало да убие Бранд и да стовари вината върху крал Анхег? — попита генерал Брендиг.

Еранд се намръщи.

— Убийството на Бранд е било случайност — отвърна той. — Според това, което разбрах от Харакан, Бранд просто случайно е бил наблизо и заварил последователите на култа в коридора. Те тъкмо се готвели да извършат онова, за което в действителност Харакан ги е изпратил в Рива.

— И какво е било то? — попита Се’Недра.

— Отивали са към кралските покои, за да убият теб и бебето.

Лицето й пребледня.

— А след това е трябвало да се самоубият. Тъкмо това трябвало да подпали война между Белгарион и крал Анхег. Както и да е, нещо се объркало. Бранд бил убит вместо теб и принц Геран; ние открихме, че култът към Мечката е отговорен за престъплението, а не Анхег. Харакан не посмял да се върне при Урвон и да му признае, че се е провалил. Тогава Зандрамас отвлякъл бебето ти и избягал от Острова на ветровете с него. Харакан не могъл да тръгне по следите му, защото когато разбрал за това, Белгарион вече напредвал към Реон. Бил хванат като в капан тук, а Зандрамас се измъквал с твоето бебе.

— Онзи нийсански кораб! — възкликна Кайл. — Зандрамас е откраднал сина ти, Белгарион. След това е отплавал на юг, а всички ние останахме тук, в пустошта на Драсния.

— Какво ще кажеш за разказа на онзи черекски последовател на култа, който чухме след отвличането? — попита Брин.

— Последователите на култа към Мечката обикновено не са особено умни — отвърна Кайл. — Не мисля, че Зандрамас е срещнал големи трудности, убеждавайки онези череки, че отвличането е било заповядано от Харакан. Те са повярвали охотно на всички безсмислици, че принцът ще бъде отгледан от култа и един ден ще предяви претенции към трона на Рива. Всичко това са просто безумни глупости, но те са им повярвали.

— Тъкмо затова са изоставени на брега — отбеляза Гарион. — Зандрамас е знаел, че ще заловим поне един от тях и ще чуем предварително подготвената история. Тя ни изпрати тук в Реон, докато злодеят е отплавал на юг със сина ми.

— Изглежда, всички сме били подведени много хитро — рече Джевълин, който подреждаше някакви пергаменти върху една полирана маса. — И Харакан, и всички ние.

— Ние също можем да бъдем умни — намеси се Белгарат. — Зандрамас не разбира, че Кълбото на Алдур може да проследи дирята на Геран. Ако се движим достатъчно бързо, ще успеем да настигнем този хитрец и да го изненадаме.

„То няма да успее да открие къде е отишъл злодеят по вода“ — обади се сухият глас в съзнанието на Гарион.

„Какво?“

„Кълбото на Алдур не може да проследи дирята на сина ти по вода. Земята винаги остава на едно и също място водата постоянно се движи — тласкана от ветрове, приливи, отливи и така нататък.“

„Сигурен ли си?“

Но гласът вече беше заглъхнал.

— Има една непреодолима пречка, дядо — заговори Гарион. — Кълбото не може да открива дирята във вода.

— Откъде знаеш?

Гарион потупа челото си.

— Той току-що ми каза.

— Това усложнява нещата.

— Не особено — противопостави се Силк. — Има съвсем малко места по земята, където един нийсански кораб може да пусне котва, без да бъде претърсен от кила до знамето на главната мачта. Повечето владетели не желаят в кралствата им да бъдат вкарвани отрови и опиати. Зандрамас със сигурност не би желал да влезе в някое пристанище и властите да го заловят с наследника на риванския престол на борда.

— По брега на Арендия има много скрити заливчета — каза Лелдорин.

Силк поклати глава.

— Не мисля така — рече замислено той. — Смятам, че корабът просто е останал в морето. Сигурен съм, че Зандрамас е искал да се махне колкото е възможно по-надалеч от алорнските кралства, при това колкото се може по-бързо. Ако хитростта, с която ни прати в Реон, не бе свършила работа, Гарион щеше да нареди всички хора и кораби на Запада да търсят сина му.

— Какво мислите за южните области на Ктхол Мургос? — попита генерал Брендиг.

— Не — каза решително началникът на драснианското разузнаване. — Там се води война, военни кораби на мургите кръстосват около целия западен бряг. Единственото сигурно място, където нийсански кораб може да пусне котва, необезпокояван от никого, е кралство Нийса.

— А това отново ни насочва към Салмисра, нали? — подхвърли Поулгара.

— Смятам, че ако е имало някаква намеса от страна на официалните власти, хората ми щяха да са разбрали за това, лейди Поулгара — изтъкна Джевълин. — Имам шпиони навсякъде в двореца на Салмисра. В действителност там заповедите издава Сади, главният евнух на Салмисра, а ние го наблюдаваме непрекъснато. Не мисля, че нареждането за отвличането на принца е дошло от двореца.

Вратата се отвори и влезе Белдин. Лицето му бе мрачно като буреносен облак.

— О, богове! — изруга той. — Изгубих го!

— Изгубил си го? — попита Белгарат. — Как?

— Щом Харакан стигна до улицата, се превърна в ястреб. Бях плътно зад опашката му, но той навлезе в облаците и отново се преобрази. Когато се показа, се бе смесил с ято гъски, летящи на юг. Естествено, щом ме видяха, гъските се разкрякаха и се разлетяха на всички страни. Не можах да позная коя от тях бе Харакан.

— Остаряваш.

— Защо не млъкнеш, Белгарат?

— Бездруго той вече не е важен — вдигна рамене Белгарат. — Вече получихме от него това, което ни трябваше.

— Бих предпочел да е мъртъв. Така щях да се чувствам по-сигурен. Ако не друго, загубата на едно от любимите му кучета би вбесила Урвон, а аз съм готов да направя всичко, за да го ядосам.

— Защо непрекъснато наричаш Харакан куче? — попита любопитно Хетар.

— Защото е чандим, а чандимите са точно това — хрътките на Торак.

— Би ли ни обяснил какво означават думите ти? — помоли го кралица Порен.

Белдин пое дълбоко дъх, за да овладее гнева си.

— Това не е толкова сложно — подхвана гърбавият вълшебник. — Когато построиха Ктхол Мишрак в Малореа, Торак възложи на определени гролими задачата да пазят града. За да я изпълнят, те се превърнаха в хрътки.

Гарион потрепера — в съзнанието му болезнено ясно изплува споменът за огромните силуети на кучетата, на които се бяха натъкнали в Града на нощта.

— Както и да е — продължи Белдин, — След битката при Воу Мимбре, когато Торак заспа непробудния си сън, продължил векове, Урвон навлезе в забранената зона около руините и успя да убеди част от глутницата хрътки, че действа от името на бога с обезобразеното от огъня лице. Отведе ги със себе си в Мал Яска и постепенно отново ги преобрази в гролими; въпреки че изби поне половината от тях, докато това му се удаде. Както и да е, те наричат себе си „чандими“ — нещо като таен орден, съществуващ в църквата на гролимите. Чандимите са напълно верни на Урвон, твърде добри вълшебници, но също така се занимават и с черни магии. Ала въпреки това все още продължават да бъдат кучета — много послушни и далеч по-опасни в глутница, отколкото поотделно.

— Наистина забележителна нова информация! — отбеляза Силк, като вдигна поглед от някакъв навит пергамент, който бе открил в един от шкафовете.

— Много усилено използваш устата си, Келдар — отвърна раздразнено Белдин. — Искаш ли да ти я зазидам?

— О, не, не ми обръщай внимание, Белдин.

— Какво ще правим сега, Белгарат? — попита кралица Порен.

— Сега ли? Сега ще тръгнем след Зандрамас, разбира се. Заради тази хитрост с култа вече сме изостанали доста далеч зад него, но ще наваксаме.

— Непременно ще го сторим, можете да разчитате на думите ми — заяви Гарион. — Веднъж вече се справих с Детето на Мрака. Мога да го направя още веднъж, ако се налага. — Той се обърна към Еранд. — Имаш ли някаква представа защо Урвон иска синът ми да бъде убит?

— Заради нещо, което е намерил в някаква книга. В книгата пишело, че ако синът ти попадне в ръцете на Зандрамас, Зандрамас ще го използва, за да направи нещо. Каквото и да е то, Урвон е готов да разруши света, за да го възпре.

— Какво е онова, което би могъл да направи Зандрамас? — попита Белгарат.

— Харакан не знае отговора на този въпрос. Всичко, което знае, е, че не е изпълнил задачата, възложена му от Урвон.

На лицето на Белгарат бавно се появи усмивка — студена и смразяваща.

— Не е необходимо да губим време в преследване на Харакан — заяви той.

— Да не го преследваме ли? — възкликна Се’Недра. — След всичко, което ни причини?

— Урвон ще се погрижи за това вместо нас. Ще стори с него такива неща, за които ние дори не бихме могли да помислим.

— Кой е този Урвон? — попита генерал Брендиг.

— Третият ученик на Торак — отвърна Белгарат. — Бяха трима — Ктучик, Зедар и Урвон. Той е единственият оцелял.

— Все още не знаем нищо за Зандрамас — напомни им Силк.

— Знаем някои неща. Например това, че сега Зандрамас е Детето на Мрака.

— Нещо не е наред, Белгарат — избоботи Барак. — Защо Урвон ще иска да пречи на Детето на Мрака? Те са на една страна, нали?

— Очевидно не. Струва ми се, че в редиците на нашите противници са се появили разногласия.

— Това е от полза за нас.

— Въпреки това бих искал да науча още много неща преди да започна да злорадствам.

В ранните часове на следобеда рухна съпротивата на последните фанатици, продължили да се сражават в югоизточната част на Реон. Обезсърчените пленници бяха поведени по улиците на горящия град към площада, където трябваше да се присъединят към останалите пленени последователи на култа.

Гарион и генерал Брендиг стояха на балкона на втория етаж в къщата, където бяха отнесли Харакан, и разговаряха тихо с дребничката кралица на Драсния.

— Как ще постъпите с тях сега, ваше величество? — попита я генерал Брендиг.

— Ще им кажа истината и ще ги пусна да си вървят, Брендиг.

— Ще ги пуснете да си вървят?

— Разбира се.

— Страхувам се, че не ви разбирам.

— Мъничко ще се разстроят, когато им съобщя, че един малореански гролим ги е подвел и ги е накарал да предадат Алория.

— Не мисля, че ще ви повярват.

— Много от тях ще го направят — отвърна спокойно тя и оправи яката на черната си рокля. — Ще успея да убедя поне някои да повярват на истината. Те ще я разнесат навсякъде из кралството. А щом всички научат, че култът към Мечката е попаднал под властта на гролима Харакан, за сектантите ще стане много трудно да печелят нови последователи, не смяташ ли?

— Имате право — съгласи се Брендиг. — Но няма ли да накажете онези, които не ви послушат?

— Това би било тирания, генерале, а владетелите трябва да избягват такива прояви — особено когато това не е необходимо. Смятам, че щом мълвата се разчуе, всеки започнал да бръщолеви за божествената мисия на Алория да покори южните кралства, ще бъде посрещнат с дъжд от камъни.

— Добре. А какво ще предприемете с генерал Халдар? — попита той сериозно. — На него не бихте позволили просто да си върви у дома, нали?

— Положението с Халдар е съвсем различно — отвърна тя. — Той е предател, а измяната не бива да бъде насърчавана.

— Когато разбере какво се е случило тук, той вероятно ще се опита да избяга.

— Външният вид понякога подвежда, генерал Брендиг — заяви кралицата с хладна усмивка. — Може би изглеждам като съвсем безпомощна жена, но ръцете ми са много дълги. Халдар няма да успее да тича нито достатъчно бързо, нито достатъчно далеч, за да ми избяга. Когато хората ми го заловят, ще бъде върнат в Боктор, окован във вериги, и ще бъде изправен пред съда. Мисля, че изходът от процеса е лесно предвидим.

— Бихте ли ме извинили? — попита учтиво Гарион. — Трябва да поговоря с дядо си.

— Разбира се, Гарион — отговори кралица Порен и се усмихна топло на риванския крал.

Гарион слезе на долния етаж и попадна на Силк и Джевълин, които все още тършуваха из раклите и шкафовете в стаята, застлана със зелени килими.

— Намерихте ли нещо полезно? — попита той.

— Всъщност натъкнахме се на редица полезни неща — отвърна Джевълин. — Предполагам, че щом приключим, ще разполагаме с имената на всички последователи на култа в Алория.

— Този факт доказва правотата на нещо, което винаги съм твърдял — отбеляза Силк. — Човек никога не трябва да записва нищо.

— Имате ли някаква представа къде мога да открия Белгарат?

— Виж в кухнята — отвърна Силк. — Спомена, че бил гладен. Струва ми се, че и Белдин отиде с него.

Кухнята не бе засегната от всеобщия грабеж, предприет от хората на Ярблек, които, изглежда, се интересуваха повече от плячката, отколкото от храната. Двамата стари вълшебници се бяха разположили удобно на една маса и довършваха остатъците от печено пиле.

— А, Гарион — дружелюбно каза Белгарат. — Влизай и сядай при нас.

— Мислиш ли, че тук някъде има нещо за пиене? — попита Белдин и изтри пръстите си в предницата на туниката си.

— Би трябвало — отвърна Белгарат. — Та това е кухня в края на краищата. Защо не погледнеш в ей онзи долап?

Белдин стана и тръгна към долапа.

Гарион погледна през прозореца към обвитите в пламъци къщи навън и каза:

— Пак заваля сняг.

— Мисля, че трябва да се махнем оттук възможно най-бързо — изсумтя Белгарат. — Не желая да прекарам зимата тук.

— Аха! — възкликна Белдин от долапа и след миг се появи победоносно усмихнат с малко буренце в ръце.

— Я първо го опитай — рече му Белгарат. — Може да е оцет.

Белдин постави бурето на земята и изби дъното му с юмрук. След това облиза пръстите си и примлясна.

— Не — оповести той. — Определено не е оцет. — Вълшебникът прерови един шкаф наблизо и извади три глинени чаши.

— Е, братко — попита Белгарат. — какви са плановете ти?

Белдин загреба от буренцето с една от чашите.

— Възнамерявам да видя дали ще мога да открия Харакан. Ще ми се да го убия преди да се върна в Малореа. Не бива човек като него да се прокрадва зад гърба ти, когато минаваш по тесни улички.

— Значи отиваш в Малореа? — Белгарат откъсна едно крилце от пилето на масата.

— Това е единственото място, където можем да получим сигурни сведения за този Зандрамас. — Белдин се оригна.

— Според Джевълин това е даршивско име — намеси се Гарион.

Белдин изсумтя.

— Това може да ни е от полза. Ще започна оттам. Не успях да се добера до нищо в Мал Зет, а онези безумци в Каранда изпадаха в несвяст всеки път, щом споменавах това име.

— Опита ли в Мал Яска?

— Нямаше как. Урвон е окачил портрета ми по всички стени в града. Не зная защо се страхува, че някой ден ще се появя и ще изтръгна пет-шест метра от червата му.

— И защо ли?

— Обещах му, затова.

— Значи ще отидеш в Даршива?

— Да, след като благополучно пратя Харакан под земята. Ако разбера нещо за Зандрамас, ще ти пратя вест.

— Отваряй си очите и се оглеждай за точни преписи на малореанските свещени книги и на предсказанията от Ашаба — напомни му Белгарат. — Според сборника тъкмо в тях трябва да открия ключ за решаването на загадката.

— И какво ще предприемете?

— Ще тръгнем за Нийса. Там ще видим дали Кълбото на Алдур може да открие следите на моя правнук.

— Фактът, че някакъв ривански пастир е видял нийсански кораб, е неубедителна причина да поемеш в тази посока, Белгарат.

— Зная, но засега това е единствената информация, с която разполагаме.

Гарион разсеяно откъсна няколко парчета от пилето, на което по-хубавите мръвки вече липсваха, и ги сложи в устата си. Изведнъж осъзна, че е гладен като вълк.

— Ще вземеш ли и Поулгара? — попита Белдин.

— Нямам такова намерение. Съвсем вероятно е Гарион и аз да се откъснем от събитията в кралството. Затова тук на север е необходим стабилен човек, способен да контролира положението. Сега алорните се чувстват силни и имат нужда от твърда ръка, която да не им позволи да вършат пакости.

— Това е нормално състояние за алорните. Разбираш, че Поулгара няма да е доволна, когато й кажеш, че трябва да остане, нали?

— Разбирам — отвърна Белгарат и лицето му помрачня. — Може би просто ще й оставя бележка. Миналия път това свърши прекрасна работа.

— Само се постарай около нея да няма нещо чупливо, когато получи бележката ти — засмя се Белдин. — Като например големи градове и планински вериги. Чух какво се е случило, когато получила последната ти бележка.

Вратата се отвори и Барак надникна в кухнята.

— А — избоботи той, — тук значи сте били. Дойдоха двама души, които искат да ви видят. Мандорален ги открил в покрайнините на града. Много странна двойка.

— Какво имаш предвид под думата „странна“? — попита Гарион.

— Мъжът е огромен като замък. Ръцете му са дебели колкото стволове на дърво, но не може да говори. Момичето наистина е хубаво, но сляпо.

Белгарат и Белдин бързо се спогледаха.

— Откъде знаеш, че е сляпа? — попита Белгарат.

— Върху очите й е вързано парче плат — вдигна рамене Барак.

— Най-добре веднага да отидем и да поговорим с нея — рече Белдин и стана. — Никоя пророчица не би дошла в тази част от света, ако не става дума за нещо изключително важно.

— Пророчица ли? — попита Гарион.

— От Кел — обясни Белгарат. — Те винаги са с превързани очи, а водачите им са винаги неми. Да отидем да видим какво ще ни каже.

Отидоха в просторната централна стая на къщата и завариха останалите си приятели, вперили любопитни погледи в двамата непознати. Пророчицата с превръзката на очите беше слабо момиче, облечено в бяла роба. Беше с тъмноруса коса, а върху устните й потрепваше спокойна усмивка. Непознатата стоеше тихичко в средата на стаята и търпеливо чакаше. До нея бе застанал един от най-огромните мъже, които Гарион бе виждал. Мъжът беше облечен в рубашка без ръкави от груб небоядисан плат, пристегната с пояс на кръста. Нямаше никакво оръжие освен здрава гладка тояга. Немият стърчеше високо дори над Хетар, а голите му мускулести ръце вдъхваха страхопочитание. Той извисяваше здравото си тяло над своята господарка, сякаш кръжеше по странен начин над нея, следейки я с бдителни, грижовни очи.

— Жената каза ли коя е? — обърна се тихо Белгарат към дъщеря си.

— Не — отвърна тя. — Каза само, че трябва да разговаря с теб и с Гарион.

— Казва се Кайрадис — обади се Еранд.

— Познаваш ли я? — попита Гарион.

— Срещнахме се веднъж в Долината на Алдур. Тя искаше да разбере нещо за мен. Затова дойде там и разговаряхме.

— И какво точно искаше да разбере?

— Не ми каза.

— А ти не я ли попита?

— Мисля, че ако бе пожелала да узная, щеше сама да ми го каже.

— Ще говоря с теб, древни Белгарат — заговори пророчицата с тих, ясен глас. — И с теб също, Белгарион.

Двамата мъже се приближиха към нея.

— Позволено ми е да остана тук съвсем кратко време, за да ви разкрия някои истини. Първо, знайте, че вашите мисии са все още неизпълнени. Необходимостта повелява да се състои още една среща между Детето на Светлината и Детето на Мрака. Запомнете добре думите ми — тази среща ще бъде последна и тъкмо на нея ще бъде направен окончателният избор между Светлината и Мрака.

— И къде ще се състои тази среща, Кайрадис? — попита Белгарат напрегнато.

— Тя ще стане в присъствието на Сардион на мястото, което вече не съществува.

— И къде се намира то?

— Пътят към това страшно място е скрит в загадките — древните предсказания, древни. Трябва да го търсиш там. — Пророчицата обърна лице към Гарион като понечи да протегне нежната си ръка към него. — Твоето сърце кърви, Белгарион — продължи тя с глас, пропит със силно съчувствие. — Защото твоят син е в ръцете на Зандрамас, Детето на Мрака. Твой дълг е да попречиш на Зандрамас да достигне Сардион, защото звездите и гласовете на земята твърдят, че силата на Мрака е в Сардион, точно както силата на светлината е съсредоточена в Кълбото на Алдур. Ако се случи така, че Зандрамас стигне до Камъка на Мрака с младенеца, Мракът ще ликува и победният му триумф ще продължи навеки.

— Бебето ми добре ли е? — попита Се’Недра. Лицето й бе пребледняло, в очите й се четеше ужасен страх.

— Детето е на сигурно място и се чувства добре, Се’Недра — отвърна Кайрадис. — Зандрамас ще го пази от всякакво зло — не защото го обича, а по необходимост. — Лицето на пророчицата изведнъж стана неподвижно. — Но ти трябва да събереш всичките си сили и да бъдеш непреклонна — продължи тя. — Ако се случи така, че няма начин да попречите на Зандрамас да стигне до Сардион с твоя невръстен син, ти, Се’Недра, или твоят съпруг Гарион трябва да убиете детето.

— Да го убием? — възкликна Се’Недра. — Никога!

— Тогава Мракът ще победи — каза простичко Кайрадис и отново се обърна към Гарион. — Времето ми изтича — продължи тя. — Вслушай се внимателно в думите ми. Изборът на твоите спътници, които ще ти помогнат да изпълниш задачата си, трябва да се ръководи от Необходимостта, а не от личните ти предпочитания. Ако направиш погрешен избор, ще претърпиш поражение: Зандрамас ще те победи. Твоят син ще остане завинаги загубен за теб и светът няма да бъде повече такъв, какъвто го познаваш.

Лицето на Гарион бе мрачно.

— Продължавай — каза лаконично той. — Кажи ми всичко, което трябва да науча. — Думите й, че при някакви обстоятелства или той, или Се’Недра трябва да убият собственото си дете, внезапно го изпълниха с гняв.

— Ще напуснеш това място, Белгарион, придружен от древния Белгарат и неговата почитана дъщеря Поулгара. Трябва да вземеш със себе си Носителя на Кълбото на Алдур и своята съпруга.

— Но това е нелепо! — избухна той. — Няма да изложа нито Се’Недра, нито Еранд на такава опасност.

— Тогава задачата ти със сигурност ще завърши с крах.

Той я погледна безпомощно.

— С теб трябва да дойдат Водача и Човека с двата живота; както и още един, когото ще ти разкрия допълнително. По-късно към теб по различно време ще се присъединят другите ти спътници — Жената-ловец, Мъжът, който не е човек, Празния и Жената, която наблюдава.

— Брътвежи, типични за всички прорицатели! — измърмори гневно Белдин.

— Думите не са мои, любезни Белдин — отговори му тя. — Това са имена, изписани от звездите — те са посочени и в пророчествата. Случайните светски имена, с които са нарекли тези хора в деня на раждането им, нямат никакво значение в неподвластното на времето царство на двете Необходимости, борещи се помежду си в центъра на всичко съществуващо на света в миналото, в настоящето и бъдещето. Всеки един от спътниците има определена задача. Всеки трябва да я изпълни до срещата, която неминуемо ще се състои. В противен случай пророчеството, направлявало стъпките на всички още от сътворението на света, няма да се сбъдне.

— И каква е моята задача, Кайрадис? — хладно попита Поулгара.

— Каквато е била винаги, свята Поулгара. Ти трябва да направляваш и водиш, да се грижиш и защитаваш, защото си майката, тъй както древният Белгарат е бащата. — По устните на момичето с превързаните очи трепна едва доловима усмивка. — Понякога други хора ще ти помагат в твоето търсене, Белгарион — продължи тя. — Но онези, чиито имена споменах, трябва да бъдат с теб по време на решителната среща.

— Ами ние? — попита Барак. — Хетар, Мандорален, Лелдорин и аз?

— Вашите задачи са вече изпълнени, най-страшна мечко. Отговорността за тях вече се е предала на синовете ви. Ако ти, Стрелеца, Повелителя на конете или Рицаря-защитник направите опит да се присъедините към Белгарион в това търсене, вашето присъствие ще стане причина за неговия погром.

— Но това е нелепо! — викна гневно грамадният мъж и от устата му се разхвърчаха слюнки. — Никога няма да изоставя Гарион!

— Този избор не принадлежи на теб. — Пророчицата се обърна отново към Гарион и отпусна длан върху огромната ръка на своя ням защитник. — Това е Тот — представи го тя, след това тялото й се отпусна, сякаш прекършено под тежестта на внезапно връхлетяла я умора. — Той направлява несигурните ми стъпки от деня, в който бях дарена с друго зрение и превързах очите си, за да виждам бъдещето по-добре. Душата ми се раздира от болка, но зная, че той и аз сега трябва да се разделим за известно време. Научила съм го как да ти помага в твоето търсене. Според звездите той се нарича Мълчаливия. Съдбата му е отредила да бъде един от твоите спътници. — Кайрадис започна да трепери, като че ли изтощението й бе станало непоносимо. — Ето и последните ми думи за теб, Белгарион — продължи тя с потрепващ глас. — Твоето търсене ще бъде изпълнено с големи опасности и един от спътниците ти ще изгуби живота си. Затова подготви сърцето си! Когато това нещастие се случи, не бива да се колебаеш, не бива дори да трепнеш, а с още по-голяма упоритост продължавай изпълнението на възложената ти задача.

— Кой? — попита бързо риванският крал. — Кой от тях ще умре?

— Това не бе разкрито пред мен — отвърна пророчицата, след това се изправи с явно усилие. — Не ме забравяй, защото отново ще се срещнем — изрече Кайрадис и изчезна.

— Къде отиде? — възкликна генерал Брендиг.

— В действителност никога не е била тук — отвърна Еранд.

— Това е проекция, Брендиг — намеси се Белгарат. — Но мъжът, Тот — той наистина е тук, човек от плът и кръв. Как успяха да го направят? Знаеш ли това, Еранд?

Еранд сви рамене.

— Не мога да кажа, Белгарат. Но за да го извършат, са били необходими обединените сили на всички пророци от Кел.

— Абсолютни глупости! — избухна гневно Барак и удари по масата с грамадния си юмрук. — Нищо на света не може да ме накара да остана! — Мандорален, Хетар и Лелдорин енергично закимаха в знак на съгласие.

Гарион погледна Поулгара и попита:

— Възможно ли е тя да е излъгала?

— Кайрадис ли? Не. Пророчиците не са способни да лъжат. Може да е скрила някои неща, ала е невъзможно да е излъгала. Разкри ни онова, което е видяла в звездите.

— Как може да вижда звездите с тази превръзка върху очите си?

Поулгара вдигна ръце.

— Не зная. Пророците усещат нещата по начини, които не можем да разберем.

— Може би е прочела погрешно — предположи Хетар.

— Пророците от Кел обикновено имат право — изръмжа Белдин. — Така че не бих заложил живота си на онова, което казваш, Хетар.

— И така стигаме до същината на въпроса — намеси се Гарион. — Ще трябва да тръгна сам.

— Сам ли? — изрече задъхано Се’Недра.

— Чу какво каза Кайрадис. Някой от спътниците ми ще бъде убит.

— Такава възможност винаги е съществувала, Гарион — обади се Мандорален.

— Но никога не е била предопределена с такава сигурност.

— Няма да позволя да тръгнеш сам — заяви Барак.

Гарион усети силно, особено дръпване, сякаш някой го блъскаше грубо встрани. Риванският крал беше безпомощен, когато от устните му прозвуча глас, който не му принадлежеше.

— Хора, ще спрете ли това глупаво бръщолевене? — запита гласът. — Указанията са ви дадени. Следвайте ги.

Всички гледаха смаяно Гарион. Той вдигна безпомощно ръце, за да им покаже, че няма никаква власт над думите, звучащи от устата му.

Белгарат примигна.

— Сигурно става дума за нещо изключително важно, щом е накарало теб да се намесиш пряко в разговора ни — обърна се той към разума, неочаквано обсебил гласа на Гарион.

— Нямате време, Белгарат. Предстои ви да изминете много дълъг път, а разполагате с малко време.

— Значи онова, което ни каза Кайрадис, е истина? — попита Поулгара.

— Да, думите й разкриваха истината. Ала тя все още не взема ничия страна.

— Тогава защо въобще дойде тук? — попита Белдин.

— Кайрадис има своя задача и появата й при вас е част от нея. Тя трябва да даде указания и на Зандрамас.

— Не би ли могъл да ни подскажеш нещичко за онова място, което трябва да открием? — попита с надежда Белгарат.

— Белгарат, не задавай такива въпроси. Знаеш, че не бива. По пътя на юг трябва да спрете в Пролгу.

— В Пролгу ли?

— Там ще се случи нещо, което непременно трябва да стане. Времето ви изтича, Белгарат, затова не го губи.

— Продължаваш да говориш за времето. Би ли могъл да бъдеш по-конкретен?

— Отиде си, дядо — каза Гарион, възвърнал властта над гласа си.

— Винаги прави така — недоволно каза Белгарат. — Изчезва точно когато разговорът стане интересен.

— Знаеш защо го прави, Белгарат — напомни му Белдин.

Белгарат въздъхна.

— Да, известно ми е. — Вълшебникът се обърна към приятелите си. — В такъв случай всичко е ясно — продължи той. — Мисля, че трябва да направим точно както каза Кайрадис.

— В никакъв случай няма да вземате и Се’Недра! — възпротиви се Порен.

— Разбира се, че тръгвам с тях, Порен — заяви Се’Недра и тръсна глава. — Бездруго щях да го сторя, независимо от това какво каза сляпото момиче.

— Но тя спомена, че един от спътниците на Гарион ще умре.

— Аз не съм му спътница, Порен. Аз съм негова съпруга.

Очите на Барак се бяха налели със сълзи.

— Нищо ли не мога да кажа, за да те убедя да промениш решението си? — изрече умолително той.

Гарион усети, че и неговите очи се наливат със сълзи. Барак винаги бе здрава опора в неговия живот и мисълта да започне търсенето без грамадния червенобрад мъж го потискаше.

— Страхувам се, че нямаме избор, Барак — тъжно каза той. — Ако зависеше от мен… — Риванският крал замълча, неспособен да продължи.

— Думите на пророчицата разкъсаха сърцето ми, скъпа Се’Недра — заговори Мандорален и коленичи пред кралицата. — Аз съм твой предан рицар, воин и защитник, но въпреки това ми е забранено да те придружа в опасното ти търсене.

По страните на Се’Недра изведнъж рукнаха сълзи и тя обви с ръце врата на грамадния рицар.

— Скъпи, скъпи Мандорален — прошепна съкрушено тя и го целуна по бузата.

— Неколцина мои хора работят върху някои сделки в Малореа — обърна се Силк към Ярблек. — Ще им занесеш писмо от мен и те ще ти дават полезни съвети. Не вземай прибързани решения, но в никакъв случай не пропускай открилите се пред теб възможности.

— Зная как да ръководя търговията, Силк — отвърна рязко Ярблек. — Справям се не по-зле от теб.

— Зная, че е така, но ти се вълнуваш повече, отколкото е нужно. Просто искам да кажа, че трябва да запазваш самообладание. — Дребничкият драснианец огледа печално кадифения си жакет и пръстените със скъпоценни камъни по ръцете си. След това въздъхна. — Е, добре, мисля, че и по-рано съм живял без всичко това. — Той се обърна към Дурник. — Според мен трябва да си стягаме багажа.

Гарион го погледна с недоумение.

— Не ме ли чу, Гарион? — попита Силк. — Кайрадис ти каза кого трябва да вземеш със себе си. Дурник е Човека с двата живота. Еранд е Носителя на Кълбото, а в случай, че си забравил, аз съм Водача.

Гарион отвори широко очи.

— Естествено, че идвам с теб — рече Силк и се засмя нахално. — Без мен ще се загубиш.

Кралят на мургите

Посвещавам на Ден — той знае защо —

и на нашата скъпа Джейни

просто защото е самата себе си.

Бих желал да изтъкна колко съм задължен на съпругата си Лей Едингс за нейната подкрепа, съдействие и искрената и помощ при създаването на тази книга. Без нейната помощ тази история нямаше да бъде написана.

Бих желал да се възползвам от възможността да благодаря на своя редактор Лестър дел Рей за неговото търпение и снизходителност, както и за оказаното съдействие от негова страна — толкова щедро, че не бих могъл да изразя с думи благодарността си към него.

Пролог

Разказ за това как синът на Белгарион бе откраднат и за това как той разбра, че похитителят е Зандрамас, същият, за когото бе предупредило могъщото Кълбо на Алдур.

Както разказва легендата, в началото боговете създали света и го напълнили с всякакви животни, птици и растения. Те сътворили също хората и всеки бог избрал от човешките раси оная, която ще ръководи и управлява. Само бог Алдур не взел нито една, а предпочел да живее сам в кулата си и да изучава сътвореното.

Веднъж едно гладно дете дошло при кулата. Алдур го прибрал и го научил как да използва Волята и Думата и чрез тях да контролира огромната мощ на вълшебствата. Понеже уменията на момчето били многообещаващи, Алдур го кръстил Белгарат и го направил свой ученик. След време дошли и други, Алдур ги обучил и също ги направил свои последователи. Между тях било и уродливото дете, което Алдур нарекъл Белдин.

Дошъл денят, когато Алдур взел един камък, издялал го грижливо и го нарекъл Кълбото, защото камъкът бил паднал от далечните звезди и съдържал огромна сила. Той бил центърът на едната от двете Съдби, които се борели помежду си да контролират всичко още от сътворението на света.

Но бог Торак силно желаел да притежава камъка и го откраднал, защото Тъмната съдба го била определила за свой водач. Тогава хората от Алория, известни като алорни, се срещнали с Белгарат, който повел Черек Мечото рамо и тримата му сина на изток. Там Торак бил построил Ктхол Мишрак, Града на Вечната нощ. Четиримата откраднали Кълбото.

Според съвета на боговете Белгарат разделил Алория на следните кралства: Черек, Драсния, Алгария и Рива. Всяко кралство носело името на човека, който съпровождал вълшебника. На Рива Желязната хватка, властващ над Острова на ветровете, Белгарат поверил защитата на Кълбото. Рива го поставил върху дръжката на огромен меч и го окачил на стената в Залата на риванските крале, точно зад трона си.

Белгарат се запътил към своя дом, но там го очаквала трагедия. Обичната му съпруга Поледра била напуснала света на живите при раждането на две прекрасни близначки. След време вълшебникът изпратил светлокосата си дъщеря Белдаран при Рива Желязната хватка, за да стане негова съпруга и да постави началото на рода на риванските крале. Другата дъщеря, Поулгара, задържал при себе си. В черните й коси се появил един бял кичур, белег за това, че тя притежавала магически способности.

Всичко в Западните земи вървяло добре хиляди години, защото те били предпазвани от силата на Кълбото. Един ден обаче кралят на Рива Горек и синовете и внуците му били убити чрез подло предателство. Ала едно дете се спасило и оттогава било защитавана тайно от Белгарат и Поулгара. Властта на острова поел Пазителят на кралство Рива Бранд; изпълнен с тъга, той продължил да изпълнява задълженията на убития си господар и да пази Кълбото на Алдур. След него всички Пазители на острова приемали името Бранд.

Но настъпил мигът, когато Зедар Отстъпника намерил невинно дете, способно да докосва Кълбото, без да бъде изпепелено от мощта му. По този начин Зедар откраднал Кълбото и избягал с него до мястото, където лежал скрит страшният му господар Торак.

Когато Белгарат научил за това, отишъл до една тиха ферма в Сендария. Там Поулгара отглеждала момче на име Гарион, което било последният потомък на риванските крале. Белгарат и Поулгара взели момчето със себе си и тръгнали по следите на Кълбото. След много опасни приключения открили детето и го нарекли Еранд. То носело Кълбото, докато се връщали, за да го поставят върху дръжката на меча.

Тогава Гарион, вече наречен Белгарион заради магическите си способности, научил за Пророчеството. То вещаело, че наближава времето той, Гарион — Детето на Светлината, да се изправи в смъртен двубой срещу злия бог Торак и да го убие или да бъде убит. Той поел на поход, изпълнен със страшни премеждия, към Града на Вечната нощ да срещне съдбата си. Но с помощта на великия меч, върху който блестяло Кълбото на Алдур, Белгарион надделял и убил Бога на злото.

Така Белгарион, наследникът на Рива Желязната хватка, бил коронясан като крал на Рива и върховен господар на Запада. Той взел за своя жена принцеса Се’Недра от кралство Толнедра, а Поулгара се омъжила за добрия ковач Дурник. Той бил възкресен от боговете и изведен от царството на мъртвите, освен това бил надарен от тях с магически способности, като нейните. Заедно с Белгарат, Поулгара и Дурник се отправили към Долината на Алдур в Алгария. Възнамерявали да отгледат там странното добросърдечно дете Еранд.

Годините минавали и Белгарион се учел да бъде добър съпруг на младата си невяста. Той придобивал нови магически способности и укрепвал властта си. В земите на Запада царувал мир, но Югът бил раздиран от размирици. Там Кал Закат, императорът на Малореа, водел война с краля на мургите. Белгарат, връщайки се от странстване в Малореа, донесъл мрачни слухове за съществуването на някакъв странен камък на име Сардион. Но вълшебникът не знаел нищо повече за него, освен че е въплъщение на злото.

Но една нощ малкият Еранд и Белгарион били събудени от гласа на Пророчеството. Те го чували в съзнанието си и гласът ги насочил към тронната зала. Синьото Кълбо, намиращо се върху дръжката на меча, изведнъж почервеняло, заблестяло гневно и изрекло: „Пазете се от Зандрамас“. Но никой не знаел кой или какво е Зандрамас.

След дълги години на очакване Се’Недра забременяла. Но фанатичните последователи на култа към Мечката се разбунтували отново, заявявайки, че нито една жена от Толнедра не е достойна да бъде кралица. Те искали нейното място да бъде заето от някоя, в чиито вени тече истинската кръв на алорните.

Кралицата била много радостна от добрата новина за очаквания наследник. Веднъж, докато се къпела във ваната си, тя била нападната и почти удавена от една непозната жена — наемна убийца. Нападателката избягала и скочила от крепостната стена. Убийцата умряла, но принц Келдар, авантюристът от Драсния, известен още като Силк, се усъмнил заради дрехите й, че е последователка на култа към Мечката. Белгарион се разгневил, но все още не желаел да започва война.

След известно време кралица Се’Недра родила здраво момченце, което щяло да наследи трона на Рива. Радостта била огромна навсякъде в земите на алорните и в съседните кралства. Много знатни благородници се събрали в двореца на Рива, за да се веселят и да отпразнуват щастливото събитие.

Когато всички си тръгнали, Белгарион продължил да изучава древното Пророчество, което хората наричали Мринския сборник. Едно петно го безпокояло дълго време, но той открил, че може да разчете написаното под светлината, хвърляна от Кълбото. Така Белгарион научил, че Тъмното пророчество не е унищожено със смъртта на Торак и че той, Детето на Светлината, има още задължения. Сега Детето на Мрака се наричало Зандрамас, с когото трябвало да се срещне след време — на място, което не съществува в света.

Душата му се изпълнила с мрачни мисли и Белгарион поел към Долината на Алдур, за да се посъветва със своя прадядо Белгарат. Но докато разговарял със стареца, един пратеник му донесъл лоши новини. Наемници проникнали в Цитаделата и убили верния Пазител на Рива Бранд.

Заедно с Белгарат и леля си Поулгара Белгарион бързо се върнал в Рива. Един от нападателите бил все още жив. Принц Келдар също пристигнал и открил, че изпадналият в безсъзнание наемник е член на култа към Мечката. Нови доказателства показвали, че култът събира армия край град Реон и строи военни кораби в Ярвиксхолм, намиращ се край брега на кралство Черек.

Крал Белгарион обявил война на култа към Мечката и нападнал първо корабите при Ярвиксхолм. Атаката била бърза и безжалостна. Ярвиксхолм бил разрушен до основи и флотата била изгорена.

Но победата била помрачена от лоша новина. Пристигнало съобщение от Рива — синът на Белгарион бил отвлечен.

Белгарион, Белгарат и Поулгара се превърнали в птици, използвайки магия, и отлетели за Рива. Всяка къща в Рива вече била претърсена. Но с помощта на Кълбото Белгарион успял да открие следите на похитителите до западното крайбрежие на острова. Там се натъкнали на група членове на култа към Мечката, които ги нападнали. Един от нападателите оцелял и бил принуден от Поулгара да говори. Той заявил, че детето било откраднато по заповед на Улфгар, водача на култа към Мечката. Неговият лагер бил разположен в Реон, в източна Драсния. Но преди Поулгара да изкопчи още информация от него, той скочил от скалите и умрял.

Войната продължила в Реон. Белгарион открил, че войската му е недостатъчна. Докато настъпвали към града, войниците попаднали в засада. Щели да загубят, но им се притекъл на помощ принц Келдар с армията си от наемници надраки и това решило изхода на битката. Заедно с нови подкрепления от надраки войниците на Рива обсадили Реон.

Белгарион и Дурник обединили силите на волята си, за да отслабят крепостните стени на града. Стенобитните машини на барон Мандорален ги разрушили. Риванците и надраките нахлули в града, предвождани от Белгарион. Битката била много жестока, но сектантите били отблъснати и по-голямата част от тях били избити, а Белгарион и Дурник заловили водача на култа Улфгар.

Белгарион знаел, че синът му не е в града, но се надявал да научи къде се намира, след като разпита подробно Улфгар. Водачът на култа упорито отказвал да отговори. Тогава Еранд проникнал в мислите на Улфгар и научил всичко.

Станало ясно, че убийците, опитали се да удавят принцеса Се’Недра, са били наети от Улфгар. Но той нямал нищо общо с отвличането на детето. Разбира се, главната му цел била смъртта на сина на Белгарион и той искал да извърши ужасното деяние още преди детето да бъде родено, Но очевидно не знаел нищо за похищението.

Тогава към силите на Белгарион се присъединил вълшебникът Белдин. Той бързо разпознал Улфгар като Харакан, един от подчинените на Урвон, последния жив ученик на злия бог Торак. Харакан внезапно изчезнал и Белдин светкавично се впуснал да го преследва.

Пристигнали вестоносци от Рива. Търсенето продължило след заминаването на Белгарион. Един овчар, живеещ в хълмовете, видял някакъв кораб да носи нещо, което приличало на бебе. Непознатият се качил на кораб, наподобяващ по форма плавателните съдове в кралство Нийса, и отплавал на юг.

Тогава се появила Кайрадис, пророчица от град Кел. Тя казала, че детето е взето от Зандрамас и че сектантите били оставени нарочно в Рива, за да бъдат открити от войниците. Единственият заловен жив член на култа вярвал, че сведенията, които Поулгара изтръгнала от него на Острова на ветровете, са верни.

Пророчицата от Кел твърдяла, че Детето на Мрака е откраднало бебето с някаква тайна цел, свързана с камъка Сардион. Сега приятелите на Белгарион трябвало да преследват Зандрамас. Тя нямала право да каже нищо повече, освен да назове хората, които трябвало да тръгнат с Белгарион. След като оставила огромния си ням водач Тот при краля на Рива, пророчицата изчезнала.

Сърцето на Белгарион се изпълнило с лоши предчувствия, защото той разбирал, че похитителят на сина му има месеци преднина и следата почти се е изгубила. Изпаднал в мрачно настроение, той събрал спътниците си, за да преследват Зандрамас дори до края на света или отвъд, ако се наложи.

Първа част

Кралицата на змиите

1.

Гарион чуваше бавните монотонни капки в тъмнината. Въздухът беше студен и миришеше на влажна скала и плесен — воня от някакви бели организми, които отбягваха светлината. Опитваше се да долови всички безбройни звуци, които пещерите на Улго нашепваха в плътната тъмнина — процеждането на водата, шумоленето на камъчетата, бавно свличащи се надолу, печалните въздишки на въздуха, промъкващ се през цепнатините на скалата, за да стигне повърхността.

Белгарат спря и вдигна пушещата факла, която изпълни прохода с трептяща оранжева светлина и неясни сенки.

— Изчакайте тук — каза той и продължи по тъмната галерия с протритите си ботуши — бяха от различни чифтове, — като влачеше краката си по неравния под.

— Мразя това — промърмори Силк. — Наистина го мразя.

Зачакаха.

Алената светлина от факлата на Белгарат се появи отново.

— Всичко е наред — съобщи той. — Това е пътят.

Гарион обгърна с ръка нежните рамене на Се’Недра. Тя не беше казала нито дума по време на ездата на юг от Реон, защото за нея, както и за всички други, беше ясно, че целият им поход срещу култа на Мечката в източна Драсния се е провалил. Той беше дал на Зандрамас почти непреодолима преднина с похитения Геран, техния мъничък син. Чувството на безпомощност, което караше Гарион да удря заобикалящите го скали с юмруци и да вие в безсилна ярост, беше потопило Се’Недра в дълбока депресия и сега тя се препъваше из мрачните пещери на Улго, скована от нещастието си. И нито знаеше, нито пък се интересуваше накъде я водят. Гарион извърна глава, за да погледне Поулгара. Погледът, с който тя му отвърна, беше сериозен и поне на пръв поглед невъзмутим. Вълшебницата разгърна синята си пелерина и направи няколко едва забележими жеста, използвайки тайния език на Драсния.

„Трябва винаги да проверяваш дали не й е студено — каза Поулгара. — Точно сега тя е много чувствителна към студа.“

Десетки отчаяни въпроси нахлуха в съзнанието на Гарион. Но той не можеше да ги произнесе гласно, защото Се’Недра бе до него — беше обгърнал с ръка раменете й.

„Важното е, Гарион, ти да останеш спокоен — говореха му пръстите на Поулгара. — Не й позволявай да узнае колко много се тревожиш. Аз я наблюдавам и знам какво да правя, когато му дойде времето.“

Белгарат спря и се вгледа несигурно в тъмния проход вляво от тях.

— Пак се загубихме, нали? — обвини го Силк. Дребният драснианец бе съблякъл украсения си със сиви перли жакет, бе махнал бижутата и златните верижки и сега носеше стара кафява туника, оръфана от дълга употреба, проядена от молци кожена пелерина и безформена шапка. Така прикриваше себе си зад една от своите безброй фалшиви самоличности.

— Изобщо не сме се загубили — възрази Белгарат. — Просто не знам къде точно се намираме.

— Белгарат, точно това е значението на глагола „загубвам се“.

— Глупости. Смятам, че трябва да тръгнем по този път — заяви вълшебникът и посочи лявото разклонение на прохода.

— „Смяташ“?

— Ей, Силк — предупреди го ковачът Дурник. — Наистина трябва да говориш по-тихо. Таванът не ми изглежда твърде стабилен, а понякога дори високият звук е в състояние да предизвика срутване.

Силк замръзна, едри капки пот избиха по челото му, очите му неспокойно заоглеждаха скалите над тях.

— Поулгара — прошепна сподавено дребничкият драснианец. — кажи му да млъкне.

— Остави го на мира, Дурник — рече спокойно вълшебницата. — Знаеш какво е мнението му за пещерите.

— Просто си мислех, че трябва да знае, Поул — обясни ковачът. — Такива неща наистина стават в пещерите.

— Поулгара! — изстена Силк агонизиращо. — Моля те!

— Ще се върна да проверя как се справят Еранд и Тот с конете — каза Дурник, изгледа изпотения драснианец и го посъветва. — Просто се опитай да не крещиш.

Завиха зад ъгъла на криволичещата галерия и пред тях се откри просторна пещера, в чийто таван проблясваше широка кварцова жила. Някъде, може би на мили разстояние оттук, тя достигаше повърхността и пречупваше слънчевата светлина, разбивайки я на съставящите я цветове. Светлината достигаше до пещерата под формата на танцуващи дъги, които светваха ослепително, а сетне избледняваха, виейки се около блестящите води на плитко езерце в средата на пещерата. В далечния му край бълбукаше малък водопад и изпълваше подземната зала с музиката си.

— Се’Недра, погледни! — настоя Гарион.

— Какво? — повдигна глава тя. — О, да — изрече с безразличие малката кралица. — Много е красиво.

След това отново потъна в мислите си.

Гарион хвърли безпомощен поглед към леля Поул.

— Татко — подхвана тя, — мисля, че е време за обяд, а това място ми изглежда хубаво. Нека отдъхнем малко и да похапнем.

— Поул, никога няма да стигнем, ако правим почивки през една-две мили.

— Защо винаги спориш с мен? Да не би причината да е някакъв твой неизвестен за мен принцип?

Вълшебникът я погледна сърдито, обърна се и започна да си мърмори нещо под носа.

Еранд и Тот отидоха да напоят конете до брега на езерото. Водата бе кристално чиста. Двамата бяха съвършено различни — Еранд беше слаб и дребен юноша с къдрава руса коса и носеше обикновена кафява селска риза. А Тот се извисяваше над него като гигантско дърво над крехка фиданка. Въпреки че зимата наближаваше, великанът, който почти винаги мълчеше, носеше само сандали, препаска през кръста и вълнено одеяло, преметнато през едното му рамо. Голите му ръце и крака бяха като дънери, а изпъкналите му мускули потрепваха при всяко негово движение. Кестенявата му коса беше отметната назад и бе привързана на тила с къса кожена лента. Сляпата Кайрадис им беше казала, че мълчаливият гигант щял да им помага в преследването на Зандрамас и в търсенето на отвлечения син на Гарион. Но засега Тот се задоволяваше само да ги следва спокойно, без да дава каквито и да било признаци, че се интересува къде отиват.

— Ще ми помогнеш ли, Се’Недра? — попита любезно Поулгара, докато развързваше една от раниците.

Се’Недра безмълвно спря до нея.

— Ще ни трябва хляб — каза Поулгара, сякаш необезпокоена от видимата разсеяност на кралицата, извади няколко дълги тъмнокафяви селски хляба и ги сложи като дърва за горене в малките ръце на кралицата. — И сирене, разбира се — добави тя и измъкна покрита с восък пита сендарско сирене. След това сви устни. — А може би и мъничко от шунката — какво ще кажеш?

— Добре — отговори Се’Недра с безизразен тон.

— Гарион — продължи Поулгара, — би ли постлал тази покривка на плоската скала ей там? — Тя отново погледна Се’Недра. — Никак не ми харесва да ям на непокрита маса, ти какво ще кажеш?

— И на мен — беше отговорът на Се’Недра.

Двете занесоха хляба, сиренето и шунката до импровизираната маса и Поулгара щракна с пръсти и разтърси глава.

— Забравих ножа. Моля те, ще го донесеш ли, Се’Недра? — Кралицата кимна и се върна при товарния кон.

— Какво става с нея, лельо Поул? — попита Гарион напрегнато.

— Обхванала я е меланхолия, скъпи.

— Опасно ли е?

— Да, ако не се оправи бързо.

— Можеш ли да направиш нещо? Имам предвид дали е възможно да й дадеш някакво лекарство или нещо друго, за да оздравее?

— По-добре да не го правя, ако не е необходимо, Гарион. Понякога лекарствата само прикриват симптомите и изникват други проблеми. Повечето пъти е по-добре нещата да се оставят да минат от само себе си.

— Лельо Поул, не мога да продължавам да я гледам в това състояние.

— Ще трябва да потърпиш малко, Гарион. Просто се дръж, сякаш нейното поведение не ти прави впечатление. Тя все още не е готова да го преодолее. — Поулгара се обърна с топла усмивка. — А, донесе ли го? — попита тя и взе ножа от Се’Недра. — Благодаря ти много, скъпа.

Всички насядаха да се нахранят и докато гледаше втренчено малкото езерце, Дурник каза:

— Дали може да има някаква риба там?

— Не — отвърна Поулгара.

— Възможно е, Поул. Ако езерото се пълни от потоци, идващи от повърхността, някоя риба може да е била завлече на от течението и…

— Не, Дурник.

Той въздъхна.

Следобед продължиха по безкрайните виещи се галерии, следвайки трептящата факла на Белгарат. Часовете се нижеха непоносимо бавно.

— Колко още трябва да вървим, дядо? — попита Гарион.

— Трудно е да се каже. Разстоянията в пещерите не могат да се определят съвсем точно.

— Но защо въобще ни трябваше да идваме тук? Имам предвид, пише ли в Мринския сборник, или може би в Даринския, че нещо ще стане тук в Улго?

— Не, доколкото си спомням.

— Но предполагаш, че може да не сме разбрали съвсем правилно, нали?

— Нашият приятел се изрази много ясно, Гарион. Той каза, че походът ни на юг трябва да свърши при Пролгу, защото нещо, което трябва да се случи, ще се случи именно там.

— Не може ли това да стане без нас? — настояваше Гарион. — Ние се лутаме в тези пещери, а през това време Зандрамас се отдалечава все повече и повече от нас с моя син.

— Какво е това? — попита внезапно Еранд, който крачеше някъде зад тях. — Стори ми се, че чух нещо.

Всички спряха и се заслушаха. Чуваше се само пропукването на факлата на Белгарат. Бавното капане на водата, отекващо нежно някъде в тъмнината, и тежките въздишки на въздуха, преминаващ през пукнатините в скалата, прибавяха печалния си акомпанимент към обстановката. Изведнъж Гарион чу слаб звук от някаква песен. Човешки гласове, обединени в странен хор, се издигаха в особен нехармоничен, но дълбоко благоговеен химн на УЛ, повтарян от тези мрачни пещери в продължение на повече от пет хилядолетия.

— А, улгите — изрече Белгарат със задоволство. — Почти стигнахме до Пролгу. Сега може би ще открием кое е онова нещо, което трябва да се случи тук.

Извървяха още около миля по прохода, който ставаше все по-стръмен и по-стръмен и ги водеше все по-надълбоко към сърцето на света.

— Як! — чу се отнякъде глас, подобен на джавкане. — Теча велк!

— Белгарат. Ляун хак — отговори спокойно старият вълшебник.

— Белгарат? — Гласът звучеше изплашено. — Зайек калиг, Белгарат?

— Марекег горим, ляун зайек.

— Веед мо. Мар ишум Улго.

Когато пазачът приближи със своята купа от дърво, излъчваща фосфоресцираща светлина, Белгарат загаси факлата си.

— Яд хо, Белгарат. Гроя УЛ.

— Яд хо — отговори на ритуалния поздрав старият вълшебник. — Гроя УЛ.

Ниският широкоплещест улгос се поклони, а после се обърна и ги поведе по мрачния проход. Зеленикавата нетрепваща светлина от дървената купа, която носеше, придаваше на лицата на всички призрачна бледност. След около още една миля галерията изведнъж излезе в обширна пещера и бледата странна светлина — същата като от дървената купа — буквално ги заля. Тя се излъчваше от стотици отвори високо над тях. Те внимателно се придвижиха по тясна издатина, докато стигнаха до каменно стълбище, издялано в скалата. Водачът им поговори малко с Белгарат.

— Тук ще трябва да се разделим с конете — рече старият мъж.

— Аз мога да остана с тях — предложи Дурник.

— Не. Улгосът ще се погрижи за тях. А сега да се качим горе.

И той тръгна по стръмните стълби.

Катереха се мълчаливо, стъпките им отекваха глухо.

— Моля, не се навеждайте толкова над ръба, както прави Еранд — напомни им Поулгара, когато бяха на половината от пътя си.

— Просто исках да видя колко е дълбоко — отговори той. — Знаеш ли дали долу има вода?

— Това е една от причините, поради които ви предупредих да стоите далеч от ръба.

Той й се усмихна и продължи нагоре.

Заобиколиха дълбоката пропаст и влязоха в една от галериите, където улгите живееха и работеха в малки помещения, издялани в скалата. Отвъд тази галерия се намираше полуосветената пещера на горима с нейното езеро, остров и къща, която имаше особена пирамидална форма. Горимът на пещерната страна Улго, облечен, както винаги, в бяла роба, стоеше на мраморния мост, пресичащ езерото, и се взираше към тях.

— Белгарат — извика той с треперещ глас, — ти ли си?

— Аз съм, върховни жрецо — отговори старият вълшебник. — Как разбра, че идвам?

— Добре дошъл, стари приятелю.

Белгарат тръгна по моста, но Се’Недра го изпревари. Златистите й къдрици се развяха. Тя тичаше към горима с протегнати за прегръдка ръце.

— Се’Недра — прошепна той, когато кралицата обви ръце около врата му.

— О, свети гориме — зарида тя. — Откраднаха бебето ми.

— Какво?! — извика той.

Гарион неволно тръгна към Се’Недра, но Поулгара го хвана за ръката и го спря.

— Все още не — промърмори тя.

— Но…

— Може би точно от това се нуждае, Гарион.

— Но, лельо Поул, тя плаче.

— Да, тя точно това чакаше. Трябва да я оставим да излее мъката си и чак след това ще започне да се оправя.

Горимът бе прегърнал плачещата крехка кралица и й говореше с нежен, утешаващ тон. След като тя се поуспокои, той повдигна старческото си набраздено от бръчки лице и попита:

— Кога се случи това?

— Миналото лято — отговори му Белгарат. — Много дълга история.

— Елате вътре — покани ги горимът. — Слугите ми ще приготвят храна и напитки и ще можем да си поговорим, докато се храните.

Влязоха в обширната централна зала. Там имаше каменни пейки и маса, кристални лампи, висящи на вериги от тавана, осветяваха помещението и наклонените стени. Горимът каза нещо на един от мълчаливите си слуги и после се обърна към гостите си, все още обгърнал с ръка раменете на Се’Недра.

— Седнете, приятели — рече им той.

Когато се настаниха около каменната маса, слугата донесе поднос с кристални чаши и две шишета от силната напитка на улгите.

— Сега — подхвана светият старец. — Какво се е случило?

Белгарат изпи една чашка, а след това накратко описа какво бе станало през тези няколко месеца: разказа на горима за убийството на Бранд, за опита да се всее неразбирателство сред редиците на алорните и за похода срещу Ярвиксхолм.

— И после — продължи той, докато слугите донасяха подноси с пресни плодове, зеленчуци и печено месо — точно бяхме завзели Ярвиксхолм и някой се промъкнал в детската стая в крепостта на Рива и отвлякъл принц Геран от люлката му. Когато се върнахме на острова, открихме, че Кълбото може да проследи дирите на детето, колкото и далеч да водят те, стига само да вървят по суша. Мечът ни заведе до западната страна на острова. Там се натъкнахме на поклонници на култа към Мечката от Черек и те ни казаха, че водачът на култа Улфгар е организирал отвличането.

— Но това не беше истина, нали? — досети се горимът.

— Наполовина — отговори Силк.

— Разбира се, проблемът беше там, че самите те не знаеха, че ни лъжат — продължи Белгарат. — Били много внимателно подготвени и историята, която чухме от тях, звучеше доста правдоподобно особено като се има предвид, че водехме война с култа. Както и да е, организирахме поход срещу последната му крепост в град Реон в североизточна Драсния. След като превзехме града и пленихме Улфгар, истината излезе наяве. Оказа се, че той е малореански гролим, наречен Харакан, и няма нищо общо с отвличането на Геран. Истинският виновник е онзи мистериозен Зандрамас, за когото ти говорих преди няколко години. Не съм сигурен точно каква е ролята на Сардион, но поради някаква причина Зандрамас желае да заведе детето на мястото, споменато в Мринския сборник — мястото, което не съществува. Урвон отчаяно иска да предотврати това, така че е изпратил своя оръженосец тук, на запад, за да убие бебето и да попречи то да бъде отведено там.

— Имате ли някаква представа откъде трябва да започнете търсенето? — попита горимът.

Белгарат сви рамене.

— Само няколко следи. Това е всичко. Убедени сме, че Зандрамас е напуснал Острова на ветровете на борда на нийсански кораб — ето откъде ще започнем. В сборника е казано, че аз трябва да открия пътя до Сардион, и съм сигурен, че когато го намерим, Зандрамас и бебето няма да са много далеч. Може би ще се сдобия с нещо от онези предсказания, което би могло да ни помогне. Дано успея да открия някое добро копие.

— Стана ясно и че пророците от Кел са се включили директно — добави Поулгара.

— Пророците? — Гласът на горима звучеше изплашено. — Никога не са го правили.

— Знам — отговори тя. — Една от тях — момиче, наречено Кайрадис — се появи в Реон и ни даде малко допълнителна информация и точни инструкции.

— Това е много непривично за тях.

— Смятам, че нещата отиват към завършека си — отбеляза Белгарат. — Ние всички съсредоточихме цялото си внимание върху срещата между Гарион и Торак и въобще изгубихме представа, че истинските срещи са онези между Детето на Светлината и Детето на Мрака. Кайрадис каза, че това ще бъде последният двубой и че този път всичко ще бъде решено окончателно. Подозирам, че това е причината пророците накрая да излязат на открито.

Горимът се намръщи.

— Дори не бях помислял, че е възможно пророците да се занимават с грижите на други хора — рече той сериозно.

— Кои са тези пророци, свети гориме? — попита унило Се’Недра.

— Те са наши братовчеди, дете — отговори просто той.

Тя го погледна объркано.

— След като боговете създали човешката раса, дошло времето и за разпределението й — обясни той. — Имало седем раси и седмина богове. Но Алдур предпочел да върви сам по пътя си, а това означавало, че една от расите щяла да остане неизбрана.

— Да — кимна тя. — Чувала съм тази част от историята.

— Ние всички бяхме от този народ — продължи горимът. — Ние, мориндимците, карандите в северна Малореа, мелцените от изтока и далите. Нашият народ беше най-близък с далите, но когато започнахме търсенето на бог УЛ, те вече вяха обърнали очите си към небето в опита си да четат по звездите. Ние ги карахме да дойдат с нас, ала те не пожелаха.

— Значи сте загубили всякакъв контакт с тях? — попита тя.

— Понякога някои от техните идват при нас. Търсят нещо, за което почти не говорят. Те са много мъдри, защото получават видения, даващи им знание за миналото, настоящето и бъдещето и най-важното — наставления как да го използват.

— И всички ли са жени?

— Не, има и мъже. Но всички връзват очите си, та обикновената светлина да не им пречи видят по-добре тази, която е в съзнанието им. С всяка пророчица или пророк върви човек, чиято задача е да го води и предпазва. Те винаги се движат по двойки.

— Защо гролимите толкова се страхуват от тях? — попита Силк. — Бил съм в Малореа няколко пъти и съм виждал как гролимите се разтреперват само при споменаването на Кел.

— Подозирам, че далите са предприели нещо, за да държат гролимите далеч от Кел. Там е центърът на тяхната наука, а пък и гролимите проявяват пренебрежение към всичко, произхождащо извън земята на ангараките.

— Каква е целта на тези пророци, върховни жрецо? — попита Гарион.

— Не мога да ти отговоря, Белгарион — каза горимът. — Далите са запознати с всички клонове на тайното знание — некромантия, вълшебство, бяла и черна магия — всички тези, а дори и още тайнствени знания. Никой освен далите не знае със сигурност каква е тяхната цел. Ала каквато и да е, те са изцяло погълнати от нея — и онези в Малореа, а също и събратята им на запад.

— На запад? — Силк примигна. — Не знаех, че и тук има дали.

Горимът кимна.

— Те били разделени от Източното море, когато Торак използвал Кълбото, за да унищожи света. Западните дали били поробени от мургите през третото хилядолетие. Но където и да живеят — на изток или на запад, — те през всичките векове са се трудили в името на своята цел. Каквато и да е тя, далите са убедени, че от нея зависи съдбата на повторното сътворение на света.

— Дали наистина е така? — попита Гарион.

— Белгарион, ние не знаем каква е тяхната задача, затова не можем да правим предположения за нейната важност и значение. Но със сигурност знаем, че те не следват нито едно от пророчествата, които се борят за победа във Вселената. Вярват, че задачата им е била дадена от някаква по-висша съдба.

— Тъкмо това ме тревожи — изтъкна Белгарат. — Кайрадис ни подвежда със загадъчните си, недостатъчни сведения. Доколкото зная, тя постъпва по същия начин със Зандрамас. Не обичам да бъда воден за носа — особено от някого, чиито мотиви не разбирам. Тя усложнява всичко, а аз не обичам усложненията. Харесвам обикновените, прости ситуации и обикновения изход от тях.

— Като например: Добро и Зло — обади се Дурник.

— Предпочитам да го формулирам: „Те и ние“. Това ни дава възможност да се освободим от всичко излишно и ни позволява да се заемем направо със случая.

Гарион спа неспокойно и стана рано. Главата му бе натежала, сякаш бе пълна с пясък. Той поседя малко на една от каменните пейки в централната зала в къщата на горима, а после, обхванат от мрачно безпокойство, излезе, за да огледа тихото езеро, заобикалящо къщата. Кръглите лампи, висящи на вериги от тавана на пещерата, хвърляха бледо сияние, което приличаше повече на видение от някакъв сън, отколкото на истинска светлина. Докато стоеше замислен край водата, нещо помръдна на брега и привлече вниманието му.

Бяха няколко жени със светла кожа, големи тъмни очи и безцветна коса, характерна за улгите, облечени в обикновени рокли. Те се трупаха боязливо една до друга пред мраморния мост.

— Искате ли нещо? — подвикна им Гарион.

Те започнаха да шушукат, а сетне избутаха една от тях напред, за да говори от името на всички.

— Ние… искаме да видим принцеса Се’Недра — каза тя срамежливо и се изчерви. — Ако не е… твърде заета… — Жената приказваше на пресекулки, сякаш езикът, който използваше, й беше чужд.

— Ще отида да проверя дали се е събудила — каза Гарион.

— Благодаря — отговори тя и се върна при приятелките си, където очевидно се чувстваше по-сигурна.

Се’Недра седеше в леглото си. На лицето й нямаше и следа от пълното безразличие, което я беше обхванало през изминалите няколко седмици. Очите й изглеждаха спокойни, внимателни.

— Станал си рано — отбеляза тя.

— Не можах да спя. А ти добре ли си?

— Добре съм, Гарион. Защо питаш?

— Просто така… — сви рамене той. — Някакви млади жени от племето улго чакат навън. Искат да те видят.

Кралицата се намръщи.

— Какво ли искат?

— Изглежда, че те познават. Казаха, че искат да се видят с принцеса Се’Недра.

— Разбира се! — възкликна тя и скочи от леглото. — Почти ги бях забравила. — Кралицата бързо облече една зелена рокля и изхвръкна от стаята.

Изпълнен с любопитство, Гарион я последва, но спря в централната зала на къщата, където Поулгара, Дурник и горимът седяха на една каменна пейка.

— Какво й стана? — попита Поулгара, гледайки след припкащата кралица.

— Дошли са някакви жени — отговори Гарион. — Изглежда, че са й приятелки.

— Тя беше много популярна по време на посещението си тук и се сприятели с всички момичета, въпреки че те са много срамежливи. Обожаваха я — обясни горимът.

— Извинете ме, велики жрецо — намеси се Дурник. — Дали Релг е някъде тук? Мислех, че ще се видим, като пристигнем в пещерите.

— Релг и Тайба взеха децата си и се преместиха в Марагор — отговори горимът.

— В Марагор? — примигна учудено Гарион. — Ами призраците там?

— Тях ги защитава бог Мара — каза горимът. — Изглежда, че той и УЛ се разбират. Не съм сигурен, че разбирам напълно всичко това, но Мара настоява, че децата на Тайба са мараги, и се е заклел да ги предпазва, докато са в Марагор.

Гарион се намръщи.

— Но нали тяхното първородно дете щеше да стане горим някой ден?

Старият мъж кимна утвърдително.

— Да. Очите му все още са сини като сапфири. Отначало и аз се тревожех, Белгарион, но съм сигурен, че УЛ ще върне сина на Релг в пещерите на улго в подходящото за това време.

— Как е Се’Недра тази сутрин, Гарион? — попита Поулгара сериозно.

— Изглежда, че почти се е оправила. Това означава ли, че наистина е добре?

— Добър признак, ала може би все още е малко рано да сме съвсем сигурни. Защо не отидеш да я наглеждаш?

— Добре.

— Само че се опитай да не го правиш прекалено очебийно. Този момент е критичен, а не искаме да й внушим, че я шпионираме, нали?

— Ще бъда внимателен, лельо Поул.

Той излезе и започна да обикаля малкия остров, сякаш искаше само да се разходи. Често поглеждаше към групата на другия бряг. Светлокожите, облечени в бели рокли жени от племето улго се бяха струпали около Се’Недра. Нейната зелена роба и червеникавата й коса изпъкваха ярко в средата на групата, защото бяха в рязък контраст със заобикалящия ги отвсякъде бял цвят. Внезапно Гарион си представи следната картина: със своята цветна премяна Се’Недра наподобяваше кървавочервена роза, растяща в средата на леха от бели лилии.

След около половин час Поулгара излезе от къщата.

— Гарион, виждал ли си Еранд тази сутрин?

— Не, лельо Поул.

— Не е в стаята си. — Тя се намръщи. — Какво ли е наумило това момче? Я го потърси.

— Да, госпожо — отговори автоматично той и докато крачеше по моста, се усмихна на себе си. Въпреки всичко, случило се досега, той и леля Поул винаги се връщаха към същите взаимоотношения като онези, когато Гарион беше момче. Белгарион беше напълно сигурен, че в повечето от случаите тя дори не си спомня, че той е крал, и затова често го изпраща да изпълнява най-обикновени поръчки, без да се съобразява, че те могат да бъдат под достойнството му. Но пък като незабавно се подчиняваше на безапелационните й заповеди, той се избавяше от необходимостта да взема трудни решения. Това го връщаше към онези дни, когато беше обикновено фермерско момче без всички грижи и отговорности, които му се бяха струпали, откак бе поел управлението на Рива. Се’Недра и приятелките й бяха насядали по скалите до потъналия в мъгла бряг на езерото и разговаряха унило. Лицето на кралицата отново се бе помрачило.

— Всичко наред ли е? — попита Гарион изпитателно.

— Да — отговори тя. — Просто си говорим.

Той я погледна, но реши да не й задава повече въпроси.

— Виждала ли си Еранд? — попита кралят на Рива, за да смени темата.

— Не е ли в къщата?

Гарион поклати глава отрицателно.

— Не. Леля Поул ме помоли да го намеря.

Една от жените прошепна нещо на Се’Недра.

— Саба казва, че го видяла в главната галерия преди около час, когато идвали насам — каза Се’Недра.

— А къде се намира това? — попита той.

— Ето там — посочи тя.

Гарион кимна, после попита:

— Сигурна ли си, че не ти е студено?

— Добре съм — отвърна тя.

— Ще се върна след малко — рече Гарион и тръгна към галерията, която му посочиха. Беше му неудобно да следи Се’Недра по този начин и възможността чрез някоя случайна забележка да я потопи отново в дълбока депресия го караше да бъде предпазлив. Вече почти се страхуваше да говори с нея. Чисто физическото заболяване изглеждаше достатъчно тежка беда, ала умственото разстройство беше нещо много по-ужасяващо.

Той влезе в галерията. Подобно на всички пещери и проходи, в които живееха улгите, тя беше слабо осветена от зеленикавото блестене на фосфоресциращите скали. Стаичките, намиращи се и от двете страни на галерията, бяха добре подредени и той видя цели семейства, които закусваха, събрани около каменните маси. Очевидно предните стени на жилищата им просто липсваха и домовете им можеха да бъдат подробно разгледани от всеки случайно преминаващ.

Тъй като съвсем малко от улгите говореха езика му, беше невъзможно да попита дали Еранд е минавал оттук. Скоро откри, че се лута безцелно, надявайки се шансът да го срещне някъде с приятеля му. Галерията, по която вървеше, излизаше в обширната пещера, където се намираха издяланите в скалата стълби, водещи надолу към мрачните води на пропастта…

Той обмисли възможността Еранд да е отишъл да види коня си, но нещо му подсказа, че трябва да тръгне по широката издатина, виеща се около ръба на бездната. Не беше извървял и двеста метра, когато чу гласове от един тъмен проход. Не можеше да различи отделните думи заради ехото, повтарящо многократно всички звуци, но му се стори, че единият от гласовете е на Еранд. Гарион влезе в прохода.

Неизползваната галерия не беше осветена, затова той сложи ръка на грубата каменна стена и продължи пътя си пипнешком. Ала след като зави, съзря светлинка, идваща някъде отпред. Беше някакво особено бяло сияние, твърде различно от слабата зеленикава светлина на фосфоресциращи скали, използвана за осветление на този тъмен пещерен свят. Коридорът изви рязко наляво и Гарион видя, че Еранд разговаря с висока, облечена в бяла роба фигура. Зениците му се разшириха. Сиянието, което бе забелязал, се излъчваше от фигурата. Той почувства величавото присъствие на същество, което не е от този свят.

Сияещата фигура не се обърна, а заговори със спокоен и тих глас:

— Присъедини се към нас, Белгарион, и бъди добре дошъл.

Гарион безмълвно се подчини. Фигурата се обърна и той впери поглед в неподвластното на времето лице на бог УЛ.

— Тъкмо инструктирах младия Ерионд за задачата, която му предстои — изрече Бащата на боговете.

— Ерионд ли?

— Това е неговото истинско име, Белгарион. Вече е време той да забрави старото си юношеско прозвище и да приеме своето истинско име. Ти беше скрит зад обикновеното Гарион, а той — зад Еранд. Това е мъдро, защото истинското име на човек с важна задача пред себе си често пъти може да му навлече неприятности още преди да е готов да се предпази от тях.

— Името ми е хубаво, нали, Белгарион? — попита гордо Ерионд.

— Превъзходно е — съгласи се Гарион.

Кълбото върху дръжката на меча на гърба на Гарион проблесна с яркосиня светлина в отговор на сиянието на УЛ и богът кимна, за да покаже уважението си към него.

— На вас са възложени задачи — продължи УЛ — А също и на спътниците ви. Те всичките трябва да бъдат изпълнени преди срещата между Детето на Светлината и Детето на Мрака да се осъществи.

— Моля те, свещени УЛ — прошепна Гарион. — Можеш ли да ми кажеш как е синът ми?

— Той е добре, Белгарион. Засега не е в опасност.

— Благодаря — отговори Гарион признателно, пое си дъх и попита: — А каква е моята задача?

— Тя вече ти е била разкрита от пророчицата от Кел, Белгарион. Ти трябва да попречиш на Зандрамас да стигне да Сардион. Ако Детето на Мрака достигне до Камъка на злото с твоя син, Мракът ще има превес в тази последна среща.

Гарион се подготви за възможната лоша новина и зададе следващия си въпрос, от отговора на който се страхуваше.

— В предсказанията на Ашаба се казва, че Богът на Злото пак ще се появи. Това означава ли, че Торак ще се прероди и аз ще трябва отново да се бия с него?

— Не, Белгарион. Синът ми няма да се върне. Твоят огнен меч отне живота му. Врагът в тази среща ще бъде много по-опасен. Духът, който беше обладал Торак, сега е намерил друго тяло. Торак беше сакат и несъвършен заради гордостта си. Този, който ще заеме неговото място, ако ти се провалиш, ще бъде непобедим, и нито твоят меч, нито всичките мечове на този свят ще бъдат достатъчни да се съпротивляват срещу него.

— Значи Зандрамас е човекът, с когото трябва да се бия? — каза Гарион мрачно. — Имам достатъчно причини, за да го сторя, в това съм сигурен.

— Срещата между Детето на Светлината и Детето на Мрака няма да бъде между теб и Зандрамас — заяви УЛ.

— Но нали той е Детето на Мрака — възрази Гарион.

— Сега ти си Детето на Светлината. Но помни, че този товар ще тежи на плещите на всички ви, докато не дойде времето на окончателната среща. Това, което започна с раждането на твоя син, трябва да приключи в точно определено време. Задачите, стоящи пред теб и спътниците ти, са много и трябва да бъдат изпълнени преди отреденото за срещата време. Ако се провалите, всичките ни стремежи ще бъдат унищожени за вечни времена. Последната среща между Детето на Светлината и Детето на Мрака трябва да се състои. Всички необходими условия трябва да са налице, защото тогава всичко, което е било разделено, ще стане пак едно цяло. Съдбата на този свят, а и на всички други светове е в твоите ръце, Белгарион. Крайният резултат няма да зависи от меча ти, а от това какво ще избереш.

Бащата на боговете погледна с любов двамата мъже и продължи:

— Не се страхувайте, синове мои. Въпреки че сте много различни, вие се борите за една и съща кауза. Помагайте си един на друг и се поддържайте и дано знанието, че аз съм на ваша страна, ви успокоява.

След това блестящата фигура потрепна и изчезна, а пещерите на Улго отекнаха, сякаш в тях изкънтя някаква невероятно голяма камбана.

2.

Гарион бе изпълнен с някаква необяснима ведрина. Спокойната решителност в гърдите му наподобяваше чувството, което беше изпитал преди да се изправи срещу Торак между разпадащите се руини в Града на Вечната нощ. Разстояние, равно на половината свят, го делеше от това място. Когато си спомни онази ужасна нощ, той се опита да открие страховитата истина. Осакатеният бог не се беше стремил само да го победи физически. Той се беше опитал да го подчини чрез силата на волята си. Непоколебимият отказ на цялата група да отстъпи, а не пламтящият меч на Гарион, беше оказал по-голямо влияние и беше надделял в края на двубоя. Бавно, както настъпването на зората, истината изплува пред Гарион. Въпреки че Злото изглеждаше непобедимо, крачейки горделиво в обгърнатия от тъмнина свят, то ни най-малко не желаеше да срещне Светлината. Злото можеше да победи само тогава, когато Светлината отстъпи. Докато Детето на Светлината оставаше непоклатимо и не се предаваше, той щеше да бъде непобедим. Сега, докато стоеше в тъмната пещера, заслушан в необичайния звук, предизвикан от заминаването на УЛ, му се стори, че вижда съвсем ясно мислите на врага си. Въпреки всичко Торак беше бил уплашен — а сега същият страх гризеше сърцето на Зандрамас.

И изведнъж Гарион разбра още една истина, истина безкрайно проста и едновременно с това толкова всеобхватна, че дълбочината й го разтърси до дъното на душата му. Не съществуваше такова нещо като тъмнина! Това, което изглеждаше толкова огромно и разрушително, не беше нищо повече от отсъствие на светлина. Докато Детето на Светлината помнеше това, Детето на Мрака не можеше да победи. Торак бе знаел това, Зандрамас го знаеше, и накрая Гарион сам го беше разбрал. Той радостно се засмя.

— Всичко става по-лесно, когато го разбереш, нали? — попита тихо младежът, когото винаги бяха наричали Еранд.

— Ти знаеш какво мисля, нали?

— Да. Тревожи ли те това?

— Не. Мисля, че не.

Сега, след заминаването на УЛ, галерията, в която стояха, изведнъж му се стори много тъмна. Гарион знаеше обратния път, но идеята, хрумнала му преди известно време, трябваше да бъде потвърдена. Той обърна глава и заговори на Кълбото върху дръжката на огромния меч.

— Можеш ли да ни дадеш малко светлина?

В отговор Кълбото заискри със син пламък, изпълвайки в същото време мислите на Гарион с кристално чистата си песен. Гарион погледна Ерионд.

— Да се връщаме. Леля Поул се тревожи къде си.

Тръгнаха обратно по пустата галерия и Гарион постави с любов ръка върху раменете на младия си приятел. Поради някаква причина точно сега му бе много близък.

Излязоха на ръба на мрачната пропаст. Отвесните стени бяха осеяни от бледи светлини, ромонът на водопада на дъното на бездната галеше слуха им. Внезапно Гарион си спомни нещо, което се беше случило предния ден.

— Защо леля Поул се тревожи толкова много, когато се приближиш до вода? — попита любопитно той.

— Когато бях малък, точно след като се преместихме в къщата на Поледра в Долината, доста често падах в реката.

Гарион се усмихна.

— Това ми изглежда съвсем естествено.

— Не се е случвало от дълго време. Според мен Поулгара смята, че съм запазил правото си да падам във водата за някакъв специален случай.

Гарион се засмя, после двамата влязоха в коридора, където се намираха спалните помещения и който водеше към пещерата на горима. Посрещнаха ги уплашените погледи на улгите, които живееха и работеха в тази галерия.

— Белгарион — рече Ерионд. — Кълбото все още блести.

— О — отговори Гарион, — бях забравил. — Той погледна през рамо към весело блещукащия камък и каза: — Вече можеш да спреш.

Кълбото проблесна за последен път, сякаш беше разочаровано. Другите се бяха събрали в централната стая на къщата на горима, за да закусят. Когато двамата влязоха в помещението, Поулгара вдигна поглед.

— Къде бяхте? — започна тя, но спря, вгледа се в очите на Ерионд и попита: — Нещо се е случило, нали?

— Да — отвърна той. — УЛ искаше да говори с нас. Трябваше да ни каже някои неща.

Белгарат отблъсна чинията си настрани и напрегнато каза:

— Я разкажете по-подробно. Имаме достатъчно време. И гледайте да не пропускате нищо.

Гарион седна до Се’Недра и внимателно описа срещата с Бащата на боговете, като се стремеше да повтори точно думите на УЛ.

— Накрая той каза, че Ерионд и аз имаме сходни души и трябва да се подкрепяме и да си помагаме — заключи той.

— И това ли беше всичко? — попита Белгарат.

— В известна степен, да.

— Освен това обеща, че ще бъде с нас — добави Ерионд.

— И не ви съобщи никакви подробности за онзи момент, когато всичко трябва да свърши? — попита старият вълшебник и лицето му се напрегна.

Гарион поклати глава.

— Не. Съжалявам, дядо.

— Не обичам да работя без план — кипна Белгарат. — Трябва да знам дали изоставам, или избързвам.

Се’Недра прегърна Гарион и лицето й се изпълни едновременно със загриженост и облекчение.

— Сигурен ли си, че ти каза, че детето ни е добре? — поиска да знае тя.

— Да, потвърди, че всичко е наред — увери я Ерионд. — Каза ни, че този, при когото е сега, ще се погрижи нуждите му да бъдат удовлетворени и че в момента Геран не се намира в опасност.

— В момента? — възкликна Се’Недра. — Какво означава това?

— Не ни каза нищо повече, Се’Недра — отвърна Гарион.

— Защо не го попитахте къде е детето ни?

— Защото бях сигурен, че няма да ми каже. Откриването на Геран и Зандрамас е моя работа и не мисля, че те ще позволят някой друг да я свърши вместо мен.

— „Те“? Кои са тези „те“?

— Пророчествата — и двете. Те диктуват правилата и всички ние трябва да ги следваме, дори да не знаем какви са.

— Но това е глупаво!

— Отиди и им го кажи, Не съм го измислил аз.

Леля Поул погледна с недоумение Ерионд.

— Ти знаеше ли? Имам предвид името си?

— Знаех, че името ми е друго. Когато ме наричахте Еранд, по някаква причина се чувствах неловко. Сърдиш ли ми се, Поулгара?

Тя се усмихна и го прегърна.

— Не, Ерионд — каза тя. — Изобщо не ти се сърдя.

— Каква точно е задачата, която ти постави УЛ? — попита Белгарат.

— Каза, че ще открия какво трябва да правя, когато му дойде времето.

— И това е всичко?

— Каза, че тя е много важна и че ще се променя, след като я изпълня.

— Защо винаги всичко е свързано с разгадаване на гатанки? — недоволно се оплака Белгарат.

— Това е още едно от правилата, за които спомена Гарион — намеси се Силк и отново напълни чашата си от голямото шише на масата. — А сега какво ще правим, приятелю?

Белгарат се замисли, подръпна ухото си и погледна нагоре към едва мъждукащите лампи.

— Мисля, че тази среща е събитието, което трябваше да се случи тук в Пролгу — заяви той. — Затова смятам, че е време да продължим. Няма да има никакви лоши последствия, ако отидем малко по-рано там, накъдето сме тръгнали, но съм сигурен, че ще е истинско бедствие, ако закъснеем. — Той стана и сложи ръка върху крехкото рамо на горима. — Ще ти изпращам новини от време на време. Ще помолиш ли някои от твоите хора да ни преведат през пещерите до Арендия? Ще ми се да изляза на открито колкото е възможно по-скоро.

— Разбира се, стари приятелю — отвърна горимът. — И нека УЛ ви води.

— Надявам се, че все пак ще го направи някой от твоите хора — измърмори Силк.

Белгарат го погледна сърдито.

— Всичко е наред — отвърна сърдечно Силк. — Фактът, че постоянно се изгубваш, ни най-малко не намалява уважението, което изпитваме към теб. Сигурен съм, че това е просто лош навик, който си придобил, защото умът ти е бил зает с по-сериозни проблеми.

Белгарат погледна Гарион:

— Наистина ли трябва да идва с нас?

— Да, дядо. Наистина.

Два дни по-късно, малко след изгрев слънце, излязоха от пещерата от един почти незабележим изход сред брезова гора. Водачите им не посмяха да излязат на светлината на слънцето и се отдръпнаха назад. Белгарат им благодари и те се оттеглиха в черните недра на земята.

— Не можеш да си представиш колко по-добре се чувствам — изрече с облекчение Силк, когато излезе от пещерата и видя, че навън е студена слънчева утрин. На места между дърветата имаше замръзнал сняг, който блестеше под косите лъчи на утринното слънце. Някъде отляво се чуваше буйното клокочене на планински поток.

— Имаш ли представа къде се намираме? — обърна се Дурник към Белгарат.

Възрастният мъж погледна към току-що изгрялото слънце и отговори:

— Някъде в подножието на хълмовете в централна Арендия.

— На юг от Арендската гора? — запита Силк.

— Трудно е да се каже със сигурност.

Дребният драснианец се озърна.

— По-добре да погледна оттам — подхвърли той и посочи един хълм, който се издигаше над гората. — Може да зърна нещо отгоре.

— Смятам, че една закуска ще бъде добре дошла за всички — предложи Поулгара. — Хайде да намерим някоя поляна и да запалим огън.

— Няма да се бавя — обеща Силк, обърна коня си и се отдалечи между белите стволове на брезите.

Останалите продължиха да яздят. Дебелият килим от златни листа шумолеше под копитата на конете. Скоро откриха една полянка на брега на потока, който бяха чули, излизайки от пещерата.

— Това ще свърши работа — реши Поулгара. — Гарион, съберете с Ерионд дърва за огън! Малко бекон и препечени филийки ще ни се отразят добре.

— Да, лельо Поул — отвърна автоматично той и слезе от седлото.

Ерионд се присъедини към него и двамата се запътиха да търсят паднали клони.

— Приятно е отново да си на слънце — отбеляза Ерионд и издърпа голям клон изпод едно паднало дърво. — Пещерите също са хубави, но предпочитам да виждам небето.

Гарион почувства силна близост с този млад мъж с открито лице. Случката, която беше станала в пещерата, ги беше сближила още повече и беше привлякла вниманието на Гарион към една мисъл, която не бе напускала съзнанието му от няколко години. Фактът, че двамата с Ерионд бяха отгледани от леля Поул и Дурник, В много отношения ги правеше близки като братя. Той мислеше за това, докато връзваше няколко дебели клона с едно въже. И изведнъж осъзна, че знае съвсем малко за Ерионд, особено за онова, което му се е случило преди да го намерят в Рак Ктхол.

— Ерионд — попита той, — спомняш ли си къде си живял преди да те открие Зедар?

Младият мъж погледна към небето и очите му се замъглиха от усилието да си припомни ранното си детство.

— Мисля, че беше някакъв град — отвърна той. — Имам бегли спомени за улици и магазини.

— Спомняш ли си нещо за майка си?

— Не си спомням да съм живял дълго на едно място с едни и същи хора. Мисля, че ходех от врата на врата, хората ме пускаха да вляза и ми даваха нещо за ядене и място за спане.

Внезапно Гарион изпита силно съчувствие. Ерионд беше живял като сирак, както и той самият, дори по-зле.

— Спомняш ли си деня, когато те е намерил Зедар? — попита той.

— Да — отговори младежът. — При това съвсем ясно. Беше облачно, нямаше никакви сенки, затова не мога да определя точно по кое време на деня беше. Срещнах го в една тясна уличка. Спомням си, че очите му излъчваха някаква болка, сякаш му се беше случило нещо ужасно. — Ерионд въздъхна. — Бедният Зедар.

— Той говореше ли с тебе?

— Не много често. Почти винаги казваше, че иска да ми възложи някаква задача. Но пък често говореше насън, казваше: „Господарю“. Понякога, когато го произнасяше, гласът му беше изпълнен с любов, а друг път — със страх. Сякаш имаше двама различни господари.

— Да, така е. Отначало той е бил един от учениците на Алдур. По-късно негов господар станал Торак.

— Защо смяташ, че го е направил, Белгарион? Имам предвид, защо е сменил господарите?

— Не зная, Ерионд. Наистина не зная.

Дурник вече беше запалил огън и Поулгара, тананикайки си тихичко, се занимаваше с гърнетата и тиганите. Докато Гарион и Ерионд чупеха събраните клони, се върна и Силк.

— Отгоре се вижда доста надалече — съобщи той. — Намираме се на около десет левги от главния път на мургите.

— Видя ли река Малерин? — попита го Белгарат.

Силк поклати глава.

— Не самата река — отвърна той, — но на юг има голяма долина. Смятам, че тече там.

— Значи преценката ми е точна. Какъв е теренът до главния път?

— Предстои ни тежък преход — каза Силк. — Стръмно е, пък и гората изглежда доста гъста.

— Ще се наложи да вървим колкото се може по-бързо. Всичко ще бъде наред, когато стигнем до главния път.

Силк го изгледа и изсумтя:

— От запад се задава буря.

Дурник помириса ледения въздух и потвърди:

— Сняг. Усеща се, че наближава.

Силк го погледна с отвращение и каза почти обвиняващо:

— Трябваше да го изречеш на глас, нали, Дурник?

Дурник го изгледа неразбиращо.

— Не знаеш ли, че когато говориш за лоши неща, те се случват?

— Това са глупости, Силк.

— Зная, но това винаги се потвърждава на практика.

Закуската от хляб, сушени плодове и бекон, приготвена от леля Поул, беше проста, но храната бе повече от достатъчно и засити всички. Когато приключиха, приятелите опаковаха багажа си и изгасиха огъня с вода от ледения поток. След това продължиха да яздят надолу по стръмния склон, като следваха потока, който се спускаше през брезовата гора.

Дурник яздеше до безмълвния Тот.

— Кажи ми, Тот — рече замислено ковачът, загледан в разпенената вода, която падаше върху обраслите с мъх речни камъни. — Ходил ли си някога за риба?

Огромният мъж се усмихна срамежливо.

— Имам влакно и кукички в един от чувалите. Може би ще имаме шанс… — Дурник не довърши мисълта си. Усмивката на Тот стана по-широка.

Силк се изправи на стремената, взря се напред и каза:

— Бурята ще започне след не повече от половин час.

— Съмнявам се, че ще можем да се движим бързо, когато ни настигне — изсумтя Белгарат.

— Мразя снега — потрепера Силк и се навъси.

— Типично за драснианците.

— А коя според теб е главната причина, поради която напуснах Драсния?

Продължаваха да се спускат надолу по хълма. Слънчевата светлина избледня и накрая изчезна съвсем, защото бурята се развихри високо над главите им и изписа огромно петно върху есенното небе!

— Ето го и снега! — възкликна жизнерадостно Ерионд, когато първите снежинки затанцуваха в силния вятър.

Силк го погледна кисело, нахлупи оръфаната си шапка още по-ниско и се загърна още по-плътно в овехтялото си наметало. После язвително попита стария вълшебник:

— И няма да направиш нищо, за да спреш това?

— Знаеш, че няма да стане.

— Понякога много ме разочароваш, Белгарат — отвърна Силк и се уви зиморничаво в наметалото си.

Започна да вали по-силно, очертанията на дърветата около тях станаха съвсем неясни сред бързо движещата се бяла завеса, която сякаш помиташе цялата гора.

След около още миля спускане по хълма излязоха от брезите и навлязоха в тъмнозелена гора от извисяващи се високо над главите им ели. Силата на вятъра намаляваше. Снегът преминаваше през клоните им като през сито и бавно падаше върху покритата с иглички земя. Белгарат спря, изтърси снега от наметалото си и се огледа.

— Пак ли се загубихме? — попита Силк.

— Не съвсем. — Старият вълшебник погледна Дурник. — Как смяташ, колко още ще трябва да слизаме, за да избегнем това?

Дурник се почеса по брадичката.

— Трудно е да се каже — отвърна той и се обърна към немия си приятел. — Какво мислиш, Тот?

Гигантът повдигна глава и подуши въздуха. След това направи серия от странни знаци с едната си ръка.

— Може би си прав — съгласи се Дурник и отново се обърна към Белгарат.

— Ако наклонът на хълма не се промени, ще слезем под линията на снега още следобед — естествено, ако продължим да се движим напред.

— Е, тогава по-добре да не спираме — каза Белгарат и подкара коня си в лек тръс.

Снегът продължаваше да вали, превърна се в дебела покривка и гората изсветля, защото снегът внесе с белотата си някаква особена мека светлина.

По обяд приятелите спряха, хапнаха набързо и продължиха да се спускат през гората към Арендия. В ранния следобед, както бяха предсказали Дурник и Тот, снегът се смеси със студен дъжд. Скоро след това големите мокри снежинки изчезнаха и те продължиха да яздят, обгърнати от ситни водни капки.

Късно следобед вятърът задуха отново. Дъждът беше студен и наистина неприятен. Дурник се огледа.

— Смятам, че е време да си намерим място за пренощуване — рече той. — Ще ни трябва подслон от вятъра, а и намирането на сухи дърва може да се окаже проблем.

Огромният Тот се огледа, посочи един гъсталак от млади борчета в края на поляната, на която току-що бяха излезли, и пак започна да прави жестове. Дурник го погледа напрегнато известно време, след това кимна и двамата слязоха от конете си и се заловиха на работа.

В мястото, което избраха, вятърът не се усещаше, а гъстите клони спираха дъжда като покрив. Двамата извиха няколко дръвчета и вързаха върховете им, после ги покриха с платнище. Построеното наподобяваше павилион с кръгъл покрив, отворен отпред. Пред входа двамата изкопаха дупка за огнище и я оградиха с камъни.

Гората беше подгизнала от дъжда и събирането на сухи дърва наистина се оказа трудно, но Гарион използва опита, който беше придобил, докато търсеше Кълбото, и се насочи към защитените от дъжда повалени дървета и обраслите с гъсти шубраци площи под скалите. До вечерта той и Ерионд натрупаха голяма купчина дърва до огнището, на което Поулгара и Се’Недра приготвяха вечерята.

Неколкостотин метра надолу по склона имаше малък извор. Гарион се подхлъзна много пъти, докато стигне до него с два кожени мяха, провесени на раменете му. Вече бързо се смрачаваше, но червените пламъци на лагерния огън проблясваха жизнерадостно.

Поулгара беше закачила мокрото си наметало на един клон и си тананикаше тихо, докато двете със Се’Недра работеха над огъня.

— Благодаря, ваше величество — рече Се’Недра, когато Гарион й подаде меховете. Усмивката й излъчваше някаква тъга, сякаш тя полагаше съзнателни усилия да изглежда безгрижна.

— Удоволствието е мое, ваше величество — отвърна той и галантно се поклони.

Тя се усмихна и го целуна по бузата, после въздъхна и продължи да реже на дребно зеленчуците за яхнията, която Поулгара разбъркваше в една дълбока тенджера.

След като се нахраниха, приятелите насядаха около огъня и заслушаха воя на вятъра във върховете на дърветата и трополенето на дъждовните капки.

— Какво разстояние минахме днес? — попита Се’Недра сънено и се облегна уморено на рамото на Гарион.

— Седем-осем левги — отвърна Дурник. — Пътуването през гъста гора е бавно.

— Щом излезем на главния път, който започва от страната на мургите и води до Големия панаир, ще започнем да се движим по-бързо — обади се Силк. Очите му светнаха и дългият му остър нос запотрепва.

— Не съм съгласен — рече Белгарат.

— Но нали трябва да намерим провизии — възрази Силк и очите му блеснаха още по-силно.

— Дурник ще се погрижи за това. Изглежда, хората, които работят с теб, винаги се чувстват измамени, когато им остане време да премислят всичко отново.

— Но, Белгарат, ти самият каза, че трябва да побързаме.

— Какво по-точно имаш предвид?

— Не си ли забелязал, че хората пътуват по-бързо, когато някой ги преследва?

Белгарат го изгледа остро и каза:

— Просто се откажи от това, Силк. Хайде да лягаме — предложи той на останалите. — Утре денят ще е тежък и дълъг.

Малко след полунощ Гарион внезапно се събуди. Вятърът беше утихнал, огънят пред уютния им подслон беше догорял и бяха останали само няколко въглена. Кралят на Рива пропъди и последните остатъци от съня от съзнанието си и се помъчи да разбере какво го е събудило.

— Не вдигай никакъв шум — прошепна тихо Белгарат от другия край на палатката.

— И ти ли се събуди от същото нещо, дядо?

— Измъкни се от одеялата много бавно — каза възрастният мъж толкова тихо, че думите му едва достигнаха до ушите на Гарион. — И вземи меча си.

— Какво става, дядо?

— Чуй! — рече Белгарат.

Някъде високо над главите им в изпълнения с дъждовни капки мрак прозвуча мощно плющене на огромни крила, после внезапно в тъмнината проблесна червена светлина, зацапана сякаш със сажди.

— Побързай, Гарион — подкани го Белгарат тревожно. — Вземи меча и сложи нещо върху Кълбото, та тя да не види блясъка му.

Гарион се измъкна от одеялата и заопипва в тъмното за Меча на Желязната хватка. Силният плясък се чу отново над главите им, последван от странен, съскащ писък, съпроводен от същата червена светлина.

— Какво става? — извика Се’Недра.

— Тихо, момиче! — предупреди я строго Белгарат.

Продължиха да лежат в тъмнината, обзети от напрежение, докато плясъкът не отзвуча в дъждовната нощ.

— Какво е това, Белгарат? — попита притеснено Силк.

— Тя е огромна — отвърна тихо старият вълшебник. — Очите й не са силни и е глупава като пън, но е много опасна. Сега ловува. Може би е надушила конете — или нас.

— Как позна, че е женска? — попита Дурник.

— На света е останал само един дракон. Тя не излиза от пещерата си много често, но през вековете много хора са я виждали и се носят различни легенди.

— Защо ли се чувствам все по-неспокоен? — измърмори Силк.

— Тя не прилича много на драконите, които са изобразени на картините — продължи Белгарат, — но е голяма и наистина може да лети.

— О, стига, Белгарат — засмя се Дурник. — Драконите не съществуват.

— Това същото същество ли е, което чухме в планините над Марагор? — попита Гарион.

— Да. Намери ли меча си?

— Да, дядо.

— Добре. Сега излез навън много бавно и загаси тези въглени. Огънят я привлича, затова не трябва да рискуваме — току-виж пламнали.

Гарион внимателно изпълзя през отвора на заслона и когато стигна до огнището, загреба с шепи пръст и я хвърли върху жарта.

— Наистина ли е летящ гущер? — запита прегракнало Силк.

— Не — отвърна Белгарат. — Всъщност тя е вид птица. Има дълга опашка, подобно на змиите, и онова, с което е покрита, прилича повече на люспи, отколкото на пера. Има и зъби — много дълги и остри.

— Можеш ли да ни кажеш колко точно е голяма? — попита Дурник.

— Помниш хамбара на Фалдор, нали?

— Да.

— Колкото него.

Доста отдалеч чуха крясъка и и пак видяха мъждивата светлина.

— Сега огънят й не може да нанесе сериозни поражения — продължи Белгарат все така тихо. — Гората е мокра. Но ако се спусне върху теб, когато си сред суха трева, ще трябва да се справиш със сериозен проблем. Тя е голяма, но не е много смела — и когато е на земята е тромава като прасе върху замръзнало езеро. Ако се стигне до битка, може би няма да успеем да я нараним много. Най-доброто, на което можем да се надяваме, е да я уплашим.

— Битка? — изрече сподавено Силк. — Сериозно ли говориш?

— Може би няма да имаме друг избор. Ако е гладна и усети нашата миризма или тази на конете, тя ще изкорени гората, докато ни търси. Но има няколко чувствителни места. Опашката й е най-слабото място. Крилата й пречат, така че тя не вижда добре какво става отзад, а когато е на земята, не може да се обръща бързо.

— Нека проверя дали съм разбрал правилно — каза Силк. — Искаш да се промъкнеш зад този дракон и да го удариш по опашката, така ли?

— Приблизително така.

— Белгарат, да не си се побъркал? Защо просто не използваш вълшебство, за да я прогониш?

— Защото тя е защитена от магиите — обясни спокойно Поулгара. — Това е едно от подобренията, направени от Торак, когато той и другите богове създали вида й. Той бил толкова впечатлен от драконите, че ги избрал за свои любимци и поставил образа им върху тотема си. Опитал се да ги направи непобедими във всяко отношение.

— Този стремеж е най-голямата слабост на характера му — добави язвително Белгарат. — Добре, тя е тромава и глупава, освен това знае какво е болка. Ако внимаваме, вероятно ще я изплашим, без никой от нас да пострада.

— Връща се — прошепна Ерионд.

Всички се заслушаха напрегнато. Пляскането на огромните криле отекваше над подгизналата гора.

— Да излезем от заслона — рече тихо Белгарат.

— Добра идея — съгласи се Силк. — Ако се налага да я плаша, по-добре около мен да има свободен терен.

— Се’Недра — обърна се Поулгара към кралицата. — По-добре иди колкото се може по-навътре в гъсталака и се скрий.

— Да, лейди Поулгара — отвърна уплашено Се’Недра.

Всички изпълзяха от заслона в тъмнината. Дъждът беше отслабнал и едва-едва ръмеше. Водните капчици се носеха като мъгла сред дърветата. Конете, които бяха завързани недалеч, пръхтяха нервно. Гарион подуши острата миризма, която се смесваше с уханието на влажната гора, и разбра, че животните се страхуват.

— Добре — прошепна Белгарат. — Разпръснете се и бъдете внимателни. Не я нападайте, ако не сте сигурни, че вниманието й не е насочено на друго място.

Приятелите изпълзяха от гъсталака на широката поляна. Гарион държеше меча си и се движеше внимателно, като опипваше земята с крак, за да не се спъне. Когато стигна отсрещния край, се скри зад едно огромно дърво.

Чакаха изпълнени с напрежение и се взираха в дъждовното нощно небе.

Пляскането на големите криле се засилваше. След малко още веднъж чуха мощния рев и след като звукът се стовари върху тях, Гарион забеляза големите кълба от огън и пушек в небето. Драконът се очерта на фона на пламъците. Беше дори по-голяма, отколкото си беше представял. Крилете й с лекота можеха да засенчат цял декар земя. Свирепата й човка зееше и Гарион виждаше острите зъби, около които се извиваха огнени езици. Звярът имаше много дълъг врат, големи нокти и опашка като на гигантски гущер, с която разсичаше въздуха, докато се спускаше надолу.

И изведнъж Ерионд излезе в центъра на поляната. Беше спокоен, сякаш е излязъл на разходка.

— Ерионд! — извика Поулгара, когато драконът се спусна към поляната с тържествуващ писък. С протегнати нокти чудовището се насочи към незащитения младеж. Човката му се отвори, големи кълба оранжев пламък, примесен с дим, се стрелнаха към него, за да го погълнат. От страх за момчето Гарион се хвана за сърцето и изтича напред, вдигнал меча си. Ала докато тичаше към огромния звяр, усети някакво раздвижване — то очевидно се дължеше на магия, която беше направила леля Поул. Ерионд изчезна, защото тя го беше преместила на безопасно място.

Цялата местност потрепера, когато драконът се удари в земята. Звярът изрева объркано и поляната се изпълни с червената светлина от пламъците, изхвърлени през ноздрите му. Беше огромен. Полусвитите му, покрити с люспи криле се издигаха над туловището му по-високо от къща. Плющящата му опашка беше по-дебела от тялото на кон, а извитата му, пълна със зъби човка беше ужасяваща. Непоносимо зловоние изпълваше поляната всеки път, когато от устата на чудовището излизаха кълба пламък. На светлината на огъня Гарион ясно виждаше продълговатите му жълти очи. След думите на Белгарат кралят на Рива очакваше да види глупав поглед, но горящите очи, които претърсваха поляната, бяха внимателни и излъчваха напрежение и плашеща алчност.

В същия миг Дурник и Тот нападнаха звяра — Дурник със своята брадва и Тот с острия си нож — и започнаха методично да ги забиват в гърчещата се опашка на дракона. Чудовището издаде остър писък, избълва огнено кълбо и започна да рови с ноктите си подгизналата горска почва.

— Внимавайте! — изкрещя Силк. — Обръща се!

Драконът се завъртя тромаво. Крилата изплющяха във въздуха, ноктите хвърляха големи буци пръст, но Дурник и Тот вече се бяха скрили между дърветата. Докато чудовището оглеждаше поляната с горящите си очи, Силк пъргаво изскочи от задната му страна и заби късия си меч с широко острие в основата на огромната опашка. Докато звярът се обръщаше, клатушкайки се на всички страни, пъргавият драснианец избяга на безопасно място в гората.

И изведнъж Ерионд пак се появи на поляната. По лицето му нямаше и следа от страх, изражението му беше сериозно. Той излезе от дърветата и се насочи право към разбеснелия се звяр.

— Защо правиш това? — попита той спокойно. — Знаеш, че не е дошло времето, нито се намираме на подходящото място.

Драконът сякаш се отдръпна, когато чу гласа на младия мъж, и огнените му очи станаха предпазливи.

— Не можеш да избегнеш това, което ще се случи — продължи сериозно младежът. — Никой от нас не може — и ти не можеш да го промениш, като постъпваш толкова прибързано. По-добре си върви. Ние наистина не искаме да те нараним.

Драконът се поколеба и Гарион усети, че чудовището е не само объркано, но и уплашено. Стори му се, че то някак се сви. С гневен рев огнената му паст изпусна огромна струя огън да погълне Ерионд, който не направи никакво усилие да се спаси.

Всеки нерв в тялото на Гарион му подсказваше, че трябва да се притече на помощ на младия си приятел, но той откри, че не може да помръдне. Стоеше и държеше меча си, скован от безпомощност.

Огненото кълбо премина по поляната и от него пак се появи Ерионд — недокоснат от пламъците. Лицето му изразяваше съжаление и твърдост.

— Надявах се, че няма да ни се наложи да правим това — обърна се той към дракона. — Знаеш, че не ни оставяш голям избор. — Младежът въздъхна. — Добре, Белгарион, прогони я, но моля те, не я наранявай много.

С някаква необикновена възбуда, сякаш тези думи бяха премахнали всичко, което го задържаше, Гарион се втурна към дракона. Острието на меча изведнъж заблестя и той започна да нанася многобройни удари върху незащитения гръб и опашката на чудовището. Ужасна миризма на изгоряла плът изпълни поляната, драконът изрева от болка и замахна с огромната си опашка. За да се предпази от тежкия й замах, а не поради някакво съзнателно усилие да нарани звяра, Гарион я удари силно с меча на Желязната хватка. Острият метал премина без усилие през люспите, плътта и костите и с лекота отряза четири стъпки от гърчещия се край на опашката.

Ревът, който излезе от човката на дракона, разтърси всичко, дим и огън се издигнаха към небето. От раната бликна силна струя кръв и оплиска лицето на Гарион, заслепявайки го за момент.

— Гарион! — извика Поулгара. — Пази се!

Той обърса топлата кръв от очите си. Драконът се обърна с изумителна бързина, ноктите му заровиха земята, крилете му изплющяха. Кълбото на Алдур изведнъж избухна в пламъци, синият му огън запълзя по меча и засъска и задимя, докато изгаряше полепналата кръв, зацапала острието. Драконът се отдръпна, прогонен от сиянието на нажеженото до бяло острие. Гарион вдигна меча и чудовището отстъпи още една крачка.

Беше се уплашило! Поради някаква причина синият пламък на Кълбото му внушаваше страх! Драконът ревеше и се опитваше отчаяно да се защити, изпускайки огнени кълба, отстъпваше назад, като пръскаше поляната с кръвта, струяща от опашката му. Беше ясно, че в светлината на Кълбото има нещо, което не може да понася. Изпълнен с дива възбуда, Гарион вдигна меча си и от върха му изригна сноп изгарящ огън. Той започна да нанася удари с този лъч по звяра. Чуваше пращящо съскане, когато огънят докоснеше крилете или раменете му. Накрая драконът се обърна с агонизиращ крясък и побягна, пляскайки отчаяно с огромните си криле.

Чудовището скочи тромаво във въздуха и започна да маха с криле, за да повдигне огромното си туловище. Счупи най-горните клони на елите в края на поляната, нададе страшен рев и отлетя на югоизток, като изпълни мрачното небе с огнени кълба и остави зад себе си кървава диря.

Приятелите гледаха как огромният звяр изчезва в нощното небе.

Пребледнялата Поулгара излезе на поляната, отиде до Ерионд и едва чуто попита:

— Защо го направи?

— Кое, Поулгара? — отвърна той объркано.

Тя положи видими усилия да се овладее.

— За теб думата „опасност“ има ли някакво значение?

— Имаш предвид дракона? О, не беше чак толкова опасен.

— Чудовището те обви в огън от глава до пети, Ерионд — отбеляза Силк.

— А, това ли? — усмихна се Ерионд. — Но този огън не беше истински. — Той погледна останалите и попита изненадано: — Не знаехте ли? Това беше само илюзия. Злото винаги е просто илюзия. Съжалявам, ако сте се разтревожили, но нямах време, за да ви обясня.

Леля Поул се взря за момент в него, след това обърна поглед към Гарион, който все още държеше излъчващия пламък меч.

— А ти, ти… И двамата… — огорчено каза тя. — И двамата! Няма да го понеса — не и двамата!

Дурник я погледна сериозно, подаде брадвата си на гиганта Тот, пристъпи към съпругата си, прегърна я и каза:

— Успокой се.

За момент тя остана неподвижна, после зарови лице в рамото му.

— Ела, Поул — каза той утешително и я поведе нежно към заслона. — Всичко ще се оправи.

3.

Гарион не можа да заспи пак. Лежеше под одеялата си до Се’Недра и отново и отново преживяваше срещата с дракона. Едва към края на нощта се успокои достатъчно, за да обмисли една идея, която му беше хрумнала по средата на битката. Той й се беше насладил. Беше се насладил на битка, от която трябваше да се ужаси. Колкото повече мислеше за това, толкова повече осъзнаваше, че това не се случва за пръв път. Още от ранното му детство тази дива възбуда го изпълваше всеки път когато беше застрашен от опасност.

Подчинението на здравия разум, както изискваше сендарското му възпитание, му казваше, че ентусиазмът му да влиза в конфликти и да приема опасностите вероятно е издънка от наследството му от алорните и може да му донесе беди. Той трябваше да се стреми да я държи под контрол, но дълбоко в душата си знаеше, че няма да го направи. Най-накрая откри отговора на мъчителния въпрос „защо точно аз?“, който си беше задавал толкова често. Той без съмнение беше избран за тези ужасяващи и страховити задачи, защото те чудесно му подхождаха.

— Аз се занимавам с това — измърмори Гарион. — Винаги, когато се случи нещо толкова опасно, че никой нормален човек дори няма да си помисли да го оправи, те изпращат някой да ме повика.

— Какво каза, Гарион? — прошепна сънено Се’Недра.

— Нищо, скъпа — отвърна той. — Просто мислех на глас. Заспивай.

— Ммм — прозя се Се’Недра и се сгуши по-близо до него; ноздрите му се изпълниха с аромата на косата й.

Зората запълзя бавно под мокрите клони на гората. Постоянният слаб дъжд се смесваше с утринната мъгла и образуваше влажен сив облак, който обгръщаше тъмните стволове на елите и смърчовете.

Гарион се събуди и видя неясните фигури на Дурник и Тот — двамата стояха тихо до студеното огнище пред заслона. Той се измъкна от одеялата внимателно, за да не събуди спящата си съпруга, обу овлажнелите си ботуши, изправи се, уви се в наметалото си, излезе изпод платнището и се присъедини към тях.

— Още вали — отбеляза той с онзи тих глас, който хората използват, ако станат преди да е изгряло слънцето.

Дурник кимна.

— По това време на годината вероятно цяла седмица няма да се появи вятър. — Той отвори кожената кесия, която висеше на бедрото му, и извади прахан. — Смятам, че ще е по-добре ако запалим огън.

Тот, огромен и тих, отиде до заслона, взе два мяха и тръгна по стръмния склон към извора. Въпреки огромните си размери, той почти не вдигаше шум, докато се движеше между обвитите от мъгла храсти.

Дурник застана на колене до огнището и натрупа сухи съчки в центъра му. След това постави праханта до клечките и извади кремъка и огнивото си.

— Леля Поул още ли спи? — попита Гарион.

— Почива си. Казва, че е много приятно да се излежаваш в топлото легло, докато някой друг запали огъня — усмихна се нежно Дурник.

Гарион също се усмихна.

— Вероятно е така, защото през всичките тези години тя обикновено ставаше първа. — Той направи пауза. — Още ли се сърди заради снощи?

— О — рече Дурник и си наведе над огнището, за да удари кремъка с огнивото. — Мисля, че вече се е успокоила. — Огнивото изчатка в кремъка и дъжд от светли, бавно угасващи искри се разпръсна в огнището. Една падна в праханта и ковачът започна да духа слабо, докато в центъра не се появи малко езиче оранжев пламък. Тогава той премести внимателно праханта под съчките и огънят се увеличи със сухо пращене.

— Ето, готови сме — каза той, загаси пламъка върху праханта и я прибра в кожената кесия заедно с огнивото и кремъка.

Гарион коленичи до него, и започна да чупи един сух клон на по-малки парчета.

— Беше много смел снощи, Гарион — каза Дурник.

— Смятам, че тази дума означава „луд“ — отвърна кисело Гарион. — Някой със здрав разум би ли се опитал да направи такова нещо? Бедата е, че обикновено попадам в центъра на битката преди да си помисля какви опасности крие. Понякога се чудя дали дядо не е прав. Може би леля Поул наистина ме е изпуснала да падна върху главата си, когато съм бил бебе.

Дурник се изсмя тихо.

— Съмнявам се. Тя е много внимателна с деца и с чупливи неща.

Сложиха още дърва в огнището, докато пламъкът не запращя жизнерадостно, и Гарион стана. Светлината на огъня се отразяваше от мъглата като нежен червеникав блясък, в който имаше нещо неясно и нереално. Сякаш, без да осъзнават, през нощта бяха пресекли границите на реалния свят и бяха влезли в царството на магиите и вълшебствата.

Когато Тот се върна от извора, Поулгара излезе от заслона, решейки дългата си тъмна коса. Поради някаква причина единственият й бял кичур, който се намираше над лявата й вежда, тази сутрин изглеждаше още по-бял.

— Много хубав огън, скъпи — каза тя и целуна съпруга си.

После погледна Гарион и попита:

— Добре ли си?

— Какво? А, да, добре съм.

— И нямаш наранявания, синини или опърлени места, които може да си пропуснал снощи?

— Не. Изглежда, че се отървах без драскотина. — Той се поколеба. — Наистина ли беше толкова разтревожена, лельо Поул — имам предвид заради Ерионд и мен?

— Да, Гарион. Наистина — но това беше снощи. Какво искате да закусвате тази сутрин?

Малко по-късно дойде Силк и приклекна до огъня. Ръцете му бяха протегнати към пламъците, а подозрителният му поглед беше прикован в бълбукащото гърне, което леля Поул беше поставила на плоския камък до огнището.

— Каша? — попита той. — Пак ли?

— Овесена — конкретизира леля Поул, докато разбъркваше съдържанието на гърнето с дървена лъжица с дълга дръжка.

— Все тая, Поулгара.

— Овесената кашата е най-хубавата.

— Ама пак си е каша.

Тя го погледна и повдигна вежда.

— Кажи ми, принц Келдар, защо си толкова недоволен сутрин?

— Защото ненавиждам утрините. Единствената причина, поради която съществуват, а да разделят нощта и следобеда.

— Може би едно от моите ободрителни питиета ще оправи настроението ти.

Очите му станаха предпазливи.

— Не. Въпреки това ти благодаря, Поулгара. Сега наистина съм съвсем буден и се чувствам много по-добре.

— Радвам се за теб. Сега би ли се преместил малко встрани, защото тази част от огнището ще ми трябва за бекона?

— Както кажеш. — Той стана и бързо отиде в заслона.

Белгарат, който се излежаваше върху одеялата си, погледна дребния мъж с развеселено изражение.

— За интелигентен човек си доста склонен да правиш глупави грешки — каза той. — Досега трябваше да си се научил да не дразниш Поулгара, докато готви.

Силк изсумтя и взе изяденото си от молци наметало.

— Смятам да отида да нагледам конете — каза той. — Искаш ли да дойдеш с мен?

Белгарат хвърли изпитателен поглед към бързо намаляващата купчина дърва на Поулгара и каза:

— Ще дойда.

— И аз ще дойда с вас — рече Гарион. — Схванал съм се и искам да се раздвижа. Мисля, че тази нощ спах върху един пън. — Той преметна колана, на който висеше мечът му, и ги последва.

— Някак си е трудно да се повярва, че това се случи наистина, нали? — измърмори Силк, когато излязоха на поляната. — Говоря за дракона. Сега, когато е ден, всичко изглежда толкова безинтересно.

— Не съвсем — отвърна Гарион и посочи люспестото парче от опашката на дракона, което лежеше в другия край на поляната. Краят му все още помръдваше.

Силк кимна.

— Човек обикновено не се натъква на такива неща по време на небрежните си сутрешни разходки. — Той погледна Белгарат. — Има ли вероятност да ни нападне отново? Това ще се окаже много неспокойно пътуване, ако трябва да поглеждаме назад на всяка крачка от пътя. Тя отмъстителна ли е?

— Какво имаш предвид? — попита старият вълшебник.

— Е, Гарион в известен смисъл й отряза опашката в края на краищата. Смяташ ли, че тя ще го приеме лично?

— Обикновено не става така — отвърна Белгарат. — В действителност тя няма чак толкова мозък. — Той се начумери замислено. — Това, което ме тревожи, е, че в цялата среща имаше нещо погрешно.

— Самата идея за такава среща е погрешна — каза Силк и потръпна.

Белгарат поклати глава.

— Не говоря за това. Не съм сигурен дали си въобразявам, или не, но ми се струва, че тя специално беше дошла заради един от нас.

— Ерионд ли? — предположи Гарион.

— Струва ми се, че е така. Но когато го откри, сякаш се уплаши от него. Какво ли имаше предвид, когато й каза тези особени думи?

— Кой знае? — повдигна рамене Силк. — Той винаги е бил странно момче. Не мисля, че живее в същия свят като нас.

— Но защо ли драконът беше толкова уплашен от меча на Гарион?

— Този меч може да уплаши цели армии, Белгарат. Самият огън е доста страшен.

— Тя обича огъня, Силк. Виждал съм да става кротка и послушна само за да види горяща плевня. Веднъж летя цяла седмица, за да наблюдава с широко отворени очи един горски пожар. Някои неща от миналата нощ продължават да ме тревожат.

Ерионд излезе от гъсталака, където бяха завързани конете — крачеше внимателно покрай капещите храсти.

— Как са? — попита Гарион.

— Конете ли? Добре са, Белгарион. Готова ли е вече закуската?

— Ако искаш, можеш да я наречеш и така — изсумтя Силк.

— Поулгара наистина е много добра готвачка, Келдар — увери го сериозно Ерионд.

— Дори и най-добрият готвач не може да направи много от овесена каша.

Очите на Ериод светнаха.

— Овесена каша? Обичам овесена каша.

Силк го изгледа продължително, след което обърна погледа си към Гарион.

— Виждаш ли колко лесно могат да бъдат подкупени младите? — отбеляза той. — Съвсем слабо им подскажи, че има питателна храна, и те се разтапят от щастие. — Той отпусна раменете си и каза мрачно: — Добре. Хайде да се връщаме и да приключим с това.

След закуска вдигнаха лагера и тръгнаха през слабия дъжд, който падаше от плачещото небе. Към обед достигнаха широка около половин миля ивица земя, където дърветата бяха изсечени. Там растяха храсти и на места можеха да се видят пънове. В центъра и лежеше широкият кален път.

— Главният път от Мурос — каза Силк с известно задоволство.

— Защо са изсекли дърветата? — попита Ерионд.

— За да не могат да се правят засади.

Излязоха изпод капещите дървета, пресякоха обраслата с бурени ливада и стигнаха до калния път.

— Сега ще може да вървим по-бързо — каза Белгарат и смуши коня си.

Няколко часа яздеха на юг в постоянен лек галоп. Излязоха от обраслите с гори склонове и дърветата се смениха с хълмисти пасища. Когато се изкачиха на върха на един хълм и спряха за малко, за да дадат кратка почивка на задъханите коне, видяха на север тъмната граница на Арендската гора. Недалеч пред тях се издигаше мрачен мимбратски замък със сиви стени — беше надвиснал над пасищата, намиращи се под него. Се’Недра се взря в крепостта, която сякаш излъчваше постоянна предпазливост и подозрение, така характерни за елита на арендското общество, и въздъхна.

— Добре ли си? — попита я Гарион, изпълнен със страх, че тази въздишка може да означава, че мрачната меланхолия, от която наскоро се беше отърсила, се завръща.

— Има нещо много печално в Арендия — отвърна тя. — Какво е постигнато през всичките тези хиляди години на омраза и тъга? Дори този замък изглежда, сякаш плаче.

— Това е заради дъжда, Се’Недра — каза той внимателно.

— Не — въздъхна отново тя. — Има нещо повече.

Пътят от Мурос приличаше на жълта кална резка, прокарана през обраслите с почерняла трева полета. През следващите няколко дни те яздеха покрай големи мимбратски замъци и през мръсни села със сламени покриви. Безнадеждните изражения на крепостните селяни показваха, че животът им протича в мизерия и отчаяние. Всяка нощ спираха в долнопробните бедняшки странноприемници, които воняха на развалена храна и мръсни тела.

На четвъртия ден от върха на един хълм видяха ярко петно — Големия арендски панаир. Той се намираше на мястото, където се пресичаха главният път от Мурос и Големият западен път. Палатките и павилионите бяха безчет — ярко изобилие от синьо, червено и жълто под плачещото небе. Впряговете, които влизаха и излизаха от този голям търговски център, пълзяха през равнината като мравки.

Силк бутна назад оръфаната си шапка и каза:

— Може би ще е по-добре, ако отида да огледам преди да влезем всички. Известно време не сме се срещали с други хора и няма да е излишно да разберем предварително какво става.

— Добре — съгласи се Белгарат. — Но без кражби.

— Кражби?

— Знаеш какво имам предвид, Силк. Дръж инстинктите си под контрол.

— Трябва да ми имаш доверие, Белгарат.

— Не и ако мога да го избегна.

Силк се засмя и удари с пети хълбоците на коня. Останалите продължиха бавно надолу, докато Силк галопираше към вечния град, построен от палатки за временно пребиваване, който тънеше в море от тиня. Когато наближиха панаира, Гарион чу изпълващата въздуха какофония — непоносима врява, предизвикана от гласове, които крещяха едновременно. Имаше и безброй миризми — на подправки и храна, на редки парфюми и на коне.

Белгарат дръпна юздите на коня си и каза:

— Да почакаме Силк. Не искам да се забърквам в неприятности.

След около час Силк се върна. Лицето му беше сериозно.

— Смятам, че трябва да се приближим внимателно — каза той.

— Какво има? — попита Белгарат.

— Натъкнах се на Делвор — отвърна Силк — и той ми каза, че един ангаракски търговец питал за нас.

— В такъв случай може би просто трябва да заобиколим панаира — предложи Дурник.

Силк поклати глава.

— Смятам, че трябва да научим повече подробности за този любопитен ангарак. Делвор предложи да ни настани в своите палатки за ден-два. Но не е лоша идея да заобиколим панаира и да влезем от южната страна. Можем да се присъединим към някой от керваните, които идват от Тол Хонет. По този начин няма да бием на очи.

Белгарат обмисли предложението, хвърляйки коси погледи към дъждовното небе, и накрая каза:

— Добре. Не искам да губим време, но няма да съм доволен, ако някой ни следи. Да отидем и да разберем какво може да ни каже Делвор.

Направиха голям полукръг и достигнаха калните коловози на Големия западен път на около миля южно от панаира. Половин дузина толнедрански търговци, загърнати в богатите си наметала, яздеха начело на дълъг керван от скърцащи каруци и Гарион и приятелите му се присъединиха незабелязано към края на колоната. Смрачаващото се небе известяваше, че наближава скучна дъждовна вечер.

Тесните проходи между палатките кипяха от търговци, дошли от всички краища на света. Дълбоката до глезените рядка кал пльокаше под копитата на стотици коне и краката на ярко облечените търговци. Всички викаха, крещяха и се пазаряха, без да обръщат внимание на калта и дъжда. От двете страни на отворените отпред палатки и павилиони бяха окачени факли и фенери. Съкровища, чиято стойност не можеше да бъде пресметната, стояха в съмнителна близост с бакърени котлета и евтини калаени чинии.

— Оттук — каза Силк и зави. — Палатките на Делвор са на неколкостотин метра по-нататък.

— Кой е Делвор? — попита Се’Недра Гарион, докато минаваха покрай някаква шумна таверна.

— Един от приятелите на Силк. Срещнахме го последния път, когато бяхме тук. Смятам, че работи за драснианкото разузнаване.

Тя се намуси.

— Не работят ли всички драснианци към разузнаването?

— Вероятно — съгласи се той и се засмя.

Делвор ги чакаше пред павилиона си, който беше боядисан на бели и сини ленти. Приятелят на Силк се беше променил съвсем малко през годините, откакто Гарион го беше видял за последен път. Беше плешив като яйце и изразът му беше хитър и циничен както преди. Носеше обшито с кожа наметало и плешивата му глава светеше с влажен блясък в дъжда.

— Слугите ми ще се погрижат за конете ви — каза им той, когато слязоха от седлата. — Хайде, влизайте по-бързо преди да ви видят твърде много хора.

Те го последваха в топлия, добре осветен павилион и той завърза внимателно платнището, което служеше за врата. Вътре бе почти толкова удобно, колкото в добре подредена къща. Имаше столове и дивани, а върху една голяма полирана маса беше сервирана прекрасна вечеря. По пода и стените имаше сини килими, на висящи от тавана вериги бяха окачени лампи и във всеки ъгъл беше поставен железен мангал, пълен с искрящи въглени. Всички слуги на Делвор бяха облечени в тъмни ливреи. Без да кажат дума, те взеха капещите наметала на Гарион и приятелите му и ги отнесоха в съседната палатка през един направен от платнища проход.

— Моля — каза Делвор учтиво, — седнете. Поръчах да ви приготвят вечеря.

Когато всички седнаха около масата, Силк се огледа и каза:

— Богато обзавеждане.

Делвор повдигна рамене.

— Малко обмисляне и много пари. Не е задължително палатката да е неудобна.

— И може да се премества — добави Силк. — Ако се наложи да напуснеш бързо, можеш да я сгънеш и да я вземеш със себе си. Това е невъзможно, ако имаш къща.

— Прав си — рече с мек глас Делвор. — Моля, хранете се, приятели. Зная какви квартири и храна предлагат гостилниците в Арендия.

Вечерята беше толкова вкусна, че беше достойна за трапезата на някой благородник. В един сребърен поднос имаше купчина димящи пържоли, варен лук, грах и моркови плуваха в изтънчен сос със сирене. Хлябът беше бял, от най-добро качество, все още горещ, защото току-що беше излязъл от фурната, имаше и голям избор от отлични вина.

— Изглежда, готвачът ти е много талантлив, Делвор — забеляза Поулгара.

— Благодаря, милейди — отговори той. — Струва ми няколко дузини златни монети повече на година и нравът му е лош, но смятам, че си заслужава разходите и ядовете.

— Какво знаеш за онзи любопитен ангаракски търговец? — попита Белгарат и си взе втора пържола.

— Дойде на панаира преди два дни с половин дузина слуги, но нямаше товарни коне или каруци. Изглежда, че конете бяха уморени от препускане, сякаш той и хората му са бързали да пристигнат. Откакто дойдоха, не е продал нищо. Той и хората му прекарват цялото си време, като задават въпроси.

— Специално за нас ли питат?

— Не казват имена, древни, но начинът по който те описаха, не остави никакво съмнение у мен. Той предлага пари, за да получи информация — доста пари.

— Що за ангарак е той?

— Твърди, че бил надрак, но ако той е надрак, аз съм тул. Мисля, че е от Малореа. Той е среден на ръст и телосложение, гладко избръснат е и носи тъмни дрехи. Единственото необикновено в него са очите. Те изглеждат съвсем бели — с изключение на зениците. Просто нямат никакво оцветяване.

Леля Поул повдигна бързо глава и попита:

— Слепец?

— Слепец? Не мисля. Изглежда, че вижда къде върви. Защо питате, милейди?

— Това, което описа, е резултат от много рядка болест — отговори тя. — Повечето хора, които страдат от нея, са слепи.

— Ако искаме да напуснем панаира, без той да върви на десет минути след нас, ще трябва да намерим нещо, което да отвлече вниманието му и да го забави — каза Силк и погледна приятеля си. — Предполагам, че все още ти се намират от онези оловни монети, които скри в палатката на мургите последния път, когато бяхме тук.

— Боя се, че не, Силк. Трябваше да мина през митницата, когато пресичах толнедранската граница. Нямаше да е добре митничарите да открият подобно нещо в товара ми. Затова ги зарових под едно дърво.

— Оловни монети? — попита Се’Недра объркано. — Какво можеш да си купиш с монети, които са направени от олово?

— Те са позлатени, ваше величество — поясни Делвор. — И приличат досущ на толнедранските златни монети.

Лицето на Се’Недра внезапно побледня.

— Това е ужасно! — възкликна тя възмутено.

Изражението на Делвор показа объркването му, породено от бурната й реакция.

— Нейно величество е толнедранка, Делвор — напомни му Силк. — Толнедранците мразят фалшивите монети от дъното на душата си. Мисля, че е свързано с религията им.

— Не намирам това за много забавно, принц Келдар — отвърна Се’Недра раздразнено.

Разговорът продължи до късно, защото в палатката беше топло и всички бяха сити. След това Делвор ги отведе в съседната палатка, която беше разделена на стаи за спане. Гарион заспа веднага щом главата му докосна възглавницата, и когато на следващата сутрин се събуди, се чувстваше освежен и отпочинал. Облече се тихо, за да не събуди Се’Недра, и отиде в централния павилион.

Силк и Делвор седяха до масата и разговаряха тихо.

— В Арендия има голямо раздвижване — разказваше Делвор. — Новината за похода срещу култа на Мечката разпали кръвта на буйните младежи, както на мимбратите, така и на астурианците. Мисълта, че някъде е имало битка и те не са били поканени, изпълва младите арендци с болка.

— Това не е нищо ново — каза Силк. — Добро утро, Гарион.

— Добро утро, господа — отвърна учтиво Гарион и седна до тях.

— Добро утро, ваше величество — поздрави го и Делвор, след което се обърна към Силк и продължи: — Това, което тревожи всички повече от обичайните караници между младите благородници, е обхваналото крепостните селяни вълнение.

Гарион си спомни мизерните коптори в селата, през които бяха преминали. По лицата на обитателите им се четеше безнадеждност.

— Те имат достатъчно причини да са недоволни, не смяташ ли? — попита той.

— Аз съм първият, който ще се съгласи с това, ваше величество — каза Делвор. — Това не е първият път, когато се случва подобно нещо. Сега е доста по-сериозно. Властите са открили тайни складове с оръжия — при това доста добри. Крепостен селянин с вила не може да окаже голяма съпротива на въоръжен мимбратски рицар, обаче селянин с арбалет е нещо съвсем различно. Досега са станали няколко инцидента — но са били потушени.

— Откъде са получили такива оръжия? — попита Гарион. — Та те нямат достатъчно пари и да се нахранят. Как са могли да си позволят да си купят арбалети?

— Някой ги внася — обясни Делвор. — Засега не можем да посочим точно източника. Но е очевидно, че някой иска да създаде работа на арендските благородници. Те ще са твърде заети вкъщи, за да се включат в нещо, което се намира извън страната.

— Може би Кал Закат? — предположи Силк.

— Твърде вероятно — съгласи се Делвор. — Няма никакво съмнение, че императорът на Малореа има амбиции да завладее света. Безредиците в западните кралства ще бъдат неговият най-добър съюзник, ако реши да се насочи с армиите си на север, след като най-накрая убие крал Ургит.

— Само това ми трябва — изпъшка Гарион. — Още едно нещо, за което да се безпокоя.

Когато другите се присъединиха към тях, слугите на Делвор донесоха огромна закуска. Имаше цели подноси с варени яйца, купчини бекон и наденици, чиния след чиния с плодове и вкусни пасти.

— Това наричам аз закуска — отбеляза Силк доволно.

Поулгара го погледна хладно и каза:

— Продължавай, принц Келдар. Сигурна съм, че имаш голям брой интересни забележки.

— Но как бих могъл да опиша прекрасната каша, която ни предлагаш всяка сутрин, скъпа лейди? — попита той с преувеличена невинност.

— Няма да я описваш, ако си загрижен за здравето си — рече Се’Недра със сладък глас.

Един от слугите влезе в палатката и обидено каза:

— Дошъл е един много неприятен, мръсен човек, Делвор. Говори мръсотии и настоява да влезе. Да го прогоним?

— О, това сигурно е Белдин — рече Поулгара.

— Познавате ли го? — Делвор изглеждаше изненадан.

— Познавам го от дете — отвърна тя. — Той наистина не е толкова лош, колкото изглежда, но първо трябва да свикнеш с него. — Тя се намръщи. — Вероятно ще трябва да му позволиш да влезе. Той може да е ужасно неприятен, когато го дразнят.

— Белгарат — измърмори Белдин, като грубо изблъска протестиращия слуга от вратата. — Това ли е цялото разстояние, което си извървял? Мислех, че вече си в Тол Хонет.

— Трябваше да спрем в Пролгу, за да се срещнем с горима — отвърна Белгарат кротко.

— Това не е посещение при приятели, дръвнико — отвърна заядливо Белдин. Дребният гърбав човек беше мръсен както винаги. Мокрите парцали, които използваше като дрехи, бяха привързани тук-там към тялото му с прогнили въжета. Косата му беше сплъстена и пълна с клонки и слама. Той пристъпи тежко с кривите си крака към масата и си взе една наденица.

— Моля те, опитай се да бъдеш учтив, чичо — каза леля Поул.

— Защо? — Той посочи малкото гърне по средата на масата. — Какво има вътре?

— Конфитюр — отговори Делвор малко изплашено.

— Интересно — каза Белдин. После бръкна с мръсната си ръка в гърнето, извади я и я облиза. — Не е зле.

— Точно до теб има хляб — остро каза леля Поул.

— Не обичам хляб — изсумтя той и си избърса ръката в дрехите.

— Успя ли да настигнеш Харакан? — попита го Белгарат.

Белдин отговори с няколко ругатни, които накараха Се’Недра да пребледнее.

— Отново ми се изплъзна. Нямам достатъчно време да го преследвам, затова ще се лиша от удоволствието да го разцепя на две. — Той пак бръкна в сладкото.

— Ако се натъкнем на следите му, ще се погрижим за това вместо теб — обади се Силк.

— Той е магьосник, Келдар. Ако се изправите срещу него, ще ви изкорми и ще окачи червата ви върху някоя ограда. Аз бих оставил Гарион да се оправя с него.

Белдин остави празното гърне от конфитюр и се оригна.

— Мога ли да ви предложа още нещо? — попита Делвор.

— Не, но все пак ти благодаря. Нахраних се добре. — Той отново се обърна към Белгарат. — Смятате ли да стигнете до Тол Хонет преди да настъпи лятото?

— Ние не изоставаме толкова много, Белдин — запротестира Белгарат.

Белдин изпръхтя пренебрежително, после каза:

— Наблюдавай пътя на юг. Един малореанец задава въпроси за теб и другите. Наема хора по целия Западен път.

Белгарат го погледна остро.

— Можеш ли да ми кажеш някакво име?

— Той използва няколко. Това, което употребява най-често е Нарадас.

— Имаш ли представа как изглежда? — попита Силк.

— Всичко, което успях да науча за него е, че има особени очи. Целите бели.

— Да — рече Делвор. — Да, да, да.

— Какво трябва да означава това? — поинтересува са Белдин.

— Човекът с белите очи е тук на панаира. И задава въпроси.

— Това прави всичко много по-лесно. Наеми някой, който да забие нож в гърба му.

Белгарат поклати глава.

— Легионерите, които охраняват панаира, стават подозрителни, когато започнат да се появяват трупове без никакво обяснение.

Белдин повдигна рамене.

— Удари го с нещо по главата и го отнеси на няколко мили в равнината. Прережи му гърлото и го изхвърли в някоя дупка. Вероятно няма да го открият до пролетта. — Той погледна Поулгара и грозното му лице се изкриви в лукава усмивка. — Ако продължаваш да гризеш тази паста, момиче, ще надебелееш. Вече си доста закръгленка.

— Закръгленка?

— Няма нищо, Поул. Някои мъже харесват жени с дебели дупета.

— Защо не избършеш конфитюра от брадичката си, чичо?

— Пазя си го за обяд. — Той се почеса под мишницата.

— Пак ли въшки? — попита го хладно тя.

— Случва се. Нямам нищо против няколко въшки. Те са по-добра компания от повечето хора, които познавам.

— Къде отиваш сега? — поинтересува се Белгарат.

— Пак в Малореа. Искам да се поровя известно време около Даршива и да разбера какво мога да науча за Зандрамас.

Делвор хвърли несигурен поглед към изцапания дребен човек и попита:

— Веднага ли смятате да тръгнете, учителю Белдин?

— Защо?

— Бих желал да разменим няколко думи насаме, ако имате достатъчно време.

— Тайни, Делвор? — рече Силк.

— Не истински, стари приятелю. Една идея се върти в главата ми, но искам да я развия малко по-добре преди да я разкрия пред вас. — Той отново се обърна към гърбавия мъж. — Защо да не се разходим, учителю Белдин? Измислих нещо, което може да ви хареса и няма да отнеме много време.

Погледът на Белдин излъчваше любопитство.

— Добре — съгласи се той и двамата излязоха в дъждовната утрин.

— Защо го прави? — попита Гарион Силк.

— Това е лош навик, който Делвор придоби в Академията. Обича да измисля хитри номера без никакво предупреждение. По този начин може след това да седи и да се наслаждава на възхищението, което изпитват останалите. — Дребният мъж погледна към масата. — Смятам, че мога да изям още малко наденица — рече той. — И още няколко яйца. До Тол Хонет има много път и искам да имам защита срещу овесената каша.

Поулгара погледна Се’Недра.

— Забелязала ли си, че когато някои хора открият идея, която им се струва забавна, я повтарят до безкрай и отегчават всички останали до сълзи?

Се’Недра погледна Силк и в очите й заблестя лукав пламък.

— Забелязала съм, лейди Поулгара. Смяташ ли, че това е резултат от ограничено въображение?

— Сигурна съм, че има нещо общо с това, скъпа. — Леля Поул погледна Силк и се засмя ведро. — Искаш ли да продължим играта, Келдар?

— А, не, Поулгара. Не.

Малко преди обяд Делвор и Белдиц се върнаха доволно усмихнати.

— Наистина майсторско изпълнение, учителю Белдин — каза Делвор, когато влязоха.

— Детска игра — повдигна пренебрежително рамене Белдин. — Хората неизбежно смятат, че деформираното тяло крие изкривено съзнание. Използвал съм това предимство много пъти.

— Няма ли най-накрая да ни кажете за какво става дума? — попита Силк.

— Нямаше усложнения, Силк — каза Делвор. — Можете да тръгнете, без да се тревожите заради онзи любопитен малореанец.

— Какво?

— Нали той се опитваше да купи информация. — Делвор сви рамене. — Е, ние му я продадохме и той тръгна в пълен галоп.

— Каква информация му продадохте?

— Стана така — почна Белдин и се приведе още повече, преувеличавайки, колкото може деформацията на тялото си. Лицето му се отпусна като на малоумен. — Прощавайте, ваша милост — каза той с писклив глас и се поклони раболепно. — Чух, че искате да откриете някакви странници и ще платите, за да разберете къде са. Аз видях хората, които търсите, и мога да ви кажа къде са — ако ми дадете достатъчно пари. Колко ще платите?

Делвор се засмя възторжено.

— Нарадас го прие за чиста монета. Аз заведох учителя Белдин при него и му казах, че съм намерил човек, който знае нещо за търсените от него хора. Споразумяхме се за цената и тогава учителят го избудалка.

— По кой път го изпратихте? — попита Силк.

— На север. — Белдин сви рамене. — Казах му, че съм ви видял, докато сте лагерували край пътя в арендската гора — и че един от членовете на групата ви се е разболял и сте спрели, докато възстанови здравето си.

— И той не заподозря нищо? — попита Силк.

Делвор поклати глава.

— Това, което кара хората да заподозрат нещо, е помощ, която идва без причина. Аз накарах Нарадас да повярва, че съм искрен. Измамих ужасно учителя Белдин. Нарадас му даде няколко сребърни монети за информацията му. Обаче моята цена беше много по-висока.

— Брилянтно! — измърмори Силк с възхищение.

— Въпреки това има нещо, което трябва да знаете за Белите очи — каза Белдин на Белгарат. — Той е малореански гролим. Не го изучих твърде добре, защото не исках да усети какво правя, но разбрах това. Той има голяма сила, така че се пазете от него.

— Не разбра ли за кого работи? — Белдин поклати глава.

— Отдръпнах се веднага щом научих какъв е. — Лицето на гърбавия магьосник стана мрачно. — Бъдете внимателни с него. Много е опасен.

Изражението на Белгарат стана неумолимо.

— Аз също съм опасен, Белдин — отвърна той.

— Знам, но има някои неща, които не би направил. Нарадас не изпитва подобни задръжки.

4.

През следващите няколко дни продължиха на юг. Студеният вятър превиваше побелялата от зимния студ трева от двете страни на пътя, а морето бе набраздено от големи плавни вълни. Минаха през някакво село, цялото потънало в кал — от кал бяха направени и къщите. Бедните крепостни селяни стискаха зъби, за да издържат още една зима. Съвсем рядко виждаха постройки от камък, в които живееха гордите мимбратски барони, наблюдаващи бдително границите със своите съседи.

Големият западен път, както всички пътища, които изграждаха крупната пътна мрежа на империята Толнедра, се охраняваше от облечени в червени мантии императорски легионери. Гарион и приятелите му се разминаха само с кервана на един търговец, пътуващ на север — мъже с бдителни очи, придружаван от яки наемници.

В един мъглив предобед стигнаха до река Аренд и погледнаха през бляскавия брод към гората на Вордю в северна Толнедра.

— Искате ли да спрем във Воу Мимбре? — обърна се Силк към Белгарат.

Възрастният мъж поклати глава.

— Мандорален и Лелдорин вероятно вече са уведомили Кородулин за това, което се случи в Драсния, а аз наистина не съм в настроение два-три дни да произнасям речи, изпълнени с обръщения и подробности по церемониала. Освен това искам да стигна до Тол Хонет колкото е възможно по-скоро.

Когато прегазиха през пенливите води на брода, Гарион си спомни нещо и попита:

— Ще ни се наложи ли да спираме на митницата?

— Естествено — отговори Силк. — Всеки е задължен да мине през митницата. Разбира се, с изключение на контрабандистите, снабдени с узаконени разрешения, които им служат като пропуски. — Той погледна Белгарат. — Искаш ли да завъртя нещо като малка търговия, когато стигнем?

— Само не ставай прекалено изобретателен.

— Нищо не би могло да убегне от мисълта ми, Белгарат. Всичко, което искам, е да ми дадеш шанс, за да пробвам късмета си с тези. — Той посочи парцаливите си дрехи.

— Аз пък се чудех какво си замислял, когато си подбирал гардероба си — рече Дурник.

Силк му намигна лукаво в отговор.

Вече бяха далеч от брода и навлизаха в гората на Вордю. След не повече от левга стигнаха до варосаната сграда на митницата. Единият ъгъл на дългата постройка напомняше за пожара, опустошил част от тези места преди години. Покривът, направен с червени керемиди, беше изцапан със сажди в единия край. Петима-шестима отдавна некъпани войници бяха наклякали в калния двор около малък огън — пиеха евтино вино, за да не усещат студа. Един от тях — небръснат, с мантия, цялата в кръпки, и ръждясал нагръдник, се изправи лениво, пристъпи няколко крачки напред, застана по средата на пътя, вдигна ръка и каза:

— Приближихте се достатъчно. Отведете конете си зад сградата и отворете багажа си за проверка.

— Разбира се, сержант — отговори угоднически Силк. — Нямаме какво да крием.

— Ние ще решим това — заяви войникът и се олюля. В същия миг и чиновникът на митницата излезе от станцията. Беше се загърнал с одеяло. Беше същият як мъж, на когото бяха попаднали преди години. Тогава вървяха по този път, докато преследваха Зедар и търсеха откраднатото Кълбо. При предишната им среща мъжът излъчваше явно самодоволство. Сега червендалестото му лице носеше скептичното изражение на човек, който живее с убеждението, че животът по някакъв начин е успял да го надхитри.

— Какво имате за деклариране? — изсъска грубо той.

— Страхувам се, че нищо при това пътуване, ваше превъзходителство — отговори с превзет носов говор Силк. — Ние сме просто бедни пътници до Тол Хонет.

Чиновникът изпъчи шкембето си и се взря в дребничкия мъж…

— Мисля, че сме се срещали и преди, нали? Не беше ли Радек от Боктор?

— Същият, ваше превъзходителство. Имате невероятно добра памет.

— В моята работа човек е длъжен да я има. Как се справи тогава със стоката? Вълна беше, нали?

Лицето на Силк изведнъж придоби меланхоличен вид.

— Много по-зле, отколкото се надявах. Цената падна наполовина.

— Съжалявам да чуя това — подхвърли небрежна чиновникът. — Ще възразите ли да отворя багажа ви?

— Всичко, което имаме, е храна и дрехи за преобличане — изрече подсмърчайки дребният драснианец.

— От собствен опит знам, че хората понякога забравят, че носят със себе си ценни предмети. Отвори багажа, Радек.

— Както, кажете, ваше превъзходителство. — Силк слезе с мъка от коня си и започна да откопчава ремъците на торбите. — Ех, де да имах ценни предмети! — въздъхна той трагично. — Но тази злочеста авантюра с търговията с вълна постави началото на дългия ми крах. На практика вече съм вън от бизнеса.

Чиновникът изсумтя и запретърсва торбите. Беше му студено и зъзнеше. Накрая се обърна към Силк с недоволен поглед.

— Изглежда, казваш истината, Радек. Съжалявам, че се усъмних в теб. — Той духна в шепите си. — Времената са трудни. Нищо ценно не е минало оттук от половин година, нищо, за което да вземеш дори малък подкуп.

— Чух, че имало някакъв проблем във Вордю — подхвана Силк с превзетия си носов говор. — Нещо, че сте се били отцепили от Толнедра.

— Възможно най-идиотското нещо в историята на империята! — избухна чиновникът. — След смъртта на великия херцог Кадор всички сякаш си изгубиха ума. Трябваше да се усетят, че съучастникът им е агент на противниковата страна.

— Съучастник ли?

— Имаше един. Претендираше, че бил търговец от изтока. Пълзеше ката червей, ползвайки се от доверието на благородниците Вордю, и ги превъзнасяше с ласкателствата си. Нуждаеше се от време, докато постигне целите си, а пък те повярваха, че са достатъчно кадърни да управляват свое собствено кралство, независимо от Толнедра. Но позволи ми да ти кажа какъв хитрец е Варана. Той сключи сделка с крал Кородулин и го направи много преди всички във Вордю да започнат да се влачат с мимбратските рицари, грабещи каквото им попадне. — Митничарят посочи изгорялата част на станцията си. — Виждаш ли това? Един взвод техни войници дойдоха тук и плячкосаха всичко, а след това подпалиха сградата.

— Трагично — изказа съболезнованията си Силк. — Някой разбра ли точно за кого е работил така нареченият търговец?

— Онези идиоти в Тол Вордю не успяха, в това съм съвсем сигурен, но аз разбрах кой е, в минутата, в която погледите ни се срещнаха.

— О?

— Беше риванец и така прехвърля цялата отговорност за всичко върху крал Белгарион. Той винаги е мразел благородниците Вордю. Гарион решил с този план да унищожи силата им в северна Толнедра. — Мъжът се усмихна мрачно. — Получи точно това, което заслужаваше. Принудиха го да се ожени за принцеса Се’Недра и сега тя прави живота му непоносим.

— Как успя да разбереш, че агентът е бил риванец? — попита Силк с любопитство.

— Това е лесно, Радек. Риванците са живеели откъснати от света на Острова си в продължение на хиляди години. Всички са жертва на кръвосмешение, така че са наследили всички възможни дефекти и увреждания.

— Увреждания?

— Очите му — отвърна мъжът. — Нямаха истински цвят, бяха абсолютно бели — добави той и потръпна. — При вида на подобно нещо се вцепеняваш. — Митничарят се уви по-плътно в одеялото си. — Съжалявам, Радек, но замръзвам. Влизам на топло. Ти и приятелите ти сте свободни да тръгвате. — С тези думи той приключи проверката и забърза към станцията.

— Доста интересно — рече Силк, когато се отдалечиха от обгорялата сграда.

— Следващият въпрос е за кого работи този мъж с белите очи — навъсено каза Белгарат.

— За Урвон? — предположи Дурник. — Може би той е назначил Харакан да работи на север, а Надарас на юг. Двамата имат задача да предизвикат колкото се може по-големи вълнения.

— Може би — изсумтя Белгарат. — Ала може би грешим.

— Скъпи принц Келдар — подхвана Се’Недра. — Каква точно бе целта на всичкото това раболепничене и вайкане?

— Просто играя роля, Се’Недра — отговори той весело. — Радек от Боктор беше надуто, високомерно магаре. Поне докато беше богат. Сега бедността го е превърнала в пълната противоположност на онова, което представляваше в миналото.

— Но Радек от Боктор не съществува!

— Разбира се, че съществува. Ти току-що го видя. Радек от Боктор живее в съзнанието на всички хора от тази част на света. В много случаи той е даже по-реален от надутия принц, който стои пред теб.

— Но Радек от Боктор си ти. Току-що му вдъхна живот.

— Наистина го направих и честно казано, се гордея с него. Неговото съществуване и минало, характерът му, държането му са познати на мало и голямо по тези места. Той е толкова истински, колкото си и ти.

— Това не означава нещо кой знае какво, Силк — възрази тя.

— Защото не си драснианка, Се’Недра.

След няколко дни стигнаха до Тол Хонет. Покритият с бял мрамор град блещукаше под лъчите на обвитото в мъгли зимно слънце, а легионерите, стоящи на стража до пищните бронзови врати, бяха напрегнати и както винаги готови за схватка. Когато Гарион и приятелите му изтрополиха по павирания с мраморни плочи мост, офицерът на смяна погледна Се’Недра и удари с юмрук по лъснатата си броня, отдавайки чест.

— Ваше императорско височество — поздрави я той. — Ако знаехме, че наближавате, щяхме да изпратим ескорт.

— И така е добре, капитане — отвърна тя уморено. — Но изпратете някой от войниците си в двореца, за да предупреди императора за пристигането ни.

— Веднага, ваше императорско височество — отговори офицерът, отдаде отново чест и се отдръпна, за да им направи път.

— Няма ли някой в Толнедра да си спомни, че си омъжена? — промърмори кисело Гарион.

— Какво имаш предвид, скъпи? — попита Се’Недра.

— Не могат ли да проумеят, че сега ти си кралица на Рива? Непрекъснато те наричат „ваше императорско височество“. Това ме кара да се чувствам паразит или едва ли не твой слуга.

— Не си ли прекалено чувствителен, Гарион?

Той раздразнено изсумтя.

Улиците на Тол Хонет бяха широки, от двете им страни се издигаха красиви къщи с балкони, пищно украсени с колони и статуи, издигащи се сякаш на показ, а богатите търговци по улиците бяха окичени с безброй безценни бижута. При вида им Силк погледна собствените си овехтели дрехи и тъжно въздъхна.

— Какво стана с ролята, която играеше, Радек? — попита го леля Поул.

— Е, това е само една от ролите ми — отговори той. — Разбира се, че Радек би завидял на тези търговци, но трябва да призная, че ми липсва собствената ми премяна.

— Как е възможно да запомняш всичките измислени личности, в които се преобразяваш?

— Просто съсредоточеност, Поулгара — рече той. — Съсредоточеност. Не можеш да успееш в нищо, ако не се съсредоточиш.

Предизвестени за тяхното пристигане, легионерите на портата пред двореца ги пропуснаха незабавно с церемониални военни почести. Зад портата се откриваше павиран двор, а на мраморните стълби, водещи до самата сграда, ги очакваше император Варана.

— Добре дошли в Тол Хонет — поздрави ги той, когато слязоха от конете. Се’Недра се забърза към него, но в последния момент спря и направи тържествен реверанс.

— Ваше императорско величество — поздрави го тя.

— Защо толкова официално, Се’Недра? — попита императорът и протегна ръце към нея.

— Моля те, чичо — прошепна малката кралица и хвърли поглед към дворцовите служители, наредили се на най-високото стъпало на стълбището. — Не тук. Ако сега ме целунеш, няма да издържа и ще се разплача, а човек от рода Боруни никога не плаче на публично място.

— Ясно — отвърна той с разбиращ поглед. След това се обърна към останалите. — Заповядайте на топло. — После императорът предложи ръката си на Се’Недра и куцукайки изкачи стълбите.

В предверието, край стените бяха подредени мраморни бюстове на толнедранските императори, управлявали страната през последните хиляда години.

— Изглеждат като банда джебчии, нали? — отбеляза Варана и погледна Гарион с иронична усмивка.

— Твоята статуя не се вижда никъде — отбеляза Гарион.

— Дворцовият скулптор има проблеми с носа ми. Родът Анадил е със селски произход и поради тази причина носът ми няма достатъчно силно императорско излъчване.

Варана ги отведе през широк коридор до огромна, осветена от свещи стая с пурпурен килим, пищни завеси и красиво тапицирани мебели. Във всеки ъгъл пламтеше железен мангал, затова помещението беше приятно топло.

— Моля — покани ги императорът. — Настанете се удобно. Ще изпратя да донесат нещо горещо за пиене, докато в кухнята приготвят вечерята.

Той каза нещо на легионера на вратата, докато Гарион и приятелите му сваляха наметалата си и се настаняваха.

— Та така — подхвана Варана, след като затвори вратата. — Какво ви води в Тол Хонет?

— Чу ли за нашата битка срещу култа към Мечката? — попита го Белгарат. — И за причината за нея?

Императорът кимна.

— Нещата се обърнаха така, че борбата ни се насочи в погрешна посока. Култът не е замесен в отвличането на принц Геран, въпреки че имаше опит за покушение срещу него. Човекът, когото търсим, се казва Зандрамас. Това име говори ли ти нещо?

Варана се намръщи.

— Не — отвърна той. — Не съм чувал това име.

Белгарат веднага даде необходимата информация, като разказа на Варана какво са научили за Зандрамас, Харакан и Сардион. Когато свърши, императорът изглеждаше разколебан.

— Приемам по-голямата част от думите ти — отбеляза той. — Но някои неща… — Варана сви рамене.

— Какъв е проблемът?

— Варана е скептик, татко — намеси се Поулгара. — Има определени неща, за които предпочита да не мисли.

— Дори след всичко, което се случи в Тул Марду? — Белгарат изглеждаше изненадан.

— Въпрос на принцип, Белгарат — засмя се Варана. — Трябва да живея с мисълта, че съм толнедранец и войник.

Белгарат го погледна развеселено.

— Добре тогава. Можеш ли да приемеш факта, че в отвличането на принца има политически мотив?

— Естествено. Разбирам политиката.

— Добре. В Малореа винаги е имало два основни центъра на силите — кралската власт и църквата. Сега ми се струва, че този Зандрамас издига трети. Не можем да кажем дали Кал Закат е пряко свързан по някакъв начин с това, но има нещо, наподобяващо борба за власт между Урвон и Зандрамас. И поради някаква причина синът на Гарион е в основата на тази борба.

— Ние също дочухме някои подмятания по пътя. Поради някаква причина малореанците не искат да бъдат въвлечени в това — добави Силк. — Има агенти, подклаждащи конфликти в Арендия. Вероятно зад отцепването на Вордю от империята стои човек от Малореа.

Варана хвърли остър поглед към него.

— Някой си Нарадас — добави Силк.

— Виж, това име съм чувал — рече императорът. — Според всеобщото мнение той е ангаракски търговец, дошъл, за да сключи някои доста зашеметяващи търговски споразумения. Пътува много и е спечелил доста пари. Моите търговски съветници мислят, че е агент на крал Ургит. Това, че в момента Закат контролира районите със залежи в източната част на Ктхол Мургос, без съмнение означава, че Ургит се нуждае от пари, за да финансира войната, която води.

Силк поклати глава.

— Не мисля така. Нарадас е малореански гролим. Не е за вярване, че би работил за краля на мургите.

На вратата тихо се почука.

— Да? — каза Варана.

Вратата се отвори и влезе лорд Морин, висшият императорски дворцов сановник, много слаб възрастен мъж. Косата му беше съвсем побеляла, отметната назад над челото. Восъчната прозрачност на кожата издаваше старостта му. Той бавно се придвижи към тях.

— Драснианският посланик, ваше величество, — обяви сановникът с треперещ глас. — Съобщи ми, че разполага с важна информация за вас и гостите ви.

— Тогава го въведи, Морин.

— Придружава го една млада дама, ваше величество — добави Морин. — Според мен е от благородно потекло.

— Да влязат и двамата — нареди Варана.

— Както наредите, ваше величество — отговори Морин и се поклони с видимо усилие.

Когато възрастният сановник въведе посланика и придружителката му, Гарион премигна от изненада.

— Негово превъзходителство принц Калдон, посланик на кралския двор на Драсния — обяви Морин. — И нейно височество маркграфиня Лизел… — добави нерешително той.

— Аз съм таен агент, ваше превъзходителство — гордо каза Лизел.

— Това ли е официалната ви титла, ваше благородие?

— Спестява много време, ваше превъзходителство.

— Боже мой! — въздъхна Морин. — Как се променя светът. Нима е редно ваше благородие да се представя пред императора като официален таен агент?

— Мисля, че той вече е разбрал това, лорд Морин — заяви тя.

Морин се поклони и бавно излезе.

— Колко мил старец — прошепна тя.

— Здравей, братовчеде — обърна се Силк към посланика.

— Имате ли родствена връзка? — попита Варана.

— Далечно родство, ваше величество — отговори Силк. — Майките ни са били втори братовчедки, а може би и трети.

— По-скоро четвърти, мисля — рече Калдон и се обърна към своя роднина. — Изглеждаш така, сякаш те мъчи лошо настроение, братовчеде — забеляза той. — Последния път, когато те видях, беше отрупан със злато и скъпоценни камъни.

— Дегизиран съм, братовчеде — отвърна Силк невъзмутимо. — Всички очакват, че не би трябвало да ме познаеш.

— Ах! — възкликна Калдон и се обърна към императора. — Моля, извинете нашите закачки, ваше величество. Келдар и аз се мразим още от деца.

— Това беше омраза от пръв поглед — ухилено се съгласи Силк. — Ние буквално се презираме.

Калдон се усмихна леко.

— Когато бяхме деца, криеха всички ножове винаги щом семействата ни си гостуваха.

Силк погледна любопитно Лизел и попита:

— Какво правите в Тол Хонет?

— Тайна.

— Велвет трябваше да предаде няколко официални съобщения от Боктор. — обясни Калдор. — И някои инструкции.

— Велвет ли?

— Глупаво е, нали? — разсмя се Лизел. — Но пък можеха да ми изберат и още по-неприятно име.

— По-добро е от едно друго, за което се сещам — съгласи се Силк.

— Бъди учтив, Келдар.

— Каква вест все пак ни носиш, принц Калдон? — попита Варана.

Калдон въздъхна.

— С голямо прискърбие трябва да ви съобщя, че Бетра е убита, ваше величество.

— Какво?!

— Била е причакана от наемни убийци в една безлюдна улица миналата нощ, когато се е завръщала от някаква сделка. Помислили я за мъртва, но тя успяла да се дотътри до вратата ни и преди да умре успя да ни предаде малко информация.

Лицето на Силк беше станало мъртвешки бледо.

— Кой го е извършил? — запита той.

— Все още работим върху това, Келдар — отговори братовчед му. — Имаме подозрения, разбира се, но нищо не е достатъчно конкретно, за да се захванем за някоя улика.

Лицето на императора беше мрачно.

— Има някои хора, които ще трябва да научат за това — изрече строго той. — Бихте ли дошли с мен, принц Калдон?

— Разбира се, ваше величество.

— Моля, извинете ни — обърна се Варана към останалите. — Това е въпрос, който изисква незабавна намеса от моя страна.

И изведе драснианския посланик от стаята.

— Много ли се е мъчила? — попита Силк момичето, известно сега като Велвет. Гласът му беше изпълнен с болка.

— Използвали са ножове, Келдар — отговори тя. — Това никога не е приятно.

— Разбирам.

Лицето му възвърна предишната си твърдост.

— Тя успя ли по някакъв начин да ви подскаже кой стои зад всичко това?

— Спомена, че била информирала император Варана за заговор, целящ убийство на сина му.

— Хонетите! — процеди Се’Недра.

— Защо мислиш така? — бързо попита Силк.

— Гарион и аз бяхме тук, когато тя разказа за заговора на Варана. На погребението на баща ми. Бетра дойде тайно в двореца и съобщи, че двама хонетски аристократи — граф Елгон и барон Келбор планират да убият сина на Варана.

Лицето на Силк беше безизразно.

— Благодаря ти, Се’Недра — каза само той.

— Има още нещо, което трябва да знаеш, Келдар — каза тихо Велвет и огледа останалите. — Всички ще проявим дискретност, нали?

— Разбира се — увери я той.

— Бетра беше агент Хънтър — каза тя.

— Хънтър? Бетра?

— При това е работила така няколко години. Когато въстанието срещу наследяването на трона от роднините на императора започна да се надига тук в Толнедра, крал Родар упълномощи Джевълин да започне да действа. Така кралят щеше да се увери, че този, който ще получи трона след Ран Боруни, ще бъде приемлив за алорните. Джевълин дойде до Тол Хонет и вербува Бетра да се занимае с това.

— Извинявай — прекъсна я Белгарат. Очите му светеха, изпълнени с любопитство. — Но какво толкова, че е била Хънтър?

— Хънтър е възможно най-секретният ни таен агент — отговори Велвет. — Самоличността му е известна само на Джевълин, а Хънтър се заема единствено с най-отговорните и деликатни задачи — неща, в които Драснианската корона просто не може да участва открито. Както и да е, когато се оказа, че великият херцог Норагон от династията на Хонет почти по всяка вероятност ще бъде следващият император, крал Родар направи прозрачен намек на Джевълин и след няколко месеца Норагон съвсем случайно изяде няколко развалени стриди, ама наистина твърде развалени стриди.

— Бетра ли стори това? — Гласът на Силк прозвуча изненадано.

— Тя беше необикновено изобретателна.

— Маркграфиня Лизел? — изрече въпросително Се’Недра и замислено присви очи.

— Да, ваше величество?

— Ако самоличността на Хънтър е най-дълбоката държавна тайна в Драсния, как така ти си наясно с нея?

— Бях изпратена от Боктор с определени задачи за Бетра. Чичо ми знае, че на мен може да се разчита.

— Но сега я разкриваш, нали?

— Това става след извършването на деянието, ваше величество. Бетра е мъртва. Някой друг ще бъде Хънтър. Както и да е, преди да умре, Бетра ни съобщи, че някой е разбрал каква е истината за смъртта на великия херцог Нарагон и този някой е предал информацията. Тя вярваше, че тъкмо тази информация е предизвикала нападението срещу нея.

— Тогава това без съмнение ограничава кръга на възможните извършители на убийството до хонетите, нали? — подчерта Силк.

— Все още не сме го доказали категорично, Келдар — предупреди го Велвет.

— Достатъчно категорично, за да ме убеди.

— Нали нямаш намерение да действаш прибързано? — попита тя. — Знаеш, че Джевълин не би харесал това.

— Това си е негов проблем.

— Нямаме време да се намесваме в политиката на Толнедра, Силк — строго каза Белгарат. — Няма да останем тук толкова дълго.

— Ще трябва да съобщя на Джевълин какви са плановете ти — предупреди го Велвет.

— Разбира се. Но докато съобщението ти стигне Боктор, всичко вече ще бъде факт.

— Важното в случая е, че ни пречиш, Келдар.

— Довери ми се — рече той и безшумно излезе от стаята.

— Винаги, когато каже така, се изнервям — промърмори Дурник.

Рано на другата сутрин Белгарат и Гарион излязоха от Императорския дворец, за да посетят библиотеката в университета. Широките улици на Тол Хонет бяха сковани от мраз, откъм реката духаше силен бръснещ вятър. Всички минувачи бяха навели глави срещу вятъра. Гарион и дядо му минаха през безлюдния централен пазар и стигнаха до групата сгради на университета. Влязоха и първият човек, когото видяха, бе внушителен, облечен в черна роба учен — разхождаше се замислено по една мраморна алея.

— Извинете — каза му Белгарат, — можете ли да ни упътите до библиотеката?

— Какво? — Мъжът вдигна поглед и примигна.

— Библиотеката, уважаеми господине — повтори Белгарат. — Къде се намира?

— О! — отвърна ученият. — някъде натам. — И посочи неопределено с ръка.

— Бихте ли могли да бъдете малко по-точен?

Ученият погледна обидено зле облечения възрастен мъж и рече безцеремонно:

— Попитай някой от портиерите. Аз съм зает. Работя върху един въпрос от двадесет години и почти съм открил отговора му.

— О? И какъв е този въпрос?

— Чудя се дали това наистина би заинтересувало някакъв си необразован просяк — отговори ученият надменно. — Но ако толкова искате да знаете, опитвам се да изчисля колко точно тежи светът.

— Това ли било? И този проблем ви е отнел двадесет години? — Лицето на Белгарат изразяваше изненада. — Аз разреших този въпрос преди много години и при това само за няколко седмици.

Ученият впи очи в него и лицето му пребледня.

— Невъзможно! — възкликна той. — Аз съм единственият човек на света, който изследва този въпрос. Никой никога не си го е задавал преди мен.

Белгарат се разсмя.

— Съжалявам, уважаеми, но хората са си го задавали, при това няколко пъти. Най-доброто му решение, което съм виждал, е предложено от Талджин от университета в Мелджена. Да, мисля, че беше Мелджена. През второто хилядолетие. Във вашата библиотека би трябвало да има копие от изчисленията му.

Ученият започна да трепери неудържимо, очите му изхвръкнаха от орбитите си. Без да каже и дума повече, той хукна през ливадата. Полите на робата му заплющяха след него.

— Наблюдавай го, Гарион — рече хладно Белгарат. — Сградата, към която тича, би трябвало да е библиотеката.

— И колко точно тежи светът? — попита Гарион с любопитство.

— Как бих могъл да знам? — отговори Белгарат. — Едва ли някой здравомислещ човек би пожелал да узнае това.

— Ами онзи Талджин, за когото спомена, че е намерил отговора на този въпрос?

— Талджин? О, няма такъв човек. Просто си го измислих.

Гарион впи очи в него.

— Това, което направи, е отвратително, дядо — изрече обвинително той. — Ти току-що разруши делото, на което човекът е посветил целия си живот. Излъга го.

— Но това го накара да ни отведе до библиотеката — изтъкна лукаво възрастният мъж. — Между другото, може би сега той ще пренасочи вниманието си към нещо малко по-значимо. Библиотеката е в сградата с кулата. Той току-що изкачи стълбите в луд бяг. Ще тръгваме ли?

Точно след главния вход към библиотеката се намираше мраморна ротонда и в центъра й стоеше високо, богато украсено с дърворезба писалище. Зад него седеше плешив слаб човек и преписваше неуморно от някаква огромна книга. Той се стори някак познат на Гарион и кралят на Рива се намръщи в опит да си спомни къде го е виждал.

— С какво мога да ви помогна? — попита слабият мъж и вдигна глава от книгата, когато Белгарат спря пред писалището му.

— Търся копие на „Предсказанията на западните гролими“.

Мършавият се намръщи и почеса едното си ухо.

— Ръкописът би трябвало да се намира в отдела по сравнително богословие — рече замислено той. — Бихте ли могли да ми кажете приблизително кога е съставен?

Белгарат също се намръщи и се вгледа в купола на ротондата, обмисляйки отговора си.

— Според мен някъде в началото на третото хилядолетие — отвърна накрая той.

— Това би го поставило във времето или на втората династия на хонетите, или на втората династия Бордю — рече ученият. — Сигурно няма да е трудно да го открием. — Той се изправи. — Оттук — покани ги той и посочи един от коридорите, разперващи се като ветрило от ротондата. — Моля, следвайте ме.

Гарион все още чувстваше как нещо го гложди отвътре. Познаваше този любезен, услужлив учен, но не можеше да си спомни кой точно е той. Мъжът без съмнение беше по-възпитан от надутия самомнителен учен, който изчисляваше колко тежи светът. Освен това… Изведнъж кралят се досети.

— Учителю Джийбърс? — изрече той, все още невярващ. — Това вие ли сте?

— Срещали ли сме се някога, господине? — попита Джийбърс учтиво, като му хвърли бърз озадачен поглед.

Гарион се засмя.

— Да, учителю Джийбърс. Та нали вие ме запознахте с жена ми.

— Не си спомням да съм правил някому такова нещо…

— О, напротив, мисля, че си спомняте. Вие с нея със сетни сили се измъкнахте от двореца, и то посред нощ. След това поехте на юг към Тол Борун. По пътя се присъединихте към група търговци. Тръгнахте си твърде изненадващо, когато жена ми ви казала, че напускате Тол Хонет по нейно желание, а не по заповед на император Ран Боруни.

Джийбърс премигна, после очите му изведнъж се разшириха.

— Ваше величество — възкликна той и се поклони. — Простете ми, че не успях да ви позная веднага. Очите ми вече не са такива, каквито бяха.

Гарион се разсмя и го потупа радостно по рамото.

— Няма нищо, Джийбърс. Не възнамерявам да разкривам самоличността си при тази си обиколка.

— А как е малката Се’Недра, ах, простете, исках да кажа — нейно величество?

Гарион без малко щеше да разкаже на бившия възпитател на жена си за похищението на техния син, но Белгарат го смушка дискретно с лакът и той каза само:

— Добре е, много е добре.

— Толкова се радвам да чуя това — отвърна Джийбърс с любяща усмивка. — Тя беше напълно непоносима ученичка, но странно: открих, че след като се лиших от нейната компания, от моя живот си отиде много радост. Зарадвах се, когато разбрах за неочаквания й брак. Не бях чак толкова изненадан, колкото колегите ми тук, когато се чу, че тя е водила армия при Тул Марду. Се’Недра винаги е била малко пламтящо същество, готово веднага да избухне, и при това го прави по впечатляващ начин. — Той хвърли опрощаващ поглед към Гарион. — Ако бъдем честни, трябва да кажа, че малката принцеса беше безотговорна и недисциплинирана ученичка.

— Да, тези нейни качества се проявяват от време на време.

Джийбърс се разсмя.

— Сигурен съм, че е така, ваше величество — съгласи се той. — Моля, предайте й моите поздрави. — Ученият се поколеба. — И ако не мислите, че е прекалено самонадеяно — също така и моята привързаност и обич към нея.

— Ще ги предам, Джийбърс — обеща Гарион. — Повярвай ми.

— Това е отделът по сравнително богословие — каза плешивият учен и побутна една тежка, едва открехната врата. — Всички ръкописи и свитъци са подредени според каталога и се съхраняват по династии. Античните отдели са по-назад. — Той ги водеше по тясната пътека между редовете с високите рафтове, върху които имаше книги: тежки, подвързани с кожа томове и плътно навити свитъци на стари ръкописи. Мършавият мъж изведнъж спря и прокара пръст по един от рафтовете.

— Прах — отбеляза той и кихна неодобрително. — Трябва да си поговоря с уредниците по този въпрос.

— Съвсем естествено е по книгите да се натрупа прах — отбеляза Белгарат.

— Както е съвсем естествено уредниците да не правят нищо, за да предотвратят това — добави Джийбърс с крива усмивка. — Ах, ето къде били ръкописите! — Ученият спря в средата на една малко по-широка пътека. — Моля, бъдете внимателни — допълни той и плъзна ръка по томовете с някаква особена обич. — Те са стари и крехки. Свитъците, писани по времето на втората династия на хонетите, са от тази страна, а тези, датиращи от втората династия Вордю, са ето тук. Багрите на документите, писани от хонетите, са далеч по-меки поради кралското им потекло, така че сигурно лесно ще намерите онова, което искате. Сега, извинете ме, но не би трябвало да стоя далеч от писалището си прекалено дълго. Някои от колегите ми стават нетърпеливи и започват да се ровят из рафтовете сами. След това са ми необходими цели седмици да сложа всичко в ред.

— Сигурен съм, че вече можем да се оправим и сами, учителю Джийбърс.

— Благодаря ви, ваше величество. — Мършавият мъж се обърна и си тръгна.

— Невероятна промяна — отбеляза Белгарат. — Вероятно малкото страшилище Се’Недра е успяла да унищожи всичката му надутост. — След това старецът се взря съсредоточено в рафтовете. — Но трябва да призная, че Джийбърс наистина е кадърен учен.

— Той не е ли само библиотекар? — попита Гарион. — Просто човек, който се грижи за книгите?

— От тази професия започват всички знания на света, Гарион. Книгите не биха ти помогнали, ако просто са натрупани на купчина. — Вълшебникът се наведе и дръпна някакъв завит в черен калъф свитък от долния рафт. — Най-сетне! — възкликна триумфиращо той. — Джийбърс ни доведе точно до него! — Белгарат се премести в края на реда, където пред висок тесен прозорец бяха поставени маса и няколко скамейки. Бледата слънчева светлина се разливаше като злато върху каменния под. Вълшебникът седна и внимателно развърза връзките, които държаха свитъка плътно навит в черния копринен калъф, но щом го разви, изруга грубо.

— Какво има? — попита Гарион.

— Глупостта на гролимите! — изръмжа Белгарат. — Погледни това! — Белгарат подаде свитъка на младия крал. — Виж пергамента.

Гарион се вгледа внимателно в свитъка.

— Прилича на всички пергаменти, които съм виждал.

— Това е човешка кожа! — изсумтя с отвращение вълшебникът.

Гарион се отдръпна с погнуса.

— Ужасно!

— Не това е проблемът. На когото и да е била кожата, с него вече отдавна е свършено. Истинският проблем е, че човешката кожа не задържа мастилото. Погледни! Толкова е избеляло, че думите не се виждат.

— Можеш ли по някакъв начин да ги възстановиш? Както направи с писмото на Анхег?

— Гарион, свитъкът е на 3000 години. Разтворът на солите, който използувах за писмото на Анхег, би го превърнал в купчина прах.

— А чрез магьосничество?

Белгарат поклати глава.

— Пергаментът е прекалено чуплив. — Той внимателно го заоглежда и след малко възкликна: — Тук има нещо!

— Какво?

— „…търси следите на Детето на Мрака в земята на драконите…“ — Възрастният мъж вдигна поглед. — Това все пак е нещо.

— Какво означава то?

— Точно това, което казва. Зандрамас е отишъл в Нийса. Ще намерим следите му там.

— Дядо, но ние вече знаехме това.

— Само предполагахме, Гарион. Има известна разлика. Зандрамас ни изиграва, като ни насочва по фалшиви следи. Сега знаем със сигурност, че сме на прав път.

— Това не е много, дядо.

— Знам. Но е по-добре, отколкото нищо.

5.

— Я погледни само — възмущаваше се Се’Недра на другата сутрин. Току-що беше станала и стоеше до прозореца в топлата си роба.

— Какво? — промърмори сънено Гарион. — Какво да погледна, скъпа? — Беше завит дълбоко под топлите юргани и сериозно си мислеше дали да не продължи да спи.

— Няма да го видиш оттам, Гарион. Ела тук.

Той въздъхна, измъкна се от леглото и тръгна бос към прозореца.

— Не е ли отвратително? — каза тя.

Дворът беше застлан в бяло, а из мъртвешки спокойния въздух мързеливо се носеха големи снежинки.

— Не е ли малко странно да вали сняг в Тол Хонет? — попита той.

— Гарион, в Тол Хонет никога не вали сняг. Последния път, когато видях сняг тук, бях на пет години. Наистина необичайна зима. Е, аз се връщам в леглото и няма да стана, докато не се разтопи и последната снежинка.

— Ти наистина можеш и да не излизаш в снега.

— Не искам дори и да го погледна. — Тя пак си легна и се зави.

Гарион сви рамене и също тръгна към леглото. Още един-два часа сън звучаха съвсем добре.

— Моля те, дръпни завесите около леглото — каза му тя. — И не вдигай много шум на излизане.

Той се вгледа в нея и въздъхна. После дръпна завесите и сънено започна да се облича.

— Бъди така добър, Гарион — каза тя нежно. — Отбий се в кухнята и им кажи, че ще закусвам тук.

Е, това вече определено му се стори нечестно. Той начумерено си облече останалите дрехи.

— О, Гарион?

— Да, скъпа? — Спокойствието му струваше доста усилия.

— Не забравяй да се срешиш. Сутрин винаги изглеждаш като купа сено. — Гласът й вече звучеше сънено.

Белгарат седеше мрачно пред прозореца на тъмната трапезария. Въпреки че беше много рано, на масата до него имаше халба.

— Можеш ли да повярваш? — каза той с отвращение и погледна стелещия се сняг.

— Не мисля, че ще продължи много, дядо.

— В Тол Хонет никога не вали сняг.

— Това каза и Се’Недра. — Гарион протегна ръце към светещия мангал.

— Къде е тя?

— Пак си легна.

— Това съвсем не е лоша идея. Защо не се присъедини към нея?

— Реши, че е време да ставам.

— Това изобщо не е честно.

— И на мен така ми се стори.

Белгарат разсеяно се почеса по ухото. Все още гледаше снега.

— Твърде далеч на юг сме, за да продължи повече от един-два дни. Освен това след два дни е Ерастид. Много хора ще пътуват след празника и няма да изглеждаме подозрително.

— Смяташ, че трябва да изчакаме?

— Логично е. И без това няма да спестим много време, ако непрекъснато работим усърдно.

— Какво мислиш да правиш днес?

Белгарат вдигна халбата си.

— Мисля да изпия това, а после да си легна.

Гарион придърпа един от тапицираните в червено столове и седна. Нещо го тревожеше вече от няколко дни и той реши, че моментът е подходящ да сподели притеснението си.

— Дядо?

— Да?

— Защо всичко изглежда така, сякаш се е случвало и преди?

— Какво имаш предвид?

— Всичко. Има ангараки в Арендия, които се опитват да причиняват неприятности така, както когато следваха Зедар. В Толнедра има интриги и политически убийства — същото като миналата година. Сблъскахме се с чудовище — този път дракон наместо алгротите, но двете неща имат много общо. Изглежда сякаш повтаряме всичко, което се случи, когато се опитвахме да намерим Кълбото. Дори срещнахме и същите хора: Делвор, онзи човек на митницата, дори Джийбърс.

— Знаеш ли, Гарион, това е много интересен въпрос. — Белгарат помисли малко и разсеяно отпи от халбата си. — Ако обаче разгледаш това от друга гледна точка, ще видиш, че всичко се връзва.

— Не те разбирам.

— Ние сме на път към срещата между Детето на Светлината и Детето на Мрака — обясни Белгарат. — Тази среща ще бъде повторение на едно събитие, което се е случвало безброй пъти, откакто свят светува. И тъй като това е същото събитие, логично е обстоятелствата, които го съпътстват, да са подобни… — Той помисли още малко. — Всъщност би трябвало да е така, нали?

— Боя се, че това е твърде сложно за мен.

— Има две предсказания, наречи ги пророчества, ако искаш — две страни на едно и също нещо. Преди непонятно много време нещо се е случило и ги е разделило.

— Да. Това го разбирам.

— Когато се разделили, нещата някак спрели.

— Кои неща?

— Трудно е да се обясни с думи. Да го наречем хода на нещата, които се предполага, че трябва да се случат — бъдещето, мисля. Докато тези две сили са разделени и равностойни, бъдещето не може да се случи. Всички ние просто продължаваме да изживяваме същите събития отново и отново.

— Кога ще спре това?

— Когато едното предсказание най-накрая надделее над другото — когато Детето на Светлината победи Детето на Мрака или обратното.

— Мислех, че аз вече съм направил това.

— Не смятам, че това е достатъчно убедително, Гарион.

— Аз убих Торак, дядо. Какво по-убедително от това?

— Ти уби Торак, Гарион, а не предсказанието на Мрака. Мисля, че ще е необходимо нещо повече от бой с мечове, за да се разреши проблемът.

— Например?

Белгарат разпери ръце.

— Не знам. Наистина не знам. Но идеята ти може да се окаже много полезна.

— О?

— Ако ще се случват същите събития като миналия път, то това би могло да ни даде идея какво да очакваме, нали? Помисли за това. Отдели малко време тази сутрин да си спомниш какво точно се случи миналия път.

— Ти какво ще правиш?

Белгарат изпразни халбата си и стана.

— Както казах — връщам се в леглото.

Следобед един учтив служител в кафява ливрея почука на вратата на стаята, в която Гарион четеше, и го уведоми, че император Варана иска да го види. Гарион остави книгата и последва служителя през ехтящите мраморни коридори към кабинета на Варана.

— А, Белгарион — каза Варана. — Току-що дойде новина, която може да ти се стори интересна. Заповядай, седни.

— Новина ли? — попита Гарион и седна на тапицирания в кожа стол до бюрото на императора.

— Човекът, за когото споменахте онзи ден — Нарадас, — е забелязан в Тол Хонет.

— Нарадас? Как е успял да дойде тук толкова бързо? Последно чух, че язди на север от Големия панаир на Арендия.

— Следял ли ви е?

— Задаваше много въпроси и пръскаше пари наляво и надясно.

— Мога да го заловя, ако желаете. Аз самият искам да му задам няколко въпроса и мога да го задържа няколко месеца, ако е нужно.

Гарион се замисли за малко, после със съжаление поклати глава.

— Той е малореански гролим и може да се измъкне от всяка килия само за минути.

— Имперският подземен затвор е доста сигурен, Белгарион — каза Варана малко намръщено.

— Но не и достатъчно сигурен, Варана. — Гарион се усмихна, като си спомни за твърдите предубеждения на императора към тези неща. — Да кажем, че Нарадас притежава някакви свръхестествени способности. Това е едно от онези неща, за които ти е неудобно да говориш.

— О! — каза Варана с отвращение. — Това ли имаш предвид?

Гарион кимна.

— Може би в края на краищата е по-добре хората ти само да го следят. Ако той не знае, че ние сме уведомени за присъствието му, може да ни отведе до някой друг — или поне до някаква информация. Харакан също е бил забелязван в Толнедра и искам да разбера дали има някаква връзка между двамата.

Варана се усмихна.

— Твоят живот е доста по-сложен от моя, Белгарион — каза той. — Аз имам само една действителност, с която да се оправям.

Гарион сви рамене и лаконично отговори:

— Помага при запълването на свободното ми време.

На вратата се почука и лорд Морин бавно се дотътри вътре.

— Извинете за безпокойството, ваши величества, но от града дойдоха обезпокояващи новини.

— О? — каза Варана. — Какво става, Морин?

— Някой избива членове на рода Хонет — много тихо и много ефикасно. Доста от тях са умрели през последните две нощи.

— Отрова?

— Не, ваше величество. Този убиец е по-директен. Задушил е няколко от тях със собствените им възглавници преди две нощи. Има и едно отвратително падане. Първоначално изглеждало като естествена смърт, но миналата нощ той започнал да използва нож. — Морин поклати глава неодобрително. — Лошо, много лошо.

Варана се намръщи.

— Мислех, че старите кръвни вражди са утихнали. Мислиш ли, че е възможно да са хорбитите? Понякога те могат да имат зъб на някого завинаги.

— Никой не знае, ваше величество. Хонетите са наплашени до смърт. Или ще избягат от града, или ще превърнат къщите си в крепости.

Варана се усмихна.

— Мисля, че ще преживея неудобството на рода Хонет. А този приятел оставял ли е след себе си нещо като запазена марка? Можем ли да го смятаме за някой познат убиец?

— Нямаме представа, ваше величество. Да поставя ли стражи около къщите на хонетите?

— Те си имат собствени войници — сви рамене Варана. — Но ти поразпитай малко и се постарай този приятел да узнае, че искам да си поговоря с него.

— Ще го арестувате ли? — попита Гарион.

— Не знам дали искам да отивам толкова далеч. Искам просто да разбера кой е и да му предложа да спазва правилата по-внимателно. Това е всичко. Чудно ми е кой ли може да бъде.

Гарион обаче си имаше някои лични подозрения.

Празниците на Ерастид в Тол Хонет бяха в разгара си. Множество гуляйджии, повечето прекалили с пиенето, се клатушкаха от едно празненство към друго, а големите родове си съперничеха във вулгарна проява на показното си богатство. Огромните резиденции на богатите и властващите бяха окичени с гирлянди от знаменца във весели нюанси и цветни фенери. Цели състояния бяха изхарчени за разточителните угощения, а предлаганите забавления често прекрачваха границите на добрия вкус. Въпреки че празненствата в двореца бяха по-сдържани, император Варана се чувстваше длъжен да покани хора, които всъщност ненавиждаше.

Събитието, което беше планирано отдавна точно за тази вечер, беше държавен банкет, след който щеше да има и грандиозен бал.

— А вие двамата ще бъдете моите почетни гости — каза твърдо Варана на Гарион и Се’Недра. — Ако аз трябва да изтърпя това нещо, значи същото се отнася и за вас.

— Наистина не бих желала, чичо — отвърна му Се’Недра с тъжна усмивка. — Точно сега не съм в настроение за празнуване.

— Не можеш просто да изключиш живота си, Се’Недра — каза той нежно. — Едно празненство — дори и в компанията на скучни хора тук в двореца — може да те разсее от проблемите ти. — Той я погледна предизвикателно. — Освен това, ако не дойдеш, хонетите, хорбитите и всички останали ще започнат да те одумват и да ти се подиграват.

Се’Недра изправи глава и очите й блеснаха решително.

— Така е — каза тя. — Обаче нямам какво да облека.

— В императорските апартаменти има две стаи, пълни с твои дрехи, Се’Недра — припомни й Варана.

— О, да. Бях забравила. Добре, чичо, ще се радвам да присъствам.

И така Се’Недра, облечена в млечнобяла кадифена рокля и с вплетена в огнените й къдрици скъпоценна диадема, влезе в балната зала под ръка със съпруга си — краля на Рива. Гарион, облечен във взето на заем синьо сако, което очевидно му беше тясно в раменете, подходи към цялата история с пълна липса на ентусиазъм. Като държавен глава на посещение, той бе задължен да стои около един час в редицата по посрещането в главната бална зала и да отговаря с вяло мърморене на шегите, поднасяни от хорбити, ранити, боруни и от техните често лекомислени съпруги. Хонетите бяха забележими само със своето отсъствие.

Към края на тази безкрайна церемония меденорусата племенница на Джевълин маркграфиня Лизел, облечена в неотразима рокля от бледолилав брокат, мина покрай редицата под ръка с принц Калдон.

— Смелост, ваше величество — прошепна тя на Гарион, докато правеше реверанс. — Дори това не може да продължи вечно — макар и да изглежда точно така.

— Благодаря, Лизел — отговори той сухо.

След като посрещането приключи, Гарион любезно си проправи път сред останалите гости, изтърпявайки непрекъснато повтаряния коментар: „В Тол Хонет никога не вали сняг“.

В другия край на осветената от свещи зала група арендски музиканти свиреха на своите инструменти. Репертоарът им беше съставен от празнични песни, характерни за всички кралства на Запада. Техните лютни, виоли, арфи, флейти и обои създаваха музикален фон за бърборенето на гостите на императора.

— Бях ангажирал мадам Алдима да ни забавлява тази вечер — тъкмо казваше Варана на малка групичка хорбити. — Тя трябваше да бъде гвоздеят на програмата за празниците. За съжаление заради промяната във времето реши да не излиза от дома си. Доколкото разбирам, тя много се грижи за гласа си.

— И как не — промърмори на придружителката си една ранитска дама, която стоеше точно зад Гарион. — Първо на първо, гласът й не беше кой знае какъв, а и времето не се отнесе милостиво към него. Не се съмнявам, че Алдима е пяла по кръчмите през всичките тези години.

— Празникът няма да е истински, ако не се пее — продължи Варана. — Може би ще успеем да убедим някоя от тези прекрасни дами да ни удостои с една-две песни.

Една пълничка борунска дама на средна възраст бързо откликна на предложението на императора и се присъедини към оркестъра в изпълнението на любима стара песен. Чуруликащото й сопрано се измъчваше много в достигането на високите регистри. Когато свърши и застана пъхтяща и зачервена пред публиката, гостите на императора я уважиха с учтиви, почти петсекундни аплодисменти. След това всички продължиха празното си бърборене.

И тогава оркестърът засвири една толкова стара арендска песен, че корените й се губеха далеч в мъглата на древността. Като повечето арендски песни, тази също беше меланхолична и започваше с тъжното настроение на сложния водопад от ноти на лютнята. С включването на звучната виола в главната тема се чу и дълбок контраалт. Постепенно този глас остави гостите безмълвни и разговорите замряха. Гарион бе стъписан. Недалеч от оркестъра, маркграфиня Лизел беше вдигнала глава и пееше. Гласът й беше невероятен, с тъжен и вълнуващ тембър. Останалите гости се отдръпнаха от нея, дълбоко респектирани от великолепния й глас, и тя остана съвсем сама в златния кръг на светлината на свещите. И тогава, за голяма изненада на Гарион, Се’Недра пристъпи в кръга и се присъедини към облеченото в бледолилаво драснианско момиче. Флейтата поде контрахармонията и дребничката риванска кралица вдигна малкото си тъжно лице и запя заедно с маркграфинята. Чистият й глас без усилие се изви със звука на флейтата така, че човек не можеше точно да разграничи гласа на флейтата от нейния. В песента й се усещаше такава тъга, че можеше да ти се пръсне сърцето; мъка, от която в гърлото на Гарион застана буца, а в очите му се появиха сълзи. Беше съвсем очевидно, че Се’Недра все още таи болката дълбоко в сърцето си и никакви забавления няма да намалят страданието й.

Когато песента свърши, аплодисментите бяха страхотни.

— Още! — викаха присъстващите. — Още!

Окуражени от овациите, музикантите започнаха същата древна мелодия отначало. Лютнята още веднъж изля сърцето си в ромолящ водопад, но този път с въвеждането на Лизел от виолата се чу трети глас. Глас, който Гарион познаваше толкова добре, че не беше нужно да поглежда, за да разбере кой пее.

Поулгара, облечена в тъмносиня кадифена рокля със сребърна украса, се присъедини към Лизел и Се’Недра в осветения от свещите кръг. Гласът й беше толкова дълбок и чист, колкото на маркграфинята, но в него имаше тъга, която надминаваше и тази на Се’Недра. Тъга за място, което беше загубено и никога нямаше да се върне. После, докато флейтата акомпанираше на Се’Недра в издигащия се контрапункт, Поулгара се присъедини и към нея. Хармонията, която се получи, не беше традиционната и толкова добре позната във всички западни кралства. Очите на арендските музиканти бяха изпълнени със сълзи. Те подеха странните древни акорди и пресъздадоха мелодия, нечувана от хиляда години.

Докато последните ноти на великолепната песен затихваха, настъпи благоговейна тишина. След това гостите избухнаха в аплодисменти, като много от тях открито плачеха. Поулгара безмълвно изведе двете млади жени от златния кръг светлина.

Белгарат стоеше на пътя й, очите му бяха загадъчни. Изглеждаше някак необикновено царствен в снежнобялото си толнедранско наметало. Държеше пълна сребърна чаша.

— Е, татко? — попита го тя.

Без да каже нищо, той я целуна по челото и й подаде чашата.

— Чудесно, Поул. Но защо възкресяваш нещо, което е мъртво и не съществува от векове?

Брадичката й се повдигна гордо.

— Споменът за Воу Вейкюн няма да умре, докато съм жива, татко. Аз винаги го тая в сърцето си и от време на време ми се приисква да припомня на хората, че някога имаше един сияен град, изпълнен с очарование, смелост и красота, а този земен свят, в който живеем сега, му позволи да изчезне.

— Това е много болезнено за теб, нали, Поулгара? — попита сериозно той.

— Да, татко — дори повече, отколкото бих могла да понеса, но досега успявах да потискам болката си, така че… — Тя остави мисълта си недовършена, сви рамене и излезе царствено от залата.

След банкета Гарион и Се’Недра се поразтъпкаха на дансинга — повече за показност, отколкото от искрено желание.

— Защо лейди Поулгара се вълнува толкова от Арендия? — попита Се’Недра, докато танцуваха.

— Като млада е живяла доста време във Воу Вейкюн — отговори Гарион. — Мисля, че много е обичала града и хората.

— Помислих, че ще ми се пръсне сърцето, когато запя.

— Моето почти спря да бие — каза тихо Гарион. — Тя е изстрадала много, но нищо от това, което се е случило досега, не я е наранило толкова, колкото унищожението на Воу Вейкюн. Тя никога не прости на дядо, че не е отишъл да помогне на града, когато астурианците го разрушили.

Се’Недра въздъхна.

— Има толкова много мъка по света…

— Има и надежда — припомни й той.

— Но толкова малко. — Тя отново въздъхна, а после внезапно по устните й се плъзна закачлива усмивка. — Тази песен съсипа всички присъстващи дами! — Тя се усмихна самодоволно. — Напълно ги съсипа.

— Опитай се да не злорадстваш на публични места, скъпа — нежно я скастри той. — Наистина не е прилично.

— Чичо Варана не каза ли, че аз съм една от почетните гости?

— Ами, да.

— Тогава това е мое тържество — каза тя и тръсна глава — и ако искам, ще си злорадствам.

Силк ги чакаше пред камината и си грееше ръцете. Изглеждаше разтревожен и беше много мръсен.

— Къде е Варана? — попита той напрегнато.

— В балната зала. Забавлява гостите си — каза Гарион.

— Какво си правил, принц Келдар? — попита Се’Недра и сбърчи нос от зловонните миризми, които идваха от дрехите му.

— Крих се под една купчина смет. Мисля, че ще ни се прииска да напуснем Тол Хонет — доста бързо при това.

— Какво точно си намислил, Силк? — присви очи Белгарат. — И къде беше през изминалите два дни?

— Къде ли не — отговори той уклончиво. — Наистина трябва да взема да се измия.

— Предполагам, че не знаеш нищо за това, което се е случило на рода Хонет? — каза Гарион.

— 3а какво става въпрос? — попита Белгарат.

— Бях с Варана следобед, когато лорд Морин докладва. Хонетите измирали с изненадващи темпове. Осем или десет според последното преброяване.

— Дванадесет всъщност — поправи го Силк педантично.

Белгарат се обърна към него.

— Мисля, че ми дължиш обяснение.

— Хората умират — сви рамене Силк. — Случва се.

— На тези помогнал ли им е някой?

— Може би, малко.

— И ти ли беше този, който им съдействаше?

— Смяташ ли, че съм способен на това?

Лицето на Белгарат помръкна.

— Искам истината, принц Келдар.

Силк разпери широко ръце.

— Какво е истината, приятелю? Може ли някой да каже какво всъщност е истината?

— Това не ти е философска дискусия, Силк. Ти ли си изклал хонетите?

— Не знам дали бих казал точно „изклал“. Тази дума звучи грубо, а аз се гордея със своята изтънченост.

— Кажи ми — ти ли ги уби?

— Ами… — Силк направи леко обидена гримаса, — ако ще поставяш нещата по този начин…

— Дванадесет души? — каза Дурник скептично.

— И още един, който няма шанс да оцелее — отбеляза Силк. Бях прекъснат преди да се уверя, че е мъртъв, но вероятно съм направил достатъчно, за да считам работата за свършена.

— Все още чакам, Силк — мрачно каза Белгарат.

Силк помириса единия си зловонен ръкав и направи гримаса.

— С Бетра бяхме много добри приятели — каза той и сви рамене, сякаш това обясняваше всичко.

— Но — възрази Дурник — тя не се ли опита да те убие веднъж?

— О, онова ли? Нищо особено. Това беше бизнес — нищо лично.

— Да се опиташ да убиеш някого не е ли достатъчно лично?

— Разбира се, че не. Аз се забърках в нещо, над което работеше тя. Разбирате ли, тя имаше една уговорка с посланика на тулите и…

— Престани да се отклоняваш от темата, Силк — прекъсна го Белгарат.

Очите на Силк станаха студени.

— Бетра беше изключителна жена — отговори той. — Красива, талантлива и невероятно честна. Много й се възхищавах. Почти може да се каже, че я обичах — по много особен начин. Мисълта, че някой е сметнал за добре да я наръга на улицата, дълбоко ме засегна. Направих това, което сметнах за добре.

— Въпреки важността на делото ни? — Лицето на Белгарат беше като буреносен облак. — Значи просто заряза всичко и отиде да убиваш за отмъщение, така ли?

— Има неща, които не можеш да оставиш просто така, Белгарат. Тук са замесени и принципи. Ние не позволяваме убийството на член от драснианското разузнаване да мине безнаказано. Лошо е за бизнеса, ако хората си мислят, че може и да им се размине. Въпреки това първата нощ се постарах нещата да изглеждат естествено.

— Естествено? — каза Дурник. — Как може едно убийство да изглежда естествено?

— Моля те, Дурник. „Убийство“ е много грозна дума.

— Задушил ги е в леглата им със собствените им възглавници — обясни Гарион.

— А един приятел някак си пък падна през прозореца — добави Силк. — От високо беше, доколкото си спомням. Падна върху желязната ограда.

Дурник потрепера.

— Успях да посетя петима по-миналата нощ, но този метод ми отнемаше твърде много време, така че снощи станах малко по-директен. С барон Келбор обаче се позабавих малко. Той всъщност е заповядал да убият Бетра. Поговорихме си хубаво преди да ни напусне.

— Къщата на Келбор е най-добре охраняваната в Тол Хонет — каза Се’Недра. — Как успя да се промъкнеш вътре?

— Хората рядко поглеждат нагоре през нощта, особено ако вали. Влязох през покрива. Както и да е. Келбор ми даде малко полезна информация. Изглежда, че човекът, който е казал на хонетите за дейността на Бетра, е бил малореанец.

— Нарадас? — попита Гарион бързо.

— Не. Бил с черна брада.

— Харакан, тогава?

— Много хора носят бради, Гарион. Аз искам малко повече информация — не че имам нещо против да нарежат Харакан на малки парченца, но ще се ядосам, ако истинският злодей се отърве. — Лицето му отново помръкна. — Това е особено вярно, като се има предвид и фактът, който спомена Келбор: че този услужлив малореанец е организирал и е участвал в убийството на Бетра — нещо като услуга към рода Хонет.

— Наистина ми се ще да се изкъпеш, принц Келдар — каза Се’Недра. — Какво, за бога, те накара да се скриеш в купчина смет?

Той сви рамене.

— Прекъснаха ме по време на последното ми посещение и ме преследваха много хора. Този сняг малко усложни нещата. Много лесно успяваха да следват дирите ми. Трябваше да се скрия накъде и купчината смет беше подръка… — Изражението му се изпълни с отвращение. — В Тол Хонет никога не вали сняг.

— Ще се изумиш колко хора ми казаха това днес — промърмори Гарион.

— Наистина смятам, че трябва да заминем веднага — каза Силк.

— Защо? — попита Дурник. — Нали се измъкна?

— Забравяш следите, Дурник. — Силк вдигна единия си крак. — Риванските ботуши са мое предпочитание. Много са удобни, но оставят и доста ясни следи. Предполагам, че е само въпрос на време някой да събере две и две, а наистина не съм в настроение да бягам от хонетски убийци. Те са доста глупави, но могат и да са неприятни.

Вратата тихо се отвори. Силк моментално приклекна и ръцете му се мушнаха под мръсното палто за камите.

— Боже мой! — каза облечената в бледолилаво Велвет, като влезе и затвори вратата. — Не сме ли малко нервни тази вечер?

— Какво правиш тук? — попита Силк.

— Бях на имперския бал. Нямаш представа колко клюки може да научи човек по такива мероприятия. Цялата бална зала жужеше около инцидентите, които сполетяха хонетите през последните две нощи. Предвид обстоятелствата помислих, че може да ви е хрумнало, че за нас е време да си тръгваме.

— За нас?

— О, не ви ли казах? Каква съм забравана! Аз се присъединявам към вас.

— Това със сигурност няма да стане! — каза Белгарат.

— Не искам да ти противореча, древни — каза Лизел със съжаление, — но аз следвам заповеди. — Тя се обърна към Силк. — Чичо ми е малко разтревожен от някои от делата ти напоследък. Той ти вярва, Келдар — никога не си помисляй, че не ти вярва, но иска и някой да те държи под око. — Тя се намръщи. — Мисля, че много ще се ядоса, когато чуе за среднощните ти визити при хонетите.

— Знаеш правилата, Лизел — отговори Силк. — Бетра беше една от нашите. Ние не оставяме тези неща така.

— Разбира се, че не. Но Джевълин предпочита той лично да се разпореди за този вид отплата. Твоето някак прибързано отмъщение го лиши от тази възможност. Ти си просто твърде независим, Силк. И знаеш ли, той е прав. Ти наистина имаш нужда от някой да те наглежда. — Тя присви устни. — Трябва да призная обаче, че свърши много хубава работа.

— А сега ме изслушай, млада госпожице — каза Белгарат разгорещено. — Няма да ръководя екскурзия в полза на драснианската шпионска мрежа.

Тя му се усмихна обезоръжаващо и нежно го потупа по брадатата буза.

— О, стига, Белгарат! — Меките й кафяви очи го умоляваха. — Не е ли по-разумно и удобно да съм с вас, отколкото да ви следвам от разстояние? А аз ще изпълня заповедите си независимо дали ти харесва, или не.

— Защо трябва вечно да съм заобиколен от жени, които никога не правят каквото им се каже?

— Защото те обичаме, безсмъртни — невъзмутимо обясни тя. — Ти си отговорът на мечтите на всяка девойка и ние те следваме от сляпа преданост.

— Достатъчно, госпожице — каза той заплашително. — Ти няма да дойдеш с нас и решението ми е окончателно.

„Знаеш ли — каза сухият глас в съзнанието на Гарион, — мисля, че най-накрая открих проблема, който винаги съм имал с Белгарат. Това е неговата чиста и упорита любов към противоречията. Той всъщност няма никаква причина за своеволните решения, които взима. Прави го само за да ме дразни.“

— Искаш да кажеш, че се предполага тя да дойде? — изтърва се Гарион. Беше толкова стъписан, че го произнесе на глас.

„Разбира се, че да. Защо мислиш, че си направих, целия този труд, за да дойда в Тол Хонет преди всички вие да си тръгнете? Давай, кажи му.“

Изражението на Белгарат ясно показваше, че неволното възклицание на Гарион вече му е подсказало, че доводите му току-що са били отхвърлени.

— Още едно навестяване, така ли? — каза той отегчено.

— Да, дядо — каза Гарион. — Боя се, че да.

— Значи тя идва с нас?

Гарион кимна.

„Обичам да гледам изражението му, когато загуби един от тези спорове“ — каза самодоволно сухият глас.

Поулгара започна да се смее.

— Какво ти е толкова забавно, Поул? — попита я Белгарат.

— Нищо, татко — отговори тя невинно.

Изведнъж той вдигна ръце и ядосано викна:

— Давайте! Поканете цял Тол Хонет да дойде. Не ме интересува.

— О, татко — каза му Поулгара, — не бъди толкова проклет.

— Проклет ли? Поул, внимавай какво говориш.

— Това наистина е много трудно, татко, а и те прави смешен. А сега, мисля, че трябва да направим някакви планове. Докато ние се преоблечем и съберем багажа, защо ти и Гарион не отидете да обясните на Варана, че ни се е наложило да заминем? Измислете някакво подходящо извинение. Не знам дали е необходимо да го уведомяваме за нощните занимавки на Силк. — Тя замислено погледна тавана. — Дурник, Ерионд и Тот ще се погрижат за конете, разбира се, а за теб имам една по-специална задача, принц Келдар.

— И каква по-точно?

— Иди да се измиеш. Старателно.

— Предполагам, че ще трябва да ми се изперат и дрехите — отбеляза той, като погледна полепналите с боклуци палто и панталони.

— Не, Силк, няма да бъдат изпрани, а изгорени.

— Не можем да тръгнем довечера, лейди Поулгара — каза Се’Недра. — Всички порти на града са заключени и легионерите няма да ги отворят за никого, освен ако не са под преките заповеди на императора.

— Аз мога ни измъкна от града — каза уверено Велвет.

— И как ще стане това? — попита я Белгарат.

— Довери ми се.

— Ще ми се хората да престанат да ми казват това.

— О, между другото — продължи тя, — видях един наш стар познайник днес. Голяма група хонети яздеха към южната порта. — Тя погледна Силк. — Ти наистина трябва да си ги наплашил, Келдар. Около тях бяха събрани цели батальони, за да те държат надалеч. Както и да е. Точно в средата яздеше изглеждащият като истински толнедрански джентълмен малореанец Харакан.

— Така, така — каза Силк. — Интересно.

— Принц Келдар — каза приятелски Велвет, — моля те, иди да се изкъпеш или поне не стой толкова близо до мен.

6.

Студена сива мъгла се надигна от реката и забули широките улици на Тол Хонет. Снегът премина в студен дъжд. Покривите и дворовете все още бяха покрити с бяло, но улиците бяха в киша с мръснокафяв цвят от преминалите по тях каруци и карети. Беше почти полунощ, когато Гарион и другите тихо напуснаха двореца. По улиците срещнаха само няколко групички празнуващи веселяци, повече или по-малко пийнали.

Велвет, загърната в тежко сиво наметало с качулка и яхнала дореста кобила, ги поведе покрай мраморните фасади на къщите, собственост на търговските барони на Тол Хонет, а после през опразнения централен пазар към бедните квартали в южната част на града.

Внезапно от мъглата изникна взвод легионери с червени наметала, шлемове на главите и копия и тя дръпна юздите на коня си и спря.

— По каква работа сте тук? — грубо попита началникът на патрула.

— Всъщност това не е никаква работа — весело отговори Велвет. — Тръгнали сме да се забавляваме. Граф Нориян дава увеселение. Познавате графа, нали?

Част от подозрителността на лицето на сержанта се стопи.

— Не, ваша милост — отговори той, — страхувам се, че не.

— Не познавате граф Нори? — възкликна Велвет. — Колко странно! Мислех, че всички в Тол Хонет го познават, поне той така казва. Горкият Нори, ще бъде абсолютно съсипан. Знаете ли какво? Защо не дойдете с нас, за да се запознаете с него? Ще ви хареса. Неговите увеселения са винаги толкова забавни! — И тя се усмихна с широко отворени очи.

— Съжалявам, милейди, но сме на служба. Сигурна ли сте, че не сте сбъркали улицата? Навлезли сте в долнопробен квартал, през който не препоръчвам да преминава никой благородник.

— Оттук е по-пряко — отговори Велвет. — Виждате ли, ние ще вървим оттук надолу и след това ще завием наляво… — Тя се подвоуми. — Или пък беше надясно? Забравих точно, но съм сигурна, че ще намерим пътя.

— Трябва да внимавате в тази част на града, ваша милост. Има разбойници и крадци.

— О, богове!

— И би трябвало да носите факли.

— Факли? Велики Недра, не! Мирисът на дим от факлите се задържа в косите ми със седмици. Сигурен ли сте, че не можете да се присъедините към нас? Забавите у Нори са чудесни!

— Предайте на графа, че съжаляваме, милейди.

— Хайде тогава. — И Велвет се обърна към останалите. — Трябва да побързаме. Вече сме закъснели. Довиждане, капитане.

— Сержант, милейди.

— О? Каква е разликата?

— Няма значение, милейди. Побързайте, ако не искате да изпуснете забавата.

Велвет се засмя весело и препусна.

— Кой е граф Нориян? — учудено я попита Дурник, когато се отдалечиха достатъчно, за да не ги чуят.

— Част от въображението ми, скъпи Дурник — засмя се Велвет.

— Тя е драснианка — измърмори Белгарат.

— Имаш ли някакви съмнения, вечен първи?

— Къде всъщност ни водиш, Лизел? — попита Поулгара, докато яздеха по мъгливата улица.

— Знам една къща, лейди Поулгара. Не е много хубава, но е допряна до южната стена и има много полезен заден вход.

— Как може да има заден вход, когато е допряна до градската стена? — попита Се’Недра и придърпа качулката си, за да предпази лицето си от дъжда.

Велвет й намигна и каза:

— Ще видите, ваше величество.

Улицата започна да придобива все по-запуснат вид. Къщите, които се забелязваха през мъглата, бяха построени от обикновен камък и много от тях представляваха складове без прозорци към улицата.

Минаха покрай няколко кръчми, от които се носеха викове, смехове и откъслеци от неприлични песнички. Няколко пияни мъже излетяха от една от тях и започнаха да се бият с юмруци и тояги. Един — нахален, небръснат грубиян — излезе на средата на улицата и им препречи пътя.

— Дръпни се — хладно му каза Велвет.

— Коя си ти, ма?

Огромният Тот излезе с коня си до коня на Велвет и леко побутна мъжа в гърдите с върха на тоягата си.

— Внимавай кого буташ — каза пияният мъж и блъсна тоягата настрани.

Без да промени израза си, Тот завъртя китката си, тоягата фрасна мъжа по главата и той се свлече в канавката.

— Благодаря — каза Велвет на гиганта. Тот любезно кимна. Продължиха по улицата.

— Защо се бият тези хора? — полюбопитства Се’Недра.

— Това е начин да се сгряват — отговори Силк. — Дървата за огрев в Тол Хонет са скъпи, а една хубава приятелска борба загрява кръвта им. Мислех, че всички знаят това.

— Подиграваш ли се с мен?

— Бих ли посмял?

— Той винаги е бил малко несериозен, ваше величество — каза Велвет.

— Лизел — твърдо се обърна към нея Се’Недра, — тъй като ще пътуваме заедно известно време, нека да оставим формалностите. Казвам се Се’Недра.

— Щом ваше величество предпочита.

— Мое величество предпочита.

— Добре тогава — каза русата девойка с топла усмивка.

Яздиха още известно време по неосветените улички на имперския град, докато най-после стигнаха до южната стена.

— Оттук — каза Велвет и ги поведе по мократа улица между стената и редица складове. Къщата, до която ги заведе, беше солидна двуетажна сграда и камъните и бяха черни и блестящи от дъжда. В двора се влизаше през тежка порта.

Велвет внимателно слезе от коня и като придържаше полата си да я запази от кишата, отиде до вратата и дръпна някаква връв. В двора се чу звън на камбанка. Някакъв глас отвътре отговори и тя тихо каза нещо на пазача. Вратата се отвори и те всички влязоха в двора. Гарион любопитно се огледа. Дворът беше почистен от снега и плочникът блестеше от ръмящия дъжд. Под навеса стояха няколко коня, а пред солидно изглеждащата врата на къщата чакаха две карети.

— Ще влезем ли? — попита Се’Недра, която също се огледа любопитно.

Велвет я изгледа продължително, после погледна Ерионд и каза:

— По-добре да не влизате.

Някъде отвътре се чу приглушен смях, последван от пронизителен женски писък.

Поулгара повдигна вежда и каза твърдо:

— Велвет е права. Ще чакаме отвън.

— Вече съм голяма, лейди Поулгара — възрази Се’Недра.

— Не си чак толкова голяма, скъпа.

— Ще ме придружите ли, принц Келдар? — попита Велвет. — Присъствието на сама жена в тази къща понякога не се разбира правилно.

— Разбира се — отвърна той.

— Няма да се бавим — увери ги тя и заедно със Силк отиде до вратата и почука. Отвориха й веднага.

— Не разбирам защо и ние не можем да почакаме вътре на топло и сухо — се оплака Се’Недра.

— Сигурна съм, че ще разбереш, ако влезем — каза Поулгара. — Малко дъжд няма да ти навреди.

— Какво толкова лошо има в тази къща?

Отвътре се чу още един писък, последван от дрезгав смях.

— Това е едно от нещата — отвърна Поулгара.

Очите на Се’Недра се отвориха широко.

— Имаш предвид, че това е едно от онези места? — И тя изведнъж се изчерви.

— Всички белези за това са налице.

След около четвърт час наклонената врата на избата в задната част на подгизналия двор проскърца и Силк излезе отдолу. Носеше фенер.

— Ще трябва да слезем с конете — каза той.

— А къде отиваме? — попита Гарион.

— В мазето. Това място е пълно с изненади.

Един по един, водейки конете, те последваха Силк по наклонената каменна рампа. Някъде отдолу Гарион чуваше клокоченето и плискането на течаща вода. Когато стигнаха края на рампата, видяха, че тесният проход се разширява в голямо, подобно на пещера помещение с каменни арки, осветено от няколко димящи факли. В центъра на помещението имаше дупка, пълна с тъмна мазна вода, тясна пътека я ограждаше от три страни. До пътеката беше вързана боядисана в черно ладия с по дванадесет гребци от двете й страни, всички облечени в тъмни дрехи.

Велвет стоеше до ладията.

— Можем да пресичаме само по двама — каза тя. Гласът й кънтеше в празното подземие. — Заради конете.

— Да пресичаме? — попита Се’Недра. — Къде да пресичаме?

— До южния бряг на реката — отговори Велвет.

— Но ние сме още зад градските стени.

— Всъщност се намираме под тях, Се’Недра. Единственото нещо, което стои между нас и реката, са две мраморни плочи от облицовката на стената.

А после неясно откъде се чу дрънчене на синджири и едната стена на подземното пристанище бавно се отвори.

През отвора Гарион можеше да види набръчканата от дъжда повърхност на реката и отсрещния бряг, почти скрит от мъглата.

— Много умно — каза Белгарат. — Откога съществува тази къща?

— От няколко столетия — отвърна Велвет. — Построена е, за да се осигурява всичко, което някой би могъл да поиска. Понякога някой от клиентите иска да напусне града или да влезе незабелязано в него.

— Как научи за нея? — попита Гарион.

Тя сви рамене и отвърна:

— Била е на Бетра. Тя казала на Джевълин за нейните тайни.

— Даже от гроба успява да ни помогне — отбеляза Силк.

Прехвърлиха се по двама през широката река. Велвет слезе последна на обвития от мъглата пясъчен бряг. Беше около три след полунощ.

— Гребците ще заличат следите ни по пясъка — каза тя. — Включено е в услугата.

— Много ли струва това? — заинтересува се Силк.

— Доста. Но всичко е за сметка на драснианското посолство. Братовчед ти отначало не беше съгласен, но в крайна сметка го убедих да плати.

Силк се усмихна злобно.

— Имаме няколко часа до изгрев слънце — продължи Велвет. — На около миля надолу по реката ще излезем на имперския път. По-добре ще е да вървим бавно. Легионерите от южната порта могат да се усъмнят, ако чуят галопиращи коне.

Качиха се на конете и тръгнаха през крайбрежните върби. Гарион, който яздеше зад Силк, го попита:

— Какво имаше в онази къща?

— Почти всичко, което можеш да си представиш — засмя се Силк. — А и доста други неща, които не можеш. Много интересна къща, пълна с хора с разнообразни интереси и желания, а и с достатъчно пари, за да ги осъществят.

— Разпозна ли някого там?

— Да, няколко души — няколко високоуважавани членове на благородни семейства от империята.

Се’Недра, която яздеше точно зад тях, презрително изсумтя и се обади:

— Не мога да разбера защо на някои мъже им харесва да посещават такива места.

— Посетителите не са само мъже, Се’Недра — каза Силк.

— Не говориш сериозно!

— Някои благопристойни дами от Тол Хонет са намерили най-различни начини, за да убият скуката. Те носят маски, разбира се, и почти нищо друго. Познах една графиня от семейство Хорбит.

— Щом е носила и маска, как успя да я познаеш?

— Има бенка, и то на място, което рядко се вижда. Преди няколко години бяхме доста близки и тя ми я показа.

— Не искам да говорим повече за това — каза твърдо Се’Недра и мина напред, за да се присъедини към Поулгара и Велвет.

— Тя ме попита, нали? — протестира невинно Силк. — Ти я чу, нали?

Яздиха няколко дни на юг. Времето се оправи, но празникът Ерастид премина, докато бяха на път, и Гарион изпитваше странно съжаление. От най-ранното му детство празникът в средата на зимата беше един от най-хубавите в годината. Да позволи той да мине незабелязано, му се струваше светотатство. Щеше му се да бе имал възможност да купи на Се’Недра нещо специално, но най-доброто, което можеше да направи, докато бяха на път, бе да й подари една нежна целувка.

На няколко левги преди Тол Борун срещнаха една богато облечена двойка, тръгнала на север към имперската столица, придружена от около дузина слуги, облечени в ливреи.

— Здравей, приятелче — каза снизходително богато облеченият благородник на Силк, който в момента яздеше най-отпред. — Какви са новините от Тол Хонет?

— Както обикновено, ваше благородие — отговори Силк с раболепие. — Убийства, заговори и интриги — обикновените забавления на богатите.

— Не ми харесва тона ти, приятелче — каза благородникът.

— Нито пък на мен обръщението „приятелче“.

— Чухме доста забавни истории — обади се лекомислено изглеждащата дама, облечена в червено кадифено наметало, обшито с кожи. — Вярно ли е, че някой се е опитал да избие всички хонети? Чухме, че цели семейства били убити в леглата, докато спели.

— Балера — обърна се към нея съпругът й с отвращение, — ти просто разпространяваш тези ужасни слухове. Как би могъл да знае този обикновен човечец за това какво точно става в столицата?! Сигурен съм, че ако в тези слухове имаше нещо вярно, Нарадас щеше да ни каже.

— Търговецът е безцветните очи ли? — изведнъж прояви интерес Силк.

— Познаваш ли го? — попита благородникът с известен интерес.

— Чувал съм за него, ваше благородие — предпазливо отговори Силк. — Не е много умно да обикаляш наоколо и да обявяваш, че го познаваш. Не знаете ли, че императорът обяви награда за главата му?

— За главата на Нарадас? Невъзможно!

— Съжалявам, но всички в Тол Хонет знаят това. Ако можете да го хванете, ще спечелите без усилие хиляда златни крони.

— Хиляда крони!?

Силк се огледа заговорнически и каза шепнешком:

— Между нас да си остане, но в Тол Хонет се носи слух, че всички златни монети, с които е пълен, са фалшиви.

— Фалшиви? — възкликна благородникът и очите му изведнъж се разшириха.

— Много добра имитация — продължи Силк. — Съвсем малко злато, смесено с обикновени метали, и монетите изглеждат истински, но не струват и една десета от номинала си.

Благородникът пребледня и несъзнателно сграбчи кесията на колана си.

— Това е част от заговора за унищожаването на толнедранската икономика, чрез обезценяване на монетите й — добави Силк. — Хонетите бяха въвлечени в това по някакъв начин и точно затова бяха убити. Разбира се, който бъде хванат да притежава такива монети, веднага бива обесен.

— Какво?!

— Естествено — вдигна рамене Силк. — Императорът смята да изкорени това незабавно. Крутите мерки са абсолютно необходими.

— Разорен съм — изстена благородникът. — Бързо, Балера! Трябва веднага да се върнем в Тол Борун!

След което обърна коня си и препусна в бърз галоп. Съпругата и свитата му го последваха.

— Не искаш ли да чуеш кое кралство стои зад всичко това? — извика Силк след него, а после се преви на седлото и се затресе от смях.

— Брилянтно, принц Келдар — измърмори одобрително Велвет.

— Този Нарадас доста ни се пречка, нали? — каза Дурник.

— Мисля, че ще го спра за малко — самодоволно се усмихна Силк. — Щом слуховете тръгнат, ще му е трудно да харчи парите си, да не говорим за това, че някои хора ще искат разплата.

— Ти постъпи ужасно с горкия благородник — неодобрително каза Велвет. — Сега той се връща в Тол Борун, за да изпразни ковчежетата си и да закопае парите си.

Силк сви рамене.

— Така става, когато някой се съюзява с ангараки. Продължаваме ли?

Минаха през Тол Борун, без да спират, и продължиха на юг към Гората на дриадите. Когато древната гора се показа на хоризонта, Поулгара дръпна коня си до този на дремещия Белгарат.

— Мисля, че трябва да спрем и да изкажем почитанията си на Ксанта, татко — каза тя.

Старият мъж се изправи на седлото и присви очи, загледан към гората.

— Може би — несигурно каза той.

— Дължим й уважение, татко, и ни е по път.

— Добре, Поул, но ще спрем само за малко. Вече сме на месеци зад Зандрамас.

Пресякоха полето и навлязоха под вековните дъбове. Листата им бяха обрулени от студените зимни ветрове и голите клони на дърветата сочеха небето.

У Се’Недра настъпи странна промяна. Въпреки че беше студено, тя свали качулката на наметалото си и тръсна червенокосата си глава, при което малките й златни обици във формата на жълъди звъннаха. Лицето й стана странно спокойно, тъгата, появила се на него, откакто бяха отвлекли сина й, изчезна.

— Върнах се — промълви тя.

Гарион имаше чувството, че от всички посоки идват леки звуци и повеи, въпреки че нямаше вятър. Звуците бяха като хор, който изпълняваше тъжна песен, песен, пълна с нежно съжаление и в същото време с живителна надежда.

— Защо всички са тъжни? — тихо попита Ерионд Се’Недра.

— Защото е зима — отвърна тя. — Тъгуват за опадалите листа и съжаляват, че птиците са отлетели на юг.

— Но пролетта пак ще дойде — каза той.

— Те знаят. Но все пак зимата ги натъжава.

Велвет с любопитство наблюдаваше малката кралица.

— Преживяванията на Се’Недра я правят особено чувствителна към дърветата — обясни Поулгара.

— Не знаех, че толнедранците се интересуват от живота на открито.

— Тя е само наполовина толнедранка. Любовта й към дърветата идва от страна на майка й.

— Аз съм дриада — каза простичко Се’Недра. Очите й бяха замечтани.

— Стига вече — обади се Белгарат. — Имах достатъчно неприятности с това да накараме алорните да приемат за кралица една толнедранка и без да усложняваме нещата, като им казваме, че не е и съвсем човек.

Спряха на лагер недалеч от мястото, където преди години бяха атакувани от отвратителните мъже от кал на кралица Салмисра. Тъй като не можеха да чупят клони от свещените дървета, трябваше да си направят заслон от нападали клони, а огънят им беше по необходимост съвсем малък. Когато над притихналата гора се спусна здрач, Силк се загледа несигурно в слабия огън, а после се взря в тъмнината и каза:

— Мисля, че ще поизмръзнем тази нощ.

Гарион спа лошо. Беше натрупал опадали листа за леглото, което делеше със Се’Недра, и влагата се беше просмукала до мозъка на костите му. Той се събуди с първите лъчи на слънцето и тъкмо да стане, видя Ерионд. Младежът седеше на един паднал дънер от другата страна на загасналото огнище, а до него седеше дриада с кестеняви коси.

— Дърветата казват, че ти си приятел — каза дриадата; играеше си с една островърха стрела.

— Обичам дърветата — отговори Ерионд.

— Те нямат предвид точно това.

— Знам.

Гарион внимателно отметна одеялото и се изправи.

Ръката на дриадата посегна към лъка, който лежеше до нея, и после спря.

— О! Ти ли си? — каза тя и го огледа критично. — Остаряваш.

— Само няколко години — каза той и се помъчи да си спомни коя е.

На устните й се появи лека усмивка.

— Не ме помниш, нали?

— Май не.

Тя се засмя и вдигна лъка си. Сложи стрелата, която държеше, на тетивата и я насочи към него.

— Това не опреснява ли паметта ти?

— Не си ли тази, която искаше да ме убие?

— Така трябваше. Аз те хванах, аз трябваше и да те убия.

— Всеки човек, когото хванеш, ли убиваш?

Тя отпусна лъка.

— Е, не точно всеки. Понякога намирам и други начини да се възползвам от тях.

Гарион я погледна по-внимателно и каза:

— Никак не си се променила. Изглеждаш също като преди.

— Знам. — Очите й гледаха предизвикателно. — И съм хубава.

— Много хубава.

— Колко хубаво, че го казваш. Радвам се, че в крайна сметка не те убих. Защо не отидем някъде само двамата, за да ми кажеш още хубави неща?

— Достатъчно, Ксебел, — сладко се обади Се’Недра от леглото си от листа. — Той е мой, така че по-добре се откажи.

— Здравей, Се’Недра — спокойно каза кестенявата дриада, сякаш си бяха говорили само преди ден. — Не желаеш ли да го споделиш с една от своите сестри?

— Ти не би ми дала на заем и гребена си, нали?

— Не, разбира се. Но това е съвсем различно.

— Няма начин да те накарам да разбереш — каза Се’Недра и стана.

— Хора — отбеляза Ксебел. — Всичките сте еднакви.

После погледна Ерионд и докосна бузата му със слабата си малка ръка.

— Какво ще кажеш за този? Той също ли е твой?

В същия миг се появи Поулгара. Лицето й беше спокойно, но едната й вежда бе повдигната.

— Добро утро, Ксебел — каза тя. — Рано си станала.

— Бях на лов — отговори дриадата. — Този русичкият твой ли е, Поулгара? Се’Недра не иска да сподели с мен своя, но може би… — И ръката й докосна меките къдрици на Ерионд.

— Не, Ксебел — твърдо каза Поулгара.

— Много сте скучни — въздъхна Ксебел.

Тя се изправи. Беше мъничка като Се’Недра и слаба като вейка.

— О! Щях да забравя — възкликна тя. — Ксанта каза, че трябва да ви заведа при нея.

— Но ти забрави, нали? — сухо каза Се’Недра.

— Е, още е рано — сви рамене дриадата.

Белгарат и Силк излязоха до студеното огнище, малко по-късно дойдоха Дурник и Тот.

— Имате толкова много! — измърмори Ксебел. — Със сигурност можете да ми дадете някой за малко.

— Какво иска да каже? — полюбопитства Силк.

— Нищо, Силк — каза Поулгара. — Ксанта иска да ни види. Веднага след закуска. Това е Ксебел, тя ще ни заведе при нея. Нали, Ксебел?

— Да де — малко раздразнено каза Ксебел.

След закуска дриадата ги поведе през гората. Белгарат вървеше до нея и й говореше нещо. Гарион забеляза, че от време на време дядо му бърка в джоба си и й подава нещо, а тя лакомо го лапа.

— Какво й дава? — попита Велвет.

— Бонбони — каза Поулгара с отвращение. — Те са вредни за дриадите, но той винаги им носи, когато идва тук.

— О! Разбирам — каза Велвет и присви устни. — Тя не е ли малко млада, за да е… толкова…

Се’Недра каза със смях:

— Външността може да лъже, Лизел. Ксебел е доста по-стара, отколкото изглежда.

— Колко по-стара?

— Поне двеста или триста години. Тя е на същата възраст като дървото си, а дъбовете живеят доста дълго.

Навътре в гората Гарион чу кикотене, подсвирквания и лек звън от малки златни камбанки.

Дървото на кралица Ксанта беше още по-голямо, отколкото го помнеше Гарион, с огромни клони и хралупи, големи като пещери. Дриадите, облечени в разноцветни ярки туники, бяха насядали по клоните му, кискаха се, подсвиркваха и сочеха посетителите. Ксебел ги поведе към широката, покрита с мъх поляна под дървото, сложи пръсти в устата си и изсвири пронизително.

Кралица Ксанта и червенокосата й дъщеря Ксера излязоха от една хралупа да ги посрещнат. Се’Недра и Ксера изтичаха една към друга, а Поулгара и Ксанта горещо се прегърнаха. Русата коса на Ксанта бе побеляла тук-там, а сиво-зелените й очи бяха уморени.

— Добре ли си, Ксанта? — попита Поулгара.

Кралицата въздъхна:

— Времето наближава, това е всичко.

После погледна огромния дъб с любов и каза:

— Той става все по-уморен и тежестта натиска корените му. Все по-трудно му е през пролетта да се съвземе и да пусне листа.

— Мога ли да направя нещо?

— Не, скъпа Поулгара. Няма болка, само голямо изхабяване. Нямам нищо против да заспя. Кажи сега, какво ви води тук.

— Някой отвлече бебето ми — проплака Се’Недра и прегърна леля си.

— Какво говориш, дете?

— Стана през лятото — обади се Белгарат. — Опитваме се да открием следите на този, който го открадна: един малореанец, казва се Зандрамас. Смятаме, че е тръгнал на юг на борда на нийсански кораб.

Ксебел, която стоеше до гиганта Тот и гледаше с интерес огромните му мускулести ръце, каза, без да сваля поглед от него:

— Видях един кораб на хората-змии през лятото там, където нашата река се влива в голямото езеро.

— Никога не си го споменавала, Ксебел — каза Ксанта.

— Бях забравила. Наистина ли някой се интересува какво правят хората-змии?

— Голямото езеро? — каза Дурник замислено. — Не си спомням да има голямо езеро в тази гора.

— То е много гадно на вкус — каза Ксебел. — И не можеш да видиш другия му край.

— Тогава сигурно имаш предвид Голямото западно море.

— Както искаш, така го наричай — незаинтересовано му отговори Ксебел и продължи да оглежда Тот.

— Наистина ли нийсанският кораб отплува? — попита я Белгарат.

— Не — отговори тя. — Изгоря. Но преди това някой слезе от него.

— Ксебел — намеси се Поулгара, като застана между дриадата и обекта на наблюдението й. — Можеш ли да си спомниш какво точно видя?

— Мисля, че да. Не беше много. Бях излязла на лов и видях един кораб да приближава южния бряг на реката. От него слезе мъж в черно наметало, с качулка на главата. Носеше нещо. После корабът отплува, а мъжът на брега махна с ръка и корабът се запали и изгоря целият.

— Какво стана с екипажа? — попита Дурник.

— Нали знаеш онези риби, с големите зъби?

— Акулите ли?

— Не знам как се казват. Водата беше пълна с тях. Когато хората скочиха, за да се спасят от огъня, рибите ги изядоха до един. — Тя въздъхна. — Ужасно похабяване. Надявах се, че поне един-двама ще се спасят… или може би трима… — Тя пак въздъхна.

— Какво направи мъжът на брега? — попита Поулгара.

Ксебел сви рамене.

— Изчака, докато корабът изгоря, и след това тръгна през гората. — Тя заобиколи Поулгара и отново се загледа в огромния Тот. — Ако не използваш този, Поулгара, не би ли ми го дала за малко? Никога не съм виждала някой толкова огромен.

Гарион хукна към конете, но Ерионд вече го бе изпреварил. Държеше юздите на жребеца си.

— Моят кон е по-бърз — каза той. — Вземи него.

Гарион кимна и скочи на седлото.

— Гарион! — извика Се’Недра. — Къде отиваш?

Но той вече препускаше между дърветата. Не мислеше за нищо.

Единственото нещо, което приличаше на мисъл, беше образът на тъмна фигура на брега, фигура, държаща нещо в ръце. И изведнъж нещо друго го накара да се замисли. Имаше нещо странно в галопа на коня. На всеки четвърти или пети скок той сякаш политаше и гората добиваше неясни очертания. След това скоковете продължаваха до следващото политане.

Гарион знаеше, че разстоянието до южния бряг на реката, която се вливаше в Голямото западно море, е доста голямо. При най-бърз галоп му трябваше ден и половина да стигне дотам. Но изведнъж видя отразеното в безкрайната шир зимно слънце между дърветата!

Още един странен скок и изведнъж жребецът заби предните си крака в пясъка пред самите вълни.

— Как го направи?!

Конят само обърна глава и го погледна. Гарион се огледа и извика:

— Но ние сме на другия бряг на реката! Трябваше да сме ей там.

Конят зарови с копито, направи две крачки и полетя отново. И изведнъж се оказаха на пясъчния южен бряг и Гарион се люшна на седлото и едва запази равновесие. За момент му се прииска да се скара на животното, че не го е предупредило, но имаше нещо по-важно, което привлече вниманието му. Той скочи от седлото, изтича по пясъка до самия бряг и извади меча си. Кълбото ярко засия.

— Геран! — извика той. — Намери сина ми.

Кълбото го дръпна така, че той едва се задържа да не падне. А после острието се насочи надолу и докосна пясъка. Кълбото лумна триумфиращо, а острието се вдигна само и посочи рехавата горичка край брега.

Истина беше! Въпреки че тайно се страхуваше, че това е само една от поредните хитрини, следите на Зандрамас и сина му бяха тук!

— Бягай, Зандрамас! — извика той ликуващо. — Бягай, колкото можеш! Аз съм по следите ти и светът не е достатъчно голям, за да се скриеш от мен!

7.

Въздухът под преплетените клони беше влажен. В ноздрите си усещаха миризма на застояла вода и гниещи листа. Дърветата се извисяваха нагоре, над тъмнината на джунглата, за да намерят светлина. Сиво-зелен мъх висеше на ленти от дърветата, лепкави лиани пълзяха около стволовете им като дебели змии. Бледа мъгла плуваше над миришещите на застояло езерца и бавно движещите се потоци.

Пътят, по който вървяха, беше запуснат и обрасъл. Гарион яздеше начело на групата. Мечът му висеше на седлото му, а Кълбото постоянно го дърпаше. Беше късен следобед. Денят, сив и облачен, бавно, почти тъжно отиваше към своя край.

— Не знаех, че нийсаните са строили пътища — каза Се’Недра.

— Изоставиха ги след окупацията на марагите в края на второто хилядолетие — каза Белгарат. — Разбраха, че добре поддържаните пътища улесняват напредването на вражеската войска, така че Салмисра нареди пътищата да се оставят да запустеят.

Мечът на Гарион леко се залюля към гъстия храсталак край пътя. Той се намръщи, дръпна юздите и каза:

— Дядо, трябва да завием.

Останалите също спряха и се вгледаха в тъмните храсталаци.

— Ще отида да огледам — каза Силк, слезе от коня си и тръгна напред.

— Внимавай за змии — извика Дурник.

Силк спря, обърна се и го изгледа саркастично. После навлезе в гъсталака.

Зачакаха. Скоро Силк се върна и каза:

— Наблизо има следи от бивак и старо огнище.

— Да отидем да видим — каза Белгарат и слезе от седлото.

Оставиха Тот с конете, минаха през гъстия храсталак и излязоха на една поляна до старо огнище.

— Зандрамас ли е бил тук? — попита Силк.

Гарион приближи огнището. Държеше меча в ръката си. Мечът се издигна и посочи първо в една, а после в друга посока. След това го дръпна към един почти порутен заслон. Когато Гарион стигна там, мечът се наклони към земята, а Кълбото блесна.

— Мисля, че това е отговорът на въпроса ми — каза Силк със задоволство.

Дурник беше клекнал до огнището и внимателно разравяше въглените и се вглеждаше в пепелта под тях.

— От няколко месеца е — каза той.

— Ако се съди по заслоните, мога да кажа, че тук са били поне четирима души — каза Силк.

— Значи Зандрамас вече не е сам — намръщи се Белгарат.

Ерионд, който любопитно оглеждаше грубите заслони, вдигна нещо, отиде при Се’Недра и без да казва нищо, и го подаде.

— О! — изплака тя.

— Какво е това, Се’Недра? — попита Велвет.

Малката кралица с насълзени очи й подаде малка вълнена шапчица.

— На детето ми е — каза тя задавено. — Носеше я в нощта, когато го отвлякоха.

Дурник се прокашля и каза:

— Късно е. Искате ли да останем тук през нощта?

Гарион погледна измъченото лице на Се’Недра и отговори:

— Не. Да продължим още малко.

Дурник също погледна кралицата и се съгласи.

Около миля по нататък стигнаха някакви руини на отдавна изоставен град. Короните на дърветата се събираха над широките улици, лиани пълзяха нагоре по порутени кули.

— Това, изглежда, е било хубаво място — каза Дурник. — Защо ли са го изоставили?

— Може да има куп причини, Дурник — обади се Поулгара. — Епидемия, политика, война, дори каприз.

— Каприз? — Той я погледна с недоумение.

— Това е Нийса — напомни му тя. — Тук управлява Салмисра и авторитетът й е абсолютен. Ако тя е дошла тук и е казала на хората да напуснат, те са напуснали.

Той я погледна с неодобрение и каза:

— Това не е хубаво.

— Да, скъпи — съгласи се тя. — Знам.

Пренощуваха сред руините и на следващата сутрин продължиха пътя си на югоизток. Растителността се промени. Дърветата ставаха все по-високи, а стволовете им — все по-дебели. Храстите под тях бяха все по-гъсти, а неприятната миризма на застояла вода ставаше все по-силна. Малко преди обед ветрецът донесе до ноздрите на Гарион по-различен мирис — миризма на нещо толкова сладостно, че даже му се зави свят.

— Какъв е този прекрасен аромат? — попита Велвет и кафявите й очи блеснаха.

В следващия миг Гарион видя най-красивото дърво на света. Листата му блестяха в злато, тъмночервени лиани обвиваха клоните му. Дървото беше покрито с огромни цветове в червено, синьо и яркожълто, а между тях висяха тежки гроздове от блестящи пурпурни плодове, сякаш готови да избухнат. При вида и аромата на това великолепно дърво го обзе непреодолимо желание да изтича при него.

Велвет вече стоеше пред дървото със замечтана усмивка.

— Лизел! — Гласът на Поулгара беше като плесница. — Назад!

— Но… — Гласът на Велвет трепереше от желание.

— Не мърдай! — викна Поулгара. — Ти си в смъртна опасност.

— Опасност ли? — обади се Гарион. — Но това е само едно дърво, лельо Поул.

— Всички на място — заповяда тя. — Дръжте здраво юздите и не се приближавайте до дървото.

— Какво става, Поул? — попита Дурник.

— Мислех, че всички са унищожени — измърмори тя. Гледаше великолепното дърво с омраза.

— Но защо някой би поискал да унищожи нещо толкова прекрасно? — викна Велвет.

— Разбира се, че ще е прекрасно. То така ловува.

— Ловува ли? — обади се Силк. — Поулгара, но това е дърво! Дърветата не ловуват.

— Това обаче го прави. Една хапка от тези плодове предизвиква внезапна смърт, а допирът до цветовете води до парализа на всички мускули — каза тя и посочи нещо във високата трева под дървото.

Гарион се взря в тревата и видя скелета на голямо животно. Пет-шест тъмночервени филиза, излизащи от цъфналите клони, се бяха преплели в гръдния кош на животното.

— Не го гледайте — каза Поулгара с нетърпящ възражение тон. — Не мислете за плодовете и се опитайте да не вдишвате дълбоко аромата на цветовете. Дървото се опитва да ви привлече в обхвата на филизите си. Тръгвайте и не се обръщайте назад. — И подкара коня си напред.

— Ти няма ли да дойдеш с нас? — притеснено попита Дурник.

— Ще ви настигна — отговори тя. — Първо трябва да се погрижа за това чудовище.

— Правете каквото ви казва — викна Белгарат. — Да вървим.

Докато се отдалечаваха от смъртоносното дърво, Гарион изпита горчиво разочарование и раздразнение. Погледна назад и с удивление видя тъмночервените филизи на клоните яростно да се гърчат и извиват във въздуха. В същия миг Се’Недра извика високо.

— Какво става? — попита той.

— Дървото! — ахна тя. — Ужасно! То се храни от агонията на жертвите си също толкова, колкото и от плътта им.

След миг зад тях се разнесе силен тътен, последван от съскащо пращене. Над гората се издигнаха пламъци. В съзнанието си Гарион чу ужасен писък, пълен с болка, гняв и омраза. Гъст черен дим се издигна над гората, разнесе се зловонна миризма.

След малко Поулгара се присъедини към тях.

— Няма да прави повече злини — каза тя с нотка на задоволство и се усмихна иронично. — Това е едно от малкото неща, с които съм съгласна със Салмисра. — И добави: — На този свят няма място за точно това дърво.

Около обяд на следващия ден конят на Ерионд стана неспокоен и младежът, който яздеше до Гарион, се засмя и каза:

— Тича му се. Обича да тича.

Гарион го погледна и каза:

— Ерионд, има нещо, за което искам да те попитам.

— Кажи, Белгарион.

— Когато яздих към брега на морето в Гората на дриадите, конят направи нещо доста странно.

— Странно ли? Какво имаш предвид?

— Би трябвало да стигне до морето за два дни, а той го направи за половин час.

— О! Това ли?

— Ще ми обясниш ли как го прави?

— Това е нещо, което прави, когато знае, че много бързам. Сякаш отива на някакво друго място и когато се върне оттам, аз съм много по-напред, отколкото може да се очаква.

— Какво друго място?

— Това около нас, но същевременно не е то. Разбираш ли?

— Не. Не съвсем.

Ерионд се намръщи, после каза:

— Веднъж ти ми каза, че можеш да станеш на вълк, точно както го прави Белгарат.

— Да.

— Каза още, че когато правиш това, мечът ти е пак с теб, но в същото време не е.

— Така казва дядо.

— Мисля, че това е другото място — там, където отива и мечът ти. Разстоянията там нямат такова значение, както тук. Ако това е някакво обяснение, разбира се.

— Май не е — засмя се Гарион.

Рано следобед на следващия ден стигнаха заблатения бряг на Змийската река, където пътят завиваше на изток. Небето беше чисто, въпреки че бледото слънце не топлеше много.

— Може би ще е по-добре да се движа пред вас — предложи Силк. — Не оставихме много приятели, когато бяхме тук навремето.

И смуши коня си и след минута се изгуби от погледа им.

— Няма да минаваме през Стис Тор, нали? — попита Се’Недра.

— Не — отговори Белгарат. — Той е от другата страна на реката. — Той погледна дърветата до мочурливия бряг. — Трябва да минем бързо и без неприятности.

След около час видяха странните, сякаш запустели кули на столицата на хората-змии. Те се издигнаха над отсрещния бряг на реката — до една различни. Някои бяха тънки и с остри върхове, а други — тумбести и с кръгли куполи. Някои пък бяха завъртени като спирали към небето. Нещо повече — бяха боядисани във всички възможни цветове — зелено, червено, жълто и даже в яркопурпурно.

Силк ги чакаше на неколкостотин метра по-нататък.

— Мисля, че ще успеем да минем незабелязано — отбеляза той. — Но един човек иска да говори с нас.

— Кой? — попита Белгарат.

— Не си каза името, но изглежда, знае, че ще минем оттук.

— Това не ми харесва. Каза ли какво иска?

— Само че имал някакво съобщение за нас.

— Да отидем да разберем — каза старият вълшебник и погледна Гарион. — По-добре покрий Кълбото.

Гарион кимна, извади здраво съшита кожена торба и покри дръжката на меча.

Очакваше ги един нийсанец с обръсната глава. Беше облечен с окъсани дрехи и имаше голям белег, тръгващ от челото през празната очна кухина и стигащ до края на бузата му.

— Мислехме, че ще дойдете по-рано — каза той. — Какво ви забави?

Гарион погледна едноокия мъж по-внимателно и попита:

— Не те ли познавам? Не се ли казваш Айсус?

Айсус се намръщи.

— Изненадан съм, че помниш. Умът ти не беше много ясен, когато се видяхме.

— Не беше нещо, което бих желал да забравя.

— Един човек в града иска да ви види — каза Айсус.

— Съжалявам, приятелю — обърна се към него Белгарат, — но бързаме. Не мисля, че в Стис Тор има някой, с когото бихме говорили.

— Както искате — сви рамене Айсус. — Платиха ми да ви посрещна и да ви предам съобщението.

Той се обърна и тръгна обратно под лъчите на следобедното слънце към храсталака на речния бряг, но след две-три крачки подхвърли:

— О! Щях да забравя. Мъжът, който ме изпрати, каза, че има информация за Зандрамас, ако това ви говори нещо.

— Зандрамас? — извика високо Се’Недра.

— Който и да е той — отговори Айсус. — Ако се интересувате, имам лодка. Мога да взема някои от вас до града, ако желаете.

— Изчакай един момент, за да обсъдим това — каза Белгарат.

— Колкото искате. Тъй или иначе не можем да пресечем реката преди да се е стъмнило съвсем. Аз ще изчакам в лодката, докато вие решавате. — И той тръгна през храстите към брега на реката.

— Кой е този? — попита Силк Гарион.

— Казва се Айсус. Наемник е. Последния път, когато го видях, работеше за Сади — главния евнух в замъка на Салмисра. Но имам чувството, че би работил за всеки, стига да му се плаща добре. — Гарион се обърна към Белгарат — Какво мислиш, дядо?

Старият мъж подръпна ухото си и каза:

— Може да е някаква измама, но някой тук знае достатъчно добре какво правим, за да разбере, че се интересуваме от Зандрамас. Мисля, че трябва да разберем кой е този добре информиран гражданин.

— Нищо няма да измъкнете от Айсус — каза им Силк. — Вече опитах.

Белгарат се замисли за момент и каза:

— Иди и виж колко голяма е лодката.

Силк отиде до храсталака, погледна и докладва:

— Не можем да отидем всички. Може би четирима.

Белгарат си почеса брадата и каза:

— Ти, аз, Поул и Гарион. — После се обърна към Дурник. — Вие ще чакате. Може да се забавим. Не палете огън, който може да се види от града.

— Ще се погрижа за всичко, Белгарат.

Лодката на Айсус беше боядисана в черно и беше вързана за един дънер. Едноокият мъж погледна критично Гарион и попита:

— Трябва ли да носиш такъв голям меч?

— Да. — отговори Гарион.

— Отива ти — сви рамене Айсус.

Здрач покри реката и от околните храсти се надигнаха облаци комари. Силк несъзнателно се пляскаше по врата.

— Не клати лодката — предупреди го Айсус. — Пиявиците са доста гладни по това време на годината и не е най-подходящото време за плуване.

Седяха притиснати в лодката и търпяха хапането на комарите, докато чакаха светлината да изчезне. След около половин час Айсус се огледа и каза:

— Достатъчно тъмно е.

После развърза лодката и я отблъсна от брега с едното весло, намести се удобно и загреба към светлините на Стис Тор. След двайсетина минути насочи лодката към един кей, който търговците от север можеха да използват за бизнеса си. Една изцапана с катран въжена стълба висеше под кея и Айсус бавно подкара лодката към нея.

— Оттук ще се качим — каза той, като задържа лодката под стълбата. — Опитайте се да не вдигате много шум.

— Къде точно ни водиш? — попита го Поулгара.

— Не много далеч — отговори той и бързо се изкачи по стълбата.

— Дръжте очите си отворени на четири — измърмори Белгарат. — Нямам доверие на този приятел.

Улиците на Стис Тор бяха тъмни, тъй като всички приземни прозорци на къщите бяха здраво залостени. Айсус се движеше като котка из сенките, но Гарион не беше сигурен дали тази потайност е необходима, или просто му е навик. Когато навлязоха в една тясна уличка, чуха плашещи звуци накъде в тъмното и ръката му стисна меча.

— Какво е това? — попита той.

— Плъхове — отговори Айсус. — Излизат през нощта и се хранят с боклуците, а после змиите от джунглата изяждат плъховете. — Той вдигна ръка. — Изчакайте за момент.

После тръгна напред и внимателно огледа широката улица пред тях.

— Чисто е — каза той. — Да вървим. Къщата, която ни трябва, е точно отсреща.

— Това е къщата на Дроблек, нали? — каза Поулгара на лукавия нийсанец. — Драснианският пристанищен началник.

— Били сте тук преди, както разбирам. Очакват ни.

Отвори им самият Дроблек. Драснианският пристанищен началник носеше широка кафява роба и беше станал още по-дебел. Той нервно огледа улицата и прошепна:

— Влизайте всички.

След като затвори вратата и я заключи здраво, той видимо се успокои.

— Милейди — изхриптя той към Поулгара и се поклони. — За мен е чест да ви посрещна в къщата си.

— Благодаря, Дроблек. Ти ли си го изпратил за нас?

— Не, милейди. Аз помогнах, за да се осъществи срещата.

— Изглеждаш малко нервен, Дроблек — каза Силк.

— Укривам в къщата си един човек, принц Келдар. Ще си имам доста неприятности, ако разберат за това. Толнедранският посланик непрекъснато изпраща хора да следят къщата ми и ме притеснява.

— Къде е човекът, с когото трябва да се срещнем? — попита Белгарат.

Дроблек с благоговение отговори:

— От древни времена в задната част на къщата има скрито помещение. Той чака там.

— Тогава да отидем да го видим.

— Веднага, вечни Белгарат.

Клатушкайки се и пухтейки, драснианският началник ги поведе през слабо осветения хол, после натисна един камък в стената. Скърцайки, една част от стената се отмести.

— Колко екзотично — измърмори Силк.

— Кой е? — чу се писклив глас от другата страна на вратата.

— Аз съм, Дроблек — отговори дебелият мъж. — Хората, които искаше да видиш, пристигнаха. — После каза на групата: — Ще отида да пазя.

Зад вратата имаше малко помещение, осветено от една-единствена свещ. Евнухът Сади страхливо стоеше до една изтъркана дървена маса. Обръснатата му глава беше набола, а алената му копринена роба изглеждаше прокъсана. Имаше поглед на преследван.

— Най-после — изрече той с облекчение.

— Какво правиш тук, Сади? — попита Поулгара.

— Крия се — каза той. — Влезте всички и затворете вратата. Не искам някой случайно да открие къде съм.

Влязоха в малката стая, а Дроблек бутна вратата зад тях.

— Защо главният евнух на Салмисра се крие в къщата на драснианския пристанищен началник? — полюбопитства Силк.

— Имаше недоразумение в двореца, принц Келдар — отговори Сади. — Вече не съм главен евнух. Даже са обявили награда за главата ми — доста голяма сума, както разбрах. Дроблек ми дължи услуга, така че ме скри — с не много голямо желание, но… — И той сви рамене.

— Като заговори за суми, аз ще взема парите си сега — каза Айсус.

— Имам още една малка работа за теб, Айсус — каза му евнухът със специфичния си контраалтов глас. — Мислиш ли, че можеш да влезеш в двореца?

— Ако се налага.

— Под леглото в покоите ми има една червена кожена кутия. С медни панти. Донеси я.

— Искаш ли да обсъдим цената на услугата?

— Ще ти платя колкото сметнеш, че заслужаваш.

— Добре. Нека да кажем двойно на това, което ми дължиш.

— Двойно?!

— Дворецът е опасно място в момента.

— Възползваш се от ситуацията, Айсус.

— Отиди си вземи сам кутията тогава.

Сади го погледна безпомощно и се предаде.

— Добре, двойно.

— Винаги е удоволствие да се работи с теб, Сади — каза Айсус, отиде до вратата и се измъкна навън.

— Какво става тук? — обърна се Силк към нервния евнух.

— Срещу мен бяха отправени някои обвинения — въздъхна Сади с болка в гласа. — Не бях напълно готов да се защитя от тях, така че реших, че ще е по-разумно да си взема дълга отпуска. В последно време работих доста усилено.

— Обвиненията бяха ли верни?

Сади поглади наболата си глава с дългите си пръсти.

— Не напълно — призна той, — но работата се раздуха.

— Кой зае твоето място в двореца?

— Сарис. — Сади почти изсъска името. — Третокласен интригант без никакво чувство за стил. Някой ден с удоволствие ще му отрежа някои неща, от които не се нуждае много, с тъп нож.

— Айсус ни каза, че имаш информация за Зандрамас — каза Белгарат.

— Наистина е така — отговори Сади, стана от стола и отиде до тясното неоправено легло до стената. Потършува под мръсното кафяво одеяло и извади малко сребърно шише. — Извинете ме — каза той и отпи от шишето с гримаса. — Бих искал да няма такъв лош вкус.

Поулгара го изгледа студено и каза:

— Мислиш ли да ни кажеш каквото знаеш за Зандрамас преди да си започнал да виждаш пеперуди?

Сади я погледна невинно.

— О! Не! Това не е онова, лейди Поулгара — увери я той и разклати шишето. — Това има само известен успокояващ ефект. Нервите ми са опънати до крайност от това, което се случи през последните няколко месеца.

— Хайде да говорим по същество — предложи Белгарат.

— Много добре. Аз имам нещо, което вие искате, и вие имате нещо, което аз искам. Това е търговията.

— Защо да не обсъдим това? — каза Силк. Очите му изведнъж заблестяха, а дългият му нос замърда.

— Много добре познавам репутацията ти, принц Келдар — усмихна се Сади, — и не съм толкова глупав да се пазаря с тебе.

— Добре, какво точно искаш от нас, Сади? — попита Белгарат.

— Вие смятате да излезете извън Нийса. Искам да ме вземете с вас. В отплата ще ви кажа всичко, което научих за Зандрамас.

— И дума не може да става.

— Мисля, че избързвате, древен първи. Първо ме чуйте.

— Не ти вярвам, Сади — твърдо каза Белгарат.

— Напълно разбираемо. Не съм човек, на когото трябва да се вярва.

— Защо тогава трябва да се разбирам с теб?

— Защото аз знам защо преследвате Зандрамас и което е по-важно, знам къде отива Зандрамас. Това е много опасно за вас място, но аз мога да уредя да се движим свободно, когато пристигнем там. Нека да оставим детинщините за доверие един към друг и да се захванем за работа.

— Само си губим времето тук — каза Белгарат на останалите.

— Мога да ви бъда много полезен, древен първи — каза Сади.

— Или на някой, който много иска за знае къде сме — добави Силк.

— Това няма да е в мой интерес, Келдар.

— Което пък ме навежда на една интересна мисъл — каза Силк. — Имам прекрасна възможност да спечеля бързо. Ти спомена, че за главата ти дават доста голяма награда. Ако не искаш да ни сътрудничиш, мога да реша да взема наградата. Колко точно каза, че е?

— Няма да направиш това, Келдар — спокойно отговори Сади. — Вие бързате да хванете Зандрамас, а при даването на парите за награда винаги се намират стотици административни затруднения и Зандрамас ще бъде още по-далеч пред вас.

— Това е така — призна Силк и недоволно измъкна един от ножовете си. — Но имаме алтернатива. Малко е неприятна и мръсна, но обикновено има голям ефект.

Сади се отдръпна от него и извика със слаб, тревожен глас:

— Белгарат!

— Това няма да е необходимо, Силк — каза старият мъж и се обърна към Поулгара. — Виждаш ли някакъв изход, Поул?

— Добре, татко — каза тя, после се обърна към евнуха. — Седни, Сади. Искам да видиш нещо.

— Разбира се, лейди Поулгара — съгласи се той и седна на стола до масата.

— Гледай внимателно — каза тя и направи интересен жест пред очите му.

Евнухът се усмихна.

— Колко хубаво — измърмори той, загледан в нещо невидимо. — Можеш ли да го накараш да направи и други неща?

Тя се наведе и го погледна в очите отблизо.

— Разбирам. Ти си по-умен, отколкото мислех, Сади — каза тя. — Той е дрогиран. Може би от това, което пи от шишето. Точно сега с него не може да се направи нищо повече.

— Това ни връща на другата възможност, нали? — каза Силк и завъртя ножа.

— Точно сега той дори няма да го усети — поклати глава Поулгара.

— О! — каза тъжно Сади. — Ти го накара да си отиде, а аз толкова го харесвах.

— Дрогата няма да действа дълго — сви рамене Силк. — И докато действието й отшуми, ние ще сме далеч от града и ще успеем да измъкнем от него някои отговори, без да предизвикваме внимание с крясъците му.

„Защо решението на всеки въпрос трябва да идва от ножницата“ — чу Гарион сухия глас в мислите си.

„Какво?“

„Кажи на малкия крадец да прибере ножа си.“

„Но…“

„Не спори с мен, Гарион. Ти имаш нужда от информацията на Сади за Зандрамас, а аз не мога да ти я дам.“

„Предлагаш да го вземем с нас?“ — Гарион беше потресен от тази идея.

„Нищо не предлагам, Гарион. Казвам ти. Сади идва с вас. Не можеш да направиш нищо без него. Сега кажи на дядо си.“

„Той няма да хареса това.“

„Не можеш да се наложиш, без да проявиш сила на духа.“

Гласът си отиде.

— Дядо — каза Гарион с болезнен глас.

— Какво? — с раздразнение попита старият мъж.

— Идеята не е моя, дядо, но… — Гарион погледна евнуха с отвращение и после вдигна безпомощно ръце.

— Това е несериозно! — извика Белгарат.

— Страхувам се, че трябва.

— Изпускам ли нещо? — полюбопитства Силк.

— Млъкни — изръмжа му Белгарат и пак се обърна към Гарион.

Гарион кимна утвърдително.

— Това е идиотщина! — Белгарат се вгледа в Сади, пресегна се през масата и хвана ярката му роба за яката. — Чуй ме добре, Сади — каза той със стиснати зъби. — Идваш с нас, но си дръж носа далеч от нашите работи. Разбираш ли ме?

— Разбира се, древен първи. — Евнухът говореше като насън.

— Не мисля, че разбираш напълно за какво става въпрос — каза Белгарат със страховито спокоен глас. — Ако те хвана пак да пиеш от това нещо, ще те оставя в ръцете на Силк, да прави каквото е решил. Схващаш ли?

Очите на Сади се уголемиха от страх и лицето му потръпна.

— Д-д-да, Белгарат.

— Добре. Сега започвай да говориш. Какво точно знаеш за Зандрамас?

8.

— Всичко започна миналата година — започна Сади, все още гледайки Белгарат с опасение. — Един малореанец, представящ се за търговец на бижутерия, дойде в Стис Тор и търсеше моя главен съперник в двореца — жалкия интригант Сарис. Всеизвестно беше, че Сарис отдавна желаеше моето място, но не беше стигнал дотам да пожелая главата му. Голям пропуск, както се оказа. Както и да е, Сарис и малореанецът се договориха за нещо, което нямаше нищо общо със скъпоценни камъни. Така наричащият се бижутер се нуждаеше от нещо, което можеше да му осигури само човек с власт. Така че той даде на Сарис известна информация, с която да ме дискредитира и да узурпира мястото ми в двореца.

— Политиката е хубаво нещо, нали? — каза Силк, без да се обръща конкретно към никого.

Сади направи гримаса.

— Подробностите около падането на кралското доверие към мен са доста — продължи той — и няма да ви досаждам с тях. С една дума, Сарис ме измести като главен евнух и аз просто трябваше да избягам от двореца, за да спася живота си. След като зае мястото ми, Сарис можеше да изпълни своята част от договора си с малореанския си приятел.

— Какво точно искаше малореанецът? — попита Силк.

— Това, принц Келдар — каза Сади, стана, отиде до разхвърленото си легло, измъкна един внимателно сгънат пергамент изпод дюшека и му го подаде.

— Е? — обади се Белгарат.

— Това е официален документ — отговори Силк. — Най-малкото има кралски печат. Рано през миналата пролет Салмисра е изпратила дипломатическа мисия в Сендария.

— Това е съвсем нормално, Силк.

— Знам, но има също някои секретни инструкции за дипломатите. Тя им казва, че при устието на Змийската река ще се срещнат с едно лице и трябва да му окажат всякаква помощ, която поиска. Същността на всичко това е, че дипломатите трябва да закарат лицето до пристанище Халберг и да осигурят нийсански кораб да го чака на брега на определена дата в средата на миналото лято.

— Може би е съвпадение? — предположи Белгарат.

Силк поклати глава и показа пергамента:

— Лицето е идентифицирано с името си. Дипломатите е трябвало да го идентифицират с името Зандрамас.

— Това обяснява някои неща, нали? — каза Гарион.

— Мога ли да видя? — попита Поулгара.

Силк й подаде пергамента.

Тя го погледна набързо, върна го на Сади и попита:

— Сигурен ли си, че това е печатът на Салмисра?

— Няма две мнения за това, Поулгара — отговори той. — Никой не се осмелява да докосне този печат без нейно съгласие.

— Разбирам.

— Как попадна този документ у тебе, Сади? — полюбопитства Силк.

— Обикновено се правят по четири копия на всеки официален документ, принц Келдар. Това е един от начините за печалба на тези, които имат благоразположението на кралицата. Цената на копията е установена от векове.

— Значи така — каза Гарион. — Зандрамас идва в Нийса като търговец, урежда Сарис да те измести като главен евнух и по някакъв начин успява да накара Салмисра да издаде тази заповед. Така ли е?

— Не е толкова просто, Белгарион — каза Сади. — Малореанският търговец не беше Зандрамас. Никой в Стис Тор не е виждал Зандрамас. Лицето което се споменава в документа, е трябвало да се присъедини към дипломатите по пътя им за Сендария. Доколкото успях да установя, Зандрамас никога не е стъпвал в Стис Тор. Не е само това. След като са осигурили кораб за Халберг, всички дипломати са умрели. Спрели в един хан в Камаар по пътя за столицата, а там избухнал пожар посред нощ. Никой не успял да избяга от пламъците.

— Схемата ми е позната — каза Силк.

— Добре, тогава кой е бил малореанският търговец? — попита Гарион.

Сади безпомощно разпери ръце и призна:

— Не успях да разбера.

— Ти успя ли да го видиш?

— Само веднъж. Изглеждаше странно. Очите му бяха абсолютно безцветни.

Всички замълчаха за известно време, после Силк се обади:

— Това изяснява всичко, нали?

— Може би — каза Гарион. — Но все още нямаме отговор на основния си въпрос. Сега знаем за кого работи Нарадас. Знаем, че Зандрамас е отишъл в Черек и е избягал от Острова на ветровете с моя син. Но това, което трябва да знам, е къде ще ни изведат тези дири.

— Рак Веркат — сви рамене Сади.

— Как стигна до това заключение? — попита го Силк.

— Сарис не е властвал достатъчно дълго, за да накара хората да са му верни. Намерих един, който беше готов за лични инвестиции. Зандрамас трябва да е в Малореа с принц Геран тази пролет, а маршрутът минава през Рак Веркат.

— Може ли да се разчита на този, когото си подкупил? — попита Силк.

— Разбира се, че не. След като ми каза всичко това, той планираше да ме издаде заради наградата — мъртъв, естествено, така че нямаше причина да ме лъже, а беше и достатъчно глупав, за да измисли такава лъжа. — Евнухът се засмя. — Знам едно растение, на което може да се разчита. То кара човека да казва абсолютната истина. Всъщност той продължи да ми говори истини дълго след като ми беше омръзнало да го слушам. Сарис е осигурил на Зандрамас ескорт през Нийса и подробна карта на най-краткия път до остров Веркат.

— Това ли беше всичко, което ти каза този приятел? — попита Гарион.

— О, не! — Отговори Сади. — Той бързаше да сподели с мен как е мамил на изпитите в училище, докато Айсус не му преряза гърлото. Не мога да се справя с толкова истини за един ден.

— Така — каза Гарион, без да обръща внимание на последното. — Зандрамас отива на остров Веркат. Какво ни помага това?

— Пътят, който ще следва Зандрамас, е обиколен, защото Кал Закат дава награда за главата му. Ние, от своя страна, можем да тръгнем направо през Ктхол Мургос. Така ще спестим месец.

— Но този път минава точно през зоната на военните действия — запротестира Силк.

— Това не е голям проблем. Мога да ви преведа директно до Веркат без спънки от страна на мургите или на малореанците.

— Как ще направиш това?

— Когато бях млад, се бях забъркал в търговията с роби в Ктхол Мургос. Знам всички пътища, знам кого можем да подкупим и кого трябва да избегнем. Робите са нужни и на двете страни във войната, така че на търговците им е позволено да се движат свободно. Всичко, което трябва да направим, е да се облечем като търговци на роби и никой няма да се занимава с нас.

— Какво ще те задържи да не ни издадеш на гролимите веднага щом пресечем границата? — попита го направо Силк.

— Собственият ми интерес — сви рамене Сади. — Гролимите са неблагодарно племе. Ако ви продам на тях, много вероятно е те от своя страна да ме продадат на Салмисра. Не мисля, че това ще ми хареса.

— Толкова ли ти е ядосана? — попита Гарион.

— Раздразнение — каза Сади. — Змиите не се ядосват. Чух, че искала да ме ухапе лично. Това е голяма чест, разбира се, но предпочитам да го избегна.

Вратата на тайната стая се отвори и Дроблек каза:

— Айсус се върна.

Едноокият влезе. Носеше кутията, описана от Сади. Беше плоска квадратна кутия, две стъпки дълга и няколко пръста висока.

— Какво има вътре, Сади? — попита той. — Вътре нещо бълбука.

— Внимавай, човече! — извика Сади. — Някои от бутилките са чупливи.

— Какво е това? — ядосано попита Белгарат.

— Малко от това, малко от онова — уклончиво отговори Сади.

— Дрога?

— И отрови, и противоотрови, няколко афродизиака, успокоителни и доста ефективното лекарство на истината. И Зит.

— Какво е Зит?

— Зит е кой, а не какво, древни. Никъде не ходя без нея. — Той отвори кутията и с любов взе една керамична бутилка, здраво запушена с коркова тапа, но с няколко малки дупчици на гърлото. — Би ли подържал за малко това? — каза той на Силк. — Искам да съм сигурен, че Айсус не е изпочупил всичко. — И внимателно прегледа ред по ред малките бутилки, лежащи върху кадифена подложка в кутията.

Силк погледна любопитно шишенцето и хвана запушалката.

— Не ти препоръчвам да правиш това, принц Келдар — посъветва го Сади. — Можеш да бъдеш неприятно изненадан.

— Какво има вътре? — попита Силк и разклати бутилката.

— Моля те, Келдар! Зит се дразни, когато я разклащат така. — Сади затвори кутията, сложи я настрана и взе бутилката от Силк. — Така, така, — каза той с нежен глас. — Няма за какво да се безпокоиш, скъпа. Аз съм тук и няма да му позволя да те безпокои повече.

От бутилката се чу слаб мъркащ звук.

— Как си сложил котка вътре? — попита Гарион.

— О, Зит не е котка, Белгарион — увери го Сади. — Ето, ще ти покажа. — Той внимателно извади тапата и сложи бутилката на масата до себе си. — Можеш да излезеш, скъпа — тихо каза той.

Нищо не се случи.

— Излез, Зит. Не се срамувай.

От гърлото на бутилката се измъкна малка яркозелена змия. Имаше святкащи жълти очи и яркочервена лента по цялата дължина на гърба си от носа до края на опашката. Змията докосна с раздвоения си език протегнатата ръка на Сади.

Силк отскочи.

— Не е ли красива? — попита Сади и погали главата й с пръст.

Змията започна да мърка удовлетворено, след което надигна глава, фиксира Силк със студените си очи и злобно изсъска.

— Мисля, че ти е обидена, принц Келдар — каза Сади. — Известно време ще е по-добре да стоиш далеч от нея.

— Не се притеснявай — веднага се съгласи Силк и отстъпи още една крачка. — Тя отровна ли е?

— Тя е най-смъртоносната змия на света, нали, скъпа? — Сади отново я погали по главата. — И също една от най-редките. Тези влечуги са високо ценени в Нийса, защото са най-интелигентните от всички. Те са приятелски настроени, даже любвеобвилни и, разбира се, мъркат много приятно.

— Но тя и хапе — добави Силк.

— Само хора, които я дразнят, и никога приятел. Всичко, което трябва да направите, е да я храните и държите на топло и от време на време да й показвате, че я обичате, и тя ще ви следва като кученце.

— Не и мен.

— Сади — каза Белгарат и посочи кутията. — Какъв е смисълът на това? Нямам нужда от ходеща след мен аптека.

Сади вдигна ръка и каза:

— В Мургос не се интересуват много от пари, древни, а в Ктхол Мургос има хора, които ще трябва да подкупвам. Някои от тях имат определени навици. Тази кутия ще струва повече от натоварен със злато кон.

Белгарат се намръщи.

— Ти се дръж далеч от това. Не искам главата ти да е пълна с дим в някой критичен момент — и дръж змията си под контрол.

— Разбира си, Белгарат.

Старият чародеец се обърна към Айсус:

— Можеш ли да намериш по-голяма лодка? Трябва всички да пресечем реката, а твоята няма да ни издържи.

Айсус кимна.

— Не веднага, татко — каза Поулгара. — Ще имам нужда от него за малко.

— Поул, трябва да се върнем на другия бряг преди изгрев слънце.

— Няма да се задържам, татко, но трябва да ида до двореца.

— До двореца?

— Зандрамас е отишъл в Черек, където никой ангарак не е допускан от дните на Мечото рамо. Салмисра е уредила това, а също и бягството му от Острова на ветровете след отвличането на бебето на Се’Недра. Искам да знам защо.

— Малко сме притиснати от времето, Поул. Не може ли това да почака?

— Не мисля, татко. Трябва да знаем какво друго е уредила. Не бих искала някой батальон нийсански войници да ни последва през джунглата.

— Може би си права.

— Ти отиваш в двореца? — попита я Гарион.

— Трябва, скъпи.

— Добре. — Той изпъна рамене. — Тогава идвам и аз.

Тя го изгледа продължително и каза:

— Настояваш ли?

— Да, лельо Поул, настоявам — твърдо каза той.

Тя въздъхна и каза:

— Колко бързо порастват.

След това се обърна към Айсус и го попита:

— Ще ни заведеш ли до двореца?

Едноокият кимна и каза:

— Разбира се. Ще обсъдим цената по-късно.

— Цената?

— Нищо не е даром. Тръгваме ли?

Беше почти полунощ. Айсус изведе Поулгара и Гарион от къщата на Дроблек и тръгнаха по една тясна уличка, която миришеше на разлагащи се боклуци. Продължиха по няколко подобни извиващи се улички, като понякога минаваха направо през къщите, за да излязат от една улица на друга.

— Как знаеш коя къща е отворена? — шепнешком попита Гарион, когато излязоха от една висока тясна къща в долния квартал на града.

— Това ми е работата — отговори Айсус и се огледа. — Приближаваме двореца. Улиците в тази част на града се патрулират. Изчакайте тук за момент. — Той пресече внимателно улицата, отвори една скрита врата и влезе в къщата. След малко излезе с две копринени роби, две копия и два медни шлема. — Ще трябва да облечем това — каза той на Гарион. — И ако нямате нищо против, милейди, дръпнете качулката си над лицето. Ако някой ни спре, оставете ме да говоря.

Гарион облече робата, нахлупи шлема и взе едното копие.

— Набутай косата си под шлема — каза му Айсус и тръгна смело напред. Явно вярваше на дегизировката повече отколкото на потайността.

Още на следващата улица ги спряха половин дузина въоръжени мъже.

— По каква работа сте тук? — попита началникът на патрула.

— Съпровождам една посетителка до двореца — отговори Айсус.

— Каква посетителка?

Айсус го погледна с отвращение.

— Не би искал да пречиш, нали, капрале? Този, когото ще посети тази жена, няма да хареса това.

— И кой е той?

— Е, това вече е много глупав въпрос. Ако приятелят на тази жена разбере, че съм ти казал, и двамата ще ни хвърлят в реката.

— Как мога да знам, че ми казваш истината?

— Не можеш, но наистина ли искаш да знаеш?

Изражението на капрала стана малко нервно.

— По-добре продължавайте — каза той накрая.

— Бях сигурен, че ще разбереш — отбеляза Айсус и дръпна грубо ръката на Поулгара. — Хайде, тръгвай!

Когато стигнаха края на улицата, Гарион се обърна. Войниците все още ги гледаха, но не ги следваха.

— Надявам се, че не се обидихте, милейди — извини се Айсус.

— Не — отговори Поулгара. — Ти си много изобретателен.

— За това ми плащат. Ще минем оттук.

Стената на двореца на Салмисра беше много висока, изградена от големи, грубо издялани каменни блокове, престояли векове в този влажен град до реката. Айсус ги поведе в плътната сянка под стената до една малка желязна врата. Забави се за момент с ключалката, а после внимателно отвори вратата и измърмори:

— Да вървим.

Дворецът беше лабиринт от слабо осветени коридори, но Айсус сигурно ги поведе напред. Когато излязоха в главния коридор, който водеше към фоайето в центъра на двореца и където светлината беше по-силна, видяха гротескната фигура на един евнух. Той се клатушкаше със сковани крака и невиждащ поглед. На устата му се беше залепила глупава усмивка, а тялото му потръпваше в спазми. После минаха покрай една отворена врата и чуха някой да се кикоти — не беше ясно мъж ли е, или жена.

Едноокият спря пред една врата, взе една опушена лампа от нишата до нея и каза:

— Ще трябва да минем оттук. Внимавайте. Тъмно е, а по пода има змии.

Наистина беше тъмно и миришеше на мухъл. Гарион почти чуваше глухото съскане на змиите, които се търкаха една в друга в ъглите.

— Сравнително безопасно е — каза Айсус. — Хранени са днес, а това ги прави мързеливи. — Той спря пред една врата, отвори я и се огледа. — Почакайте.

Гарион чу гласовете на двама мъже и стъпките им, които се отдалечаваха.

— Чисто е — каза спокойно Айсус. — Да вървим. — После ги поведе по слабо осветения коридор до една полирана врата и като погледна Поулгара, каза: — Сигурна ли сте, че искате да видите кралицата?

Тя кимна.

— Добре тогава. Сарис е тук. Той ще ни заведе до тронната зала.

— Сигурен ли си? — тихо попита Гарион.

Айсус измъкна изпод робата, която беше навлякъл на улицата, дълъг остър нож.

— Гарантирам. Само ми дайте малко време. След това влезте и затворете вратата. — Като каза това, Айсус отвори вратата и се вмъкна вътре безшумно като котка.

— Какво… — извика някой отвътре с тънък глас. След това настъпи плашеща тишина.

Гарион и Поулгара бързо влязоха и затвориха вратата. Един мъж седеше до масата с очи, пълни със страх, а острият връх на ножа на Айсус беше опрян на гърлото му. Той носеше тъмночервена копринена роба и беше пребледнял от страх. Бузите му бяха нездравословно дебели и висяха, а уплашените му очички бяха малки като на прасе.

Айсус му говореше с вледеняващо спокоен глас и подчертаваше думите си, като натискаше ножа до гърлото му.

— Това е урго-нож, Сарис. Не го усещаш когато влиза, но като излиза, вади всичко навън. Няма да викаш, нали?

— Н-не — заекна Сарис с писукащ глас.

— Знаех, че ще ме разбереш. Виж сега какво ще направим. Тази дама и нейният млад приятел искат да си поговорят с кралицата, така че ти ще ни заведеш до тронната зала.

— С кралицата? — ахна Сарис. — Никой не може да я посети без позволение. Аз… аз не мога да направя това.

— Този разговор върви трудно. — Айсус погледна Поулгара и учтиво попита: — Бихте ли си обърнали главата, милейди? Гледката на излизащ от ушите мозък действа лошо на някои хора.

— Моля ви — проплака Сарис. — Не мога. Кралицата ще ме убие, ако ви заведа в тронната зала, без да съм извикан.

— А аз ще те убия, ако не ни заведеш. Чувствам, че това не е от добрите ти дни, Сарис. Хайде, ставай. — Убиецът издърпа дебелия мъж от креслото. Излязоха в коридора.

— И без хитрини, Сарис — предупреди го Айсус. — Не забравяй, че съм точно зад теб.

Двамата снажни пазачи пред тронната зала се поклониха с уважение на главния евнух и отвориха тежките врати.

Тронната зала на Салмисра не беше променена. Огромната статуя на Иса — змийския бог — се мержелееше на една платформа в дъното. Кристални лампи, окачени на сребърни вериги, слабо осветяваха помещението, а двадесетина плешиви евнуси, облечени в червени роби, бяха коленичили на лъснатия под, готови да повтарят с обожание думите и фразите на кралицата. Даже огледалото в златната рамка все още стоеше на пиедестал до трона, приличащ на легло.

Самата Салмисра обаче беше доста променена. Вече не беше красивата чувствена жена, която Гарион беше видял първия път, когато го доведоха при нея. Сега лежеше на трона и се извиваше вълнообразно. Блестящите й люспи святкаха на слабата светлина, а плоската й глава се крепеше на дълъг тънък врат. Златната корона блестеше над мъртвите й очи.

Тя им хвърли един поглед и се обърна отново да наблюдава отражението си в огледалото.

— Не съм те викала, Сарис — прошепна тя със сух глас.

— Кралицата говори на главния евнух — повториха в унисон двадесетината гологлави мъже, коленичили пред трона.

— Прости ми, вечна Салмисра — примоли се евнухът и легна на пода пред трона. — Бях принуден да доведа тези странници. Те заплашиха, че ще ме убият, ако откажа.

— Тогава трябваше да умреш, Сарис — изсъска змията. — Знаеш, че не обичам да ме притесняват.

— Кралицата е притеснена — повториха половината евнуси.

— А! — каза другата половина със злобно задоволство.

Салмисра извъртя леко главата си, за да фиксира очите си върху Айсус.

— Струва ми се, че те познавам — каза тя.

Едноокият се поклони.

— Аз съм Айсус, ваше величество — отговори той. — Убиецът.

— Не искам да бъда обезпокоявана сега — каза му змийската кралица с безчувствен глас. — Ако това значи, че ти трябва да убиеш Сарис, моля те да го изведеш в коридора и да го направиш там.

— Няма да те притесняваме за дълго, Салмисра — каза Поулгара и свали качулката от главата си.

Главата на змията бавно се обърна, раздвоеният й език се стрелна във въздуха.

— А, Поулгара — изсъска тя без видима изненада. — Измина доста време от последното ти посещение.

— Няколко години — съгласи се Поулгара.

— Вече не броя годините. — Смъртоносният поглед на Салмисра се обърна към Гарион. — И Белгарион е тук. Виждам, че вече не си момче.

— Не — отговори той, борейки се с неволните тръпки.

— Ела по-близо — прошепна тя. — Едно време ме смяташе за красива и копнееше да те целуна. Искаш ли сега ти да ме целунеш?

Гарион изпита странно желание да служи и откри, че не може да свали очите си от тези на змийската кралица. Без даже да се усети, той направи крачка към трона.

— Щастливецът приближава трона — измърмориха евнусите.

— Гарион! — остро каза Поулгара.

— Няма да го нараня, Поулгара. Никога не съм искала това.

— Имам няколко въпроса към теб, Салмисра — студено каза Поулгара. — След като отговориш, ще те оставим да се забавляваш.

— Какви въпроси, Поулгара? Какво мога аз да знам, което твоята магия не може да разкрие?

— Наскоро си се срещала с един малореанец на име Нарадас — каза Поулгара. — Мъж с безцветни очи.

— Това ли е името му? Сарис не ми каза.

— Уредила си някои неща за него.

— Така ли?

— По негова молба си изпратила дипломати в Сендария. Между тях е имало чужденец на име Зандрамас. Твоите дипломати са били инструктирани да оказват всякаква помощ на този чужденец, за да стигне до Халберг на западния бряг на Черек. Също така си поръчала кораб до Острова на ветровете, който да върне Зандрамас в Нийса.

— Не съм давала такива разпореждания, Поулгара. Нямам интерес от действията на Зандрамас.

— Това име познато ли ти е?

— Разбира се. Казах ти веднъж, че жреците на Ангарак и магьосниците от Алория не са единствените, които могат да открият скритата истина. Знаех, че отчаяно преследвате някой, който е взел сина на Белгарион от Цитаделата на Рива.

— Но казваш и че не си направила никакви разпореждания.

— Този, когото наричате Нарадас, дойде при мен с подаръци — каза Салмисра, — но каза само, че иска моето разрешение да търгува тук, в Нийса.

— Тогава как си обясняваш това? — Леля Поул извади пергамента на Сади изпод наметалото си.

Салмисра посочи с езика си един от евнусите и заповяда:

— Донеси ми го.

Евнухът скочи, взе пергамента от леля Поул, коленичи до подиума на трона и подаде листа на кралицата.

— Това не е заповедта, която издадох — каза кралицата, като хвърли един поглед на листа. — Заповядах на дипломатите да отидат в Сендария, нищо повече. Това копие не е точно, Поулгара.

— Но оригиналът трябва да е някъде тук — каза Гарион.

— У Сарис трябва да е.

Сарис с ужас погледна кралицата-змия.

Гарион обмисли няколко варианта, но избра най-простия.

— Накарай го да говори, Айсус — каза кратко той.

Едноокият се приближи до треперещия евнух, хвана го здраво за брадичката и изви главата му. Острият нож почти изсвири, докато Айсус го изваждаше от канията.

— Чакай! — примоли се Сарис. — Той е в гардероба в спалнята ми, в едно чекмедже на дъното.

— Методите ти са директни, убиецо — отбеляза кралицата.

— Аз съм прост човек, ваше величество — отговори Айсус. — Нямам нерви за хитрости или сложни неща. Открил съм, че директността помага. — Той пусна ужасения Сарис и прибра ножа. После попита Гарион: — Искаш ли да донеса пергамента?

— Мисля, че ще ни е нужен.

— Добре. — Айсус се обърна и излезе.

— Интересен мъж — отбеляза Салмисра и нежно погали навитото си на кръгове тяло. — Животът ми доста се промени, откакто беше тук за последно, Поулгара — тихо каза тя със сухия си глас. — Не съм вече обладана от онзи глад, както преди, и дните ми минават в постоянна дрямка. Приспивам се със звука на собствените си люспи, които се прегръщат една друга. Като спя, сънувам. Сънувам влажни пещери в тъмни студени гори и сънувам дните, когато все още бях жена. Но понякога в сънищата си съм безплътен дух, търсещ истините, които другите крият. Знам за страха, който лежи в сърцето ти, Поулгара, и за отчаяната нужда, която подтиква Зандрамас. Даже знам за тежката задача, която лежи на плещите на Кайрадис.

— Но все пак казваш, че не си забъркана в тези неща?

— Нямам никакъв интерес от това. Ти и Зандрамас можете да се преследвате през всички кралства на земята, но аз не се интересувам от развръзката.

Очите на леля Поул се присвиха.

— Нямам причина да те лъжа, Поулгара — каза Салмисра, усетила подозрението в погледа й. — Какво може да ми предложи Зандрамас, което би ми заинтересувало? Всичките ми нужди са задоволени и повече нямам никакви желания. — Главата й се надигна и езикът й затрептя. — Радвам се все пак, че вашите въпроси те доведоха отново при мен, така че да мога още веднъж да погледам красивото ти лице.

Поулгара вдигна брадичката си.

— Тогава гледай бързо, Салмисра. Малко ми е търпението към забавленията на една змия.

— Вековете са те направили сприхава, Поулгара. Нека да се държим цивилизовано. Искаш ли да ти кажа каквото знам за Зандрамас? Тя вече не е това, което беше.

— Тя!? — извика Гарион.

— Вие даже и това ли не знаехте? — изсъска злобно змията. — Твоето магьосничество не струва, Поулгара. Не можа ли да усетиш, че врагът ти е жена? И това ли не си забелязала, когато си я срещнала?

— За какво говориш, Салмисра?

— Бедната Поулгара! Дългите векове са обвили ума ти с паяжина. Наистина ли мислеше, че само ти и Белгарат единствени на света можете да променяте формата си? Драконът, който ви посети в планините над Арендия, изглежда доста различно в естествената си форма.

Вратата на тронната зала се отвори и влезе Айсус. Носеше пергамент с печат от червен восък.

— Донеси ми го — заповяда Салмисра.

Айсус я погледна и единственото му око се присви. Той пристъпи към евнуха, който бе предал документа от Поулгара на кралицата, и без да променя изражението си, го срита в ребрата.

— На — каза той. — Занеси това на нейно величество.

— Страхуваш ли се от мен, Айсус? — попита Салмисра с нещо като учудване.

— Не заслужавам честта да ви приближавам толкова, ваше величество.

Салмисра се наведе и погледна пергамента, който й подаде треперещият евнух.

— Изглежда, има някакво несъответствие — изсъска тя. — Документът изглежда по същия начин като този, който ми показа Поулгара, но това не е документът, който заповядах да се подпечата. Как е възможно това?

— Мога ли да кажа нещо, кралице? — попита евнухът.

— Разбира се, Адис — отговори тя с приятен глас, доколкото това беше възможно. — Както разбираш, ако думите ти ме раздразнят, ще получиш за награда моята смъртоносна целувка. — Раздвоеният й език се обърна към него.

Лицето на евнуха стана сиво, а треперенето му стана толкова силно, че той почти щеше да падне.

— Говори, Адис — прошепна тя. — Това е заповед: да споделиш мислите си с мен. Тогава ще определим дали ще живееш, или не. Сега говори.

— Кралице… — Гласът му трепереше. — Главният евнух е единственият, който може да пипа печата на ваше величество. Ако този документ е фалшив, не трябва ли да му поискаме обяснение?

Змията се замисли върху думите му, главата й се залюля ритмично, раздвоеният език затрепка. Накрая тя спря змийския си танц и се протегна напред, докато езикът й не докосна бузата на раболепно приведения евнух.

— Живей, Адис — измърмори тя. — Твоите думи не ме разсърдиха и с тази целувка ти подарявам живота. — После разви навитото си на кълбо тяло и погледна Сарис с мъртвешките си очи. — Имаш ли обяснение, Сарис? Както отбеляза нашият отличен слуга Адис, ти си моят главен евнух. Ти си сложил печата. Как е станало това недоразумение?

— Кралице… — Побелялото му от страх лице замръзна в абсолютен ужас.

Все още треперещият Адис се надигна, в очите му проблесна дива надежда. Той вдигна пергамента и извика високо:

— Ето го! Ето го доказателството за измяната на главния евнух!

Другите евнуси погледнаха първо Адис, после унижения и ужасен главен евнух и накрая Салмисра в опит да разчетат загадъчния й поглед.

— Чакам, Сарис — изсъска змийската кралица.

Сарис изведнъж скочи и се втурна към вратата на залата, като запищя от луда, животинска паника. Независимо колко бърз беше той, Айсус беше по-бърз. Едноокият убиец последва тичащия дебел мъж, стиснал ужасния си нож. Настигна го и го събори на земята, после се обърна и питащо погледна Салмисра.

— Не още, Айсус — каза тя. — Доведи го при мен.

Айсус повлече дебелия евнух към трона. Сарис ломотеше ужасено и се запъваше по полирания под.

— Ще получа отговор от теб, Сарис — измърмори Салмисра.

— Говори — каза Айсус спокойно и опря острието на ножа си до окото му. После натисна леко и по бузата на дебелия евнух потече струя яркочервена кръв.

— Простете ми, ваше величество! — изпищя Сарис. — Нарадас ме принуди.

— Как направи това, Сарис? — заповеднически попита змията.

— Аз… аз сложих твоя печат на този лист, божествена Салмисра — отговори той. — После, когато останах сам, добавих другите неща.

— Имаше ли и други разпореждания? — попита го леля Поул. — Кои са другите спънки и капани на Зандрамас?

— Не! Нищо друго! Единствените разпореждания, които направих, бяха Зандрамас да се ескортира до границата с Мургос и да и се предоставят картите, които иска. Моля ви, ваше величество, простете ми.

— Това е абсолютно невъзможно, Сарис — изсъска тя. — Имах намерение да се държа настрани от спора между Поулгара и Зандрамас, но сега съм въвлечена в него заради твоята измяна.

— Да го убия ли? — попита кротко Айсус.

— Не, Айсус — отговори тя. — Сарис и аз ще споделим една целувка, какъвто е обичаят тук. — Тя го погледна с любопитство. — Ти си интересен човек, убиецо. Искаш ли служба при мен? Сигурна съм, че ще се намери служба, отговаряща на твоите таланти.

Евнухът Адис зяпна, лицето му изведнъж побеля.

— Но, ваше величество — запротестира той, — вашите слуги винаги са били евнуси, а този човек, той… — Той се запъна, осъзнавайки изведнъж безразсъдството на прибързания си изблик.

Мъртвешките очи на Салмисра се заковаха в неговите и той се хвърли на колене на пода.

— Разочароваш ме, Адис — прошепна тя със сухия си глас и се обърна към едноокия убиец — Е, Айсус? Човек с твоите таланти може да се издигне много, а доколкото знам, процедурата е бърза. Бързо ще се оправиш и ще заемеш служба при своята кралица.

— О, това е голяма чест, ваше величество — отговори предпазливо той. — Но предпочитам да остана повече или по-малко непокътнат и да не се забърквам в тези неща.

— Разбирам. — Тя завъртя главата си към уплашения Адис, после пак погледна към убиеца. — От днес имаш нов враг, който, мисля, един ден ще стане доста силен.

— Аз имам доста врагове — сви рамене Айсус. — Някои от тях са все още живи. — Той бегло погледна страхливия евнух. — Ако Адис иска да разследва нещата, можем да ги дискутираме лично някой ден — или може би някоя нощ, когато разговорът ни няма да бъде обезпокоен от никого.

— Ние трябва да тръгваме — каза Поулгара. — Много ни помогна, Салмисра. Благодаря.

— Не съм безразлична към благодарностите ти — отговори Салмисра. — Не мисля, че ще те видя отново някога, Поулгара. И мисля, че Зандрамас е по-силна от тебе и ще те победи.

— Само времето ще реши това.

— Наистина. Сбогом, Поулгара.

— Довиждане, Салмисра. — Вълшебницата се обърна към Гарион и Айсус и каза: — Хайде.

— Сарис — каза Салмисра с пеещ глас, — ела при мен.

Гарион се обърна през рамо и видя как тя разви тялото си и се надигна над покрития с кадифе трон. Люлееше се ритмично. Мъртвешките й очи блеснаха в нещо като смъртоносен глад.

Сарис, със зяпнала уста и замръзнали свински очички без никаква мисъл в тях, тръгна към подиума с треперещи крака.

— Ела, Сарис — напяваше Салмисра. — Желая да те прегърна и целуна.

Леля Поул, Гарион и Айсус стигнаха резбованата врата и тихо излязоха в коридора. Бяха направили само няколко крачки, когато откъм тронната зала се чу рязък писък, преминаващ в хриптене.

— Мисля, че мястото на главен евнух е вакантно — сухо отбеляза Айсус. После се обърна към Поулгара. — Сега, милейди — каза той, като броеше на пръсти — първо за това, че ви доведох с младежа до двореца. Второ — за това, че накарах Сарис да ни вкара в тронната зала, и трето…

Втора част

Рак Урга

9.

Когато групата напусна къщата на Дроблек, над тесните улички на Стис Тор почти се беше зазорило. Миризмата на реката и близките блата пълнеше ноздрите на Гарион с воня на разложено и застояло.

Излязоха от тясната уличка и Айсус им махна да спрат и се огледа. След това кимна.

— Да вървим — тихо каза той. — И не вдигайте шум.

Побързаха да прекосят улицата, павирана с кръгли камъни и слабо осветена от факли, които разпръскваха мъглива червена светлина, и навлязоха в тъмните сенки на друга мръсна уличка. В края й Гарион можеше да види бавно движещите се води на обвитата в мъгла река.

Едноокият спря до една разнебитена колиба, част от която се издаваше над водата, и тихо отключи и отвори.

— Влезте — измърмори той и те го последваха в миришещата на влага колиба. — Сега ще докарам лодката.

Зачакаха, вслушвайки се нервно в цвърченето на плъховете. Минутите течаха бавно. Гарион наблюдаваше крайречната улица през пролуките на вратата.

— Готово — чу се гласът на Айсус някъде отдолу. — Внимавайте на въжената стълба, че е хлъзгава. — И след като се настаниха, ги предупреди: — В реката има и друга лодка.

— Друга? — прошепна тревожно Сади. — Какво прави тук?

— Вероятно нещо незаконно — сви рамене Айсус и започна безшумно да гребе.

Мъглата над тъмните води се вдигаше и осветените кули на Стис Тор се отразяваха във водата като малки свещички. Айсус гребеше равномерно.

Изведнъж се чу приглушен вик, последван от плясък.

— Какво беше това? — изсъска нервно Сади.

Айсус спря да гребе, ослуша се и тихо каза:

— Не мърдайте!

Мъжки глас изруга високо и дрезгаво.

— Тихо! — каза друг глас.

— Защо?

— За да не разбере цял Стис Тор, че сме тук.

— Много се тревожиш. Камъкът, който му вързах на краката, ще го задържи на дъното за дълго време. — Скърцането на веслата заглъхна в мъглата.

— Аматьори — с пренебрежение измърмори Айсус.

— Убийство може би? — попита Силк с известен професионален интерес. — Или лична разправа?

— Каква е разликата? — Айсус отново започна да гребе. Стис Тор се скри в мъглата зад тях. Гарион имаше чувството, че изобщо не се движат. Накрая тъмният бряг се показа в мъглата и след няколко минути той вече можеше да различи дърветата.

Откъм брега се чу тихо подсвирване и Айсус зави в посока на звука.

— Гарион, вие ли сте? — чу се гласът на Дурник.

— Да.

Айсус вкара лодката в гъстите храсталаци и Дурник я хвана за носа.

— Останалите чакат от другата страна на пътя — каза спокойно той, докато помагаше на Поулгара да слезе.

— Много ни помогна, Айсус — каза Сади на наемника.

Едноокият сви рамене.

— Нали за това ми плащате?

Силк го погледна и каза:

— Ако решиш да приемеш предложението ми, говори с Дроблек.

— Ще си помисля — отговори Айсус, после погледна Поулгара. — Късмет в пътуването, милейди. Имам чувството, че ще ви трябва.

— Благодаря, Айсус.

Той пак хвана веслата и лодката изчезна в мъглата.

— За какво ставаше дума? — попита Сади Силк.

— Нищо особено. Драснианските служби винаги търсят способни мъже.

Дурник любопитно гледаше гологлавия евнух.

— Ще обясним, когато отидем при останалите — увери го Поулгара.

— Добре, Поул — съгласи се той. — Да минем оттук. — Той ги поведе през обраслия с храсталак бряг към изоставения път, а след това тръгна към една горичка.

Се’Недра, Ерионд, Тот и Велвет седяха в хралупата на един покрит с мъх паднал дънер. Един-единствен фенер слабо осветяваше хралупата.

— Гарион! — извика с облекчение Се’Недра и скочи. — Защо се забавихте толкова?

— Трябваше да отидем на още едно място — отговори той и я прегърна.

— Добре — каза Белгарат. — Искам скоро да продължим, затова накратко. — Той седна на мекия мъх и посочи гологлавия евнух. — Това е Сади. Повечето от вас вече го познават. Той идва с нас.

— Разумно ли е това, Белгарат? — попита Дурник.

— Може би не — отговори старият мъж, — но не е моя идея. Изглежда, Зандрамас ще премине през Ктхол Мургос и пресичайки континента, иска да стигне до остров Веркат покрай югоизточния бряг.

— Тази част на света е много опасна в момента, древни — измърмори Велвет.

— Няма да имаме проблем, скъпа лейди — увери я Сади с контараалтовия си глас. — Ще се представим за търговци на роби и никой няма да ни закача.

— Така казваш ти — каза Белгарат замислено. — Това може би е било вярно преди войната, но не можем да сме сигурни как гледат малореанците на търговията с роби сега.

— Има още нещо, което всички трябва да знаете — спокойно каза Поулгара. — Гарион и аз отидохме в двореца, за да разберем дали Салмисра е замесена в това по някакъв начин. Тя ни каза, че Зандрамас е жена.

— Жена? — извика Се’Недра.

— Така каза. А няма никаква причина да ни лъже.

Дурник се почеса по главата и каза:

— Това е малко изненадващо, нали? Сигурна ли си, че Салмисра знае какво говори?

— Тя беше абсолютно сигурна и доста доволна, че знае нещо, което аз не знам.

— Мисля, че това обяснява някои неща — замислено каза Велвет. — Повечето от нещата, които направи Зандрамас, бяха направени по начин, по който би постъпила само жена.

— Не разбирам — призна си Дурник.

— Мъжете правят нещата по един начин. Жените ги правят различно. Фактът, че Зандрамас е жена, обяснява много неща.

— Тя прави всичко възможно да го скрие — добави Силк. — Никой, който я е виждал, не е жив, за да разкрие това на друг.

— Можем да говорим за тези неща и по-късно — каза Белгарат, изправи се и се огледа във вдигащата се мъгла. — Искам да се махаме оттук преди хората от другата страна на реката да са се размърдали. Да оседлаем конете.

Трябваше им известно време да преместят багажа от единия кон, за да го освободят за Сади, но малко след това тръгнаха по обраслия път покрай Змийската река. Отначало се движеха бавно, но след като се отдалечиха от Стис Тор, преминаха в галоп.

Когато слънцето се издигна, мъглата заблестя, а капките роса по листата на дърветата засвяткаха като скъпоценни камъни. Очите на Гарион се затваряха за сън, но той все пак забеляза красотата около себе си и се учуди, че тя може да съществува около тези вонящи блата.

— Целият свят е красив, Белгарион — отбеляза Ерионд, прочел неизказаните му мисли. — Просто трябва да знаеш как да го гледаш.

След като мъглата се вдигна, вече можеха да се движат по-бързо. Не видяха други пътници през този ден. Докато слънцето започна да залязва, обагряйки облаците на запад в пурпурночервено, бяха изминали доста път.

— Колко далеч сме от границата с Мургос? — попита Гарион Сади, докато двамата събираха дърва за огъня, а Дурник и Тот опъваха платнищата за престоя им през нощта.

— Няколко дни — отговори евнухът. — Пътят минава през реката и после завива към Агара. Има селище от другата страна на брода. Трябва да спра там за някои неща — подходящи дрехи и така нататък.

Велвет и Се’Недра разопаковаха съдовете за готвене. Русата драснианка погледна Сади и каза:

— Извини ме, но открих някои празноти в плана ти.

— О! И какви?

— Как можем да се представяме за търговци на роби, когато се вижда, че между нас има жени?

— Но винаги има и жени в групите на търговците на роби, скъпа лейди — отговори той и пусна наръч дърва до огнището. — Сигурен съм, че ако помислите малко, ще разберете защо.

— Със сигурност не — отговори Се’Недра.

Сади се изкашля деликатно.

— Ние търгуваме и с робини, не само с роби, ваше величество — обясни той. — А робиня, която се пази от пазачи жени, има по-висока цена.

На лицето й се появи лека червенина.

— Това е отвратително!

— Не аз съм направил света, ваше величество — сви рамене Сади. — Само се опитвам да живея в него.

След като се наядоха, Сади извади едно керамична купа, напълни я с топла вода и си насапуниса главата.

— Има нещо, което искам да те питам, Сади — обади се Силк от другата страна на огъня. — Какво точно направи, че Салмисра е толкова недоволна от теб?

Сади го погледна кисело.

— Всички, които служим на кралицата, сме ужасно корумпирани, Келдар — отговори той. — Всички сме интриганти, мошеници, че и по-лошо. Преди няколко години Салмисра издаде някои наредби, с които да ограничи заговорите и измените в разумни граници — просто за да запази правителството да не се разпадне. Аз престъпих някои от тези граници, всъщност повечето. Сарис разбра за това и отиде да докладва на кралицата. — Той въздъхна. — Толкова бих искал да видя реакцията му, когато тя го е целунала. — Той вдигна бръснача си.

— Защо всички нийсанци си бръснат главите? — попита Се’Недра.

— В Нийса има много насекоми, ваше величество, а косата е отлично място да си правят гнезда.

Тя го погледна учудено и ръката й несъзнателно докосна медните й къдрици.

— Не би трябвало да се тревожите толкова — усмихна се той. — Повечето от тях през зимата спят.

След няколко дни пътят, по който вървяха, започна да се изкачва по един хълм и скоро излязоха от джунглата. Влажният хлад, идващ от блатата на Нийса, изчезна и времето приятно се затопли. Наближаваха източната граница. Реката ставаше все по-бистра.

— Почти стигнахме — каза Сади и ги поведе към един срутил се каменен мост. Зелената вода буйно течеше през камъните и се пенеше. Малко по-надолу от падналия мост имаше плитчина, където под ромолящата вода се виждаха камъни, бляскащи на слънцето. До нея водеше добре отъпкана пътека.

— А пиявиците? — попита Силк и се взря подозрително във водата.

— Водата е много бърза за тях, принц Келдар — отговори Сади. — Телцата им са твърде меки, за да издържат блъскането по камъните. — Той ги поведе през клокочещата вода.

— Селището, за което споменах, е точно пред нас — каза той, когато преминаха реката. — Ще ми е нужен около час да взема това, което ми трябва.

— Ние ще те изчакаме тук — каза Белгарат и слезе от коня си. — Отиди с него, Силк.

— Мога да се справя и сам — протестира Сади.

— Сигурен съм, че можеш. Нека го наречем предпазливост.

— Какво ще обясня на продавача, като види с мен драснианец?

— Излъжи го. Знам, че можеш да бъдеш убедителен.

Гарион слезе от коня и тръгна към брега. Това бяха хората, които обичаше най-много на света, но някак си не издържаше закачките им. Знаеше, че те не значат нищо, но му се струваше, че по някакъв начин отразяват тяхното безчувствие към личната му трагедия, и което бе по-важно, към трагедията на Се’Недра. Той спря и загледа реката с невиждащи очи. Щеше да се радва да се махне от Нийса. Не беше само лепнещата кал, вонята на блатата, даже не и летящите облаци от насекоми. Поради някаква необяснима причина Гарион искаше да види широки пространства, а тъмните дървета спираха погледа му и това страшно го дразнеше.

След час Силк и Сади се върнаха. Драснианецът беше гневен.

— Това е най-обикновена измама, принц Келдар — меко протестираше Сади. — Ние няма да имаме роби наистина, така че няма да се наложи някой да носи това.

— Даже идеята за това е унизителна.

— Какво става? — попита Белгарат.

Сади сви рамене.

— Купих няколко вериги и пранги. Келдар не одобрява това.

— Както и камшиците — добави Силк.

— Вече ти обясних това, Келдар.

— Знам. И въпреки всичко е отвратително.

— Разбира се, че е. Нийсаните са отвратителни хора. Мислех, че знаеш това.

— Ще сравняваме морала си по-късно — каза Белгарат. — Да тръгваме.

Пътят ставаше все по-стръмен. Скоро навлязоха сред хълмовете. Големите дървета отстъпиха на вечнозелена растителност. Навсякъде бяха разпръснати големи валчести камъни, небето стана наситено синьо. Нощуваха в една горичка от ниски криви хвойни. Над тях се издигаше стръмен планински хребет, назъбен на фона на звездното небе.

— Като пресечем хребета и сме в Ктхол Мургос — каза Сади, когато седнаха край огъня за вечеря. — Те внимателно пазят границите си, така че е време да облечем тези дрехи. — Той развърза големия пакет, който бе донесъл от селото, и извади няколко тъмнозелени роби. После погледна Се’Недра и огромния Тот. — Може да имаме малък проблем с размерите.

— Аз ще ги преправя, Сади — каза Поулгара, взе робите от него и извади кутията си с конци и игли.

Белгарат задълбочено разглеждаше една голяма карта.

— Има нещо, което ме притеснява — каза той на Сади. — Има ли възможност Зандрамас да е взела кораб от някое пристанище на западния бряг и да е отплувала покрай южния бряг на континента към Веркат?

Сади поклати глава и обръснатият му череп лъсна под оранжевата светлина на огъня.

— Невъзможно, древни. Преди няколко години малореанската флота се изплъзна от Мургос и крал Ургит още сънува кошмари за това. Той затвори всички пристанища на западния бряг и около полуостров Урга се движат само патрулиращи кораби. Никакъв друг кораб не може да плува в тези води без специално разрешение.

— Колко далече е Веркат? — попита Дурник.

— Три или четири месеца по това време на годината — отговори Сади.

Поулгара си тананикаше нещо. Иглата й проблясваше на огъня.

— Ела тук, Се’Недра — каза тя.

Малката кралица стана и отиде до нея. Поулгара вдигна една зелена роба, премери я на слабата й фигура и кимна удовлетворено.

Се’Недра сбърчи нос и попита:

— Трябва ли да миришат толкова лошо?

— Не мисля, че е необходимо, но е така. Робите имат определена миризма, която се просмуква във всичко.

Леля Поул взе следващата роба, погледна към Тот и измърмори:

— Виж, това ще по-трудно.

Гигантът я погледна със срамежлива усмивка и стана да сложи още дърва в огъня. После разбута жаравата и стълб от червени искри се надигна да поздрави сестрите си звезди, които блещукаха в нощното небе. От подножието на хребета, сякаш в отговор на тези искри, се чу силен рев.

— Какво е това? — изплака Се’Недра.

— Лъв — сви рамене Сади. — Понякога ловуват около пътя на робите — старите и болните стават тяхна плячка.

— Защо?

— Робите често се разболяват и не могат да вървят, така че изостават. Един стар лъв не би могъл да преследва някой много чевръст и… — Той не довърши мисълта си.

Тя го погледна с ужас.

— Вие попитахте, ваше величество — напомни й той, — Всъщност и на мен това не ми харесва. Точно то е една от причините, поради които изоставих търговията с роби и се отдадох на политиката. — Той стана и си изтупа дрехата. — А сега, ако ме извините ще отида да нахраня Зит. Моля, внимавайте, като си лягате. Понякога тя се измъква, след като я нахраня. Мисля, че се забавлява, като се крие от мен, и никога не се знае накъде може да тръгне. — Той се отдалечи от огъня и отиде до мястото, където беше постлал одеялата си.

— Не знам за вас — каза Силк, — но аз ще спя доста далеч оттук.

На другата сутрин, след като закусиха, навлякоха миришещите на лошо дрехи на нийсански търговци на роби. Съгласно инструкцията на Белгарат Гарион скри дръжката на меча.

— Мисля, че трябва да държим Кълбото добре скрито, докато сме в Ктхол Мургос — каза старият мъж. — Изглежда, се изнервя, когато наоколо има ангараки.

Яхнаха конете и тръгнаха по дефилето към назъбения хребет.

След един завой Поулгара изведнъж дръпна юздите на коня си и спря.

— Какво става, Поул? — попита Дурник.

Тя не отговори, но очите й блеснаха, а белият кичур на челото й изведнъж запламтя.

— Чудовище! — каза тя.

— За какво говориш, лельо Поул? — попита Гарион.

— Погледнете — отговори тя и посочи с трепереща ръка няколко белеещи се кости, пръснати по каменистата земя на няколко метра от пътя.

— Някой от робите, за които спомена Сади снощи? — предположи Силк.

Поулгара поклати глава.

— Част от уговорката между Сарис и Нарадас е включвала ескорт за Зандрамас до границата с Мургос — напомни тя. — Когато е стигнала дотук, те вече не са й били нужни.

Лицето на Силк пребледня.

— Това е в стила й. Всеки път, когато някой вече не й е нужен, тя го убива.

— Тя не просто ги е убила — каза Поулгара и погледна костите с отвращение. — Тя им е счупила краката и ги е оставила на лъвовете. Чакали са цял ден да падне нощта и тогава са дошли лъвовете.

— Какъв ужас! — възкликна Се’Недра.

— Сигурна ли си, Поул? — попита Дурник.

— Някои неща са толкова страшни, че следите им остават на самите камъни.

— Не за пръв път прави това — каза Белгарат. — Но не се задоволява само да убива хората, за да прикрие следите си. Тя извършва зверства.

— Тя е чудовище! — викна Се’Недра. — Тя се храни от ужаса, който сее!

— Нещо повече — отбеляза Белгарат. — Мисля, че тя ни оставя съобщения. — И посочи разпръснатите кости. — Това не е било необходимо, но тя се опитва да ни уплаши.

— Няма да стане — каза Гарион много спокойно. — Само прибавя към сметката си и когато накрая ще трябва да плаща, ще открие, че няма с какво.

На върха на хребета старият път свършваше: тук свършваше Нийса и започваше Ктхол Мургос. От върха, докъдето поглед стигаше, се виждаше безкрайна камениста земя с дълги километри реки от тъмнокафяви камъни, блещукащи на изпепеляващото слънце.

— По кой път е тръгнала Зандрамас? — попита Дурник.

— На юг — отговори Гарион. Чувстваше, че Кълбото го дърпа в тази посока.

— Можем да спестим време, ако тръгнем направо оттук, нали?

— Абсолютно невъзможно, драги Дурник — отговори Сади. — Това е пустинята Агара. Голяма е колкото Алгария. Единствената вода е в кладенците на дагашите, а ти не би искал те да те хванат, докато точиш вода от тях, нали?

— Дагашите живеят тук? — попита Дурник, като засенчи очите си с ръка и огледа пустошта.

— Те са единствените, които могат — отговори Сади. — Може би това обяснява защо са толкова страшни. Ние ще следваме този хребет в посока юг стотина левги и ще го заобиколим. След това ще тръгнем на югоизток през Морч и ще навлезем в Голямата южна гора в Горут.

— Да тръгваме тогава — каза Белгарат.

Тръгнаха на юг, следвайки западния край на пустинята Агара, по хълмовете, които стръмно се спускаха към нея. Докато яздеха, Гарион забеляза, че дърветата от тази страна на хребета са малки и на рядко. Никаква трева не растеше по каменистата почва, а хвойната отстъпваше място на ниски бодливи храсти. Широкият хребет явно беше границата между два напълно различни климата. Докато от другата страна беше приятно топло, отсам беше непоносимо горещо. Нямаше никакви потоци, а няколкото извора, които намериха, бяха съвсем малки и водата им се събираше в топли плитки локви.

Сутринта на третия ден Тот върза одеялото си през рамо, взе нещата си и тръгна надолу към входа на дефилето, където бяха прекарали нощта, за да огледа каменистата пустиня. Слънцето още не беше изгряло и светлината от зазоряващото се небе се отразяваше във всеки камък и канара. След малко гигантът се върна и докосна рамото на Дурник.

— Какво има, Тот? — попита ковачът. Немият посочи входа на дефилето.

— Добре — каза Дурник и стана. Двамата тръгнаха надолу, слязоха до края на дефилето и се вгледаха в пустинята. След миг Дурник извика:

— Белгарат, ела да видиш!

Старият вълшебник набързо се обу и слезе при тях. Погледна какво става, изруга и викна на останалите:

— Имаме проблем!

Проблемът се изясни, когато всички слязоха до изхода на дефилето. На известно разстояние в пустинята се виждаше голям облак прах.

— Колко мъже могат да вдигнат толкова прах? — попита спокойно Гарион.

— Поне неколкостотин — отговори Силк.

— Мурги?

— Не и ако мургите не са си променили навиците — измърмори Велвет. — Тези мъже са облечени в червено.

Силк се взря в прашния облак и каза:

— Остри очи имаш.

— Едно от предимствата на младостта — усмихна се тя.

Той я погледна раздразнено.

— Но нали това е територия на Мургос! — обади се Дурник.

— Така е — каза Сади, — но малореанците постоянно изпращат патрули. От няколко години Закат се опитва да открие път, за да изненада Ургит откъм гърба.

— Как намират вода тук?

— Носят си.

Тот се заизкачва по южния склон на дефилето. Под него се затъркаляха прашни кафяви камъни.

— Мислиш ли, че можем да им се измъкнем, Белгарат? — попита Силк Белгарат.

— Това не е много умно. По-добре да изчакаме, докато не се махнат.

Тот леко изсвири от върха над тях.

— Иди да видиш какво иска, Дурник — каза Белгарат. Ковачът кимна и се заизкачва по склона.

— Мислиш ли, че ще ни открият? — нервно попита Се’Недра.

— Не е много вероятно, ваше величество — отговори Сади. — Съмнявам се, че ще губят време да претърсват всяко дефиле и дол в тези планини.

Белгарат присви очи към облака прах и каза:

— Движат се на югозапад. Ако изчакаме тук до утре, ще излязат от този район.

— Мразя да губя времето си — ядоса се Гарион.

— Аз също. Но имаме ли избор?

Дурник слезе при тях и каза:

— Пред тях има още една група мъже. Мурги, мисля.

— Не ми се ще да се забъркваме в схватки — каза Белгарат. — Иди горе и наблюдавай какво става — обърна се той към Силк. Дано да няма повече изненади.

Силк се закатери по стръмния склон. Следвайки импулса си, Гарион тръгна след него. Когато стигнаха върха, се скриха зад един бодлив храст.

Огненото кълбо на слънцето се издигаше откъм изток. В неясния облак прах те различиха напредващите редици на малореанците, облечени в зловещо червен цвят. Фигурите на мъжете долу изглеждаха съвсем малки — като играчки.

— Доколкото виждам, силите им са равни — отбеляза Силк.

Гарион не беше съгласен.

— Мургите имат предимство. Те са на по-високото и техен е моментът на изненадата.

— Ти си бил голям тактик — присмя му се Силк.

Гарион не му отговори.

— Сади беше прав — обади се Силк отново. — Малореанците си карат вода. — Той посочи двадесетината каруци, натоварени с големи бъчви, които се движеха в края на редиците.

Малореанците стигнаха сянката на хребета и спряха, докато разузнавачите им претърсят каменистия терен. Малко след това се чуха тревожните им викове — бяха открили мургите.

— Няма никакъв смисъл — каза Гарион. — Те изобщо не се опитаха да се скрият.

— Мургите не са известни със своята интелигентност — отговори Силк.

Докато малореанците оправяха редиците си, мургите ги обсипаха с дъжд от стрели, а след това се закатериха по скалите.

— Защо бягат? — с отвращение попита Гарион. — Какъв е смисълът да нападаш с ярост и след това да бягаш?

— Никой не е чак толкова глупав — съгласи се Силк. — Тяхната цел е друга.

Бягащите мурги продължиха да стрелят. Телата на убитите малореанци се свличаха по склона, но все пак малореанците упорито напредваха нагоре. Отдалече битката изглеждаше като детска игра. Отблизо клането сигурно би било отвратителна гледка, но от високото, откъдето гледаше Гарион, всичко му се струваше само любопитно.

И изведнъж, когато по-голямата част от напредващите малореанци навлезе в клисурата, иззад един издаден в пустинята хребет изскочи конницата на мургите, въоръжена с брадви.

— Това са целели — каза Гарион. — Подмамиха малореанците да ги преследват, за да ги атакуват с кавалерията.

— Не мисля — възрази Силк. — Според мен целта им е обозът.

Галопиращите мурги се понесоха към слабо охранявания обоз, брадвите им засвяткаха във въздуха, докато разсичаха буретата с вода. При всеки удар водата бликаше навън и се изливаше върху сухата земя. Слънцето, скрито зад облаците задушаващ прах, оцветяваше водата в червено. От наблюдателния пункт високо над мястото на битката на Гарион му се струваше, че течността, струяща от разбитите бъчви, не е вода, а кръв.

Малореанското настъпление са разколеба. Облечените в червено фигури далече долу се обърнаха и отчаяно се затичаха, за да запазят скъпоценните си запаси от вода. Но беше твърде късно. С брутална точност конницата на мургите вече бе разбила всички бъчви и се оттегляше с триумфални крясъци.

Мургите, които се бяха престорили, че отстъпват, и така бяха примамили малореанската войска към фаталното и настъпление, сега се върнаха надолу и изсипаха върху обърканите малореанци дъжд от стрели. Покосявани от този смъртоносен дъжд, малореанците отчаяно се опитваха да спасят малкото вода, останала на дъното на разбитите бъчви. Смъртоносните стрели обаче ги прогониха и мъжете в червени туники се разбягаха в пустинята.

— Какъв брутален начин за водене на война — каза Силк.

— Но битката приключи, нали? — каза Гарион. Гледаше един облечен в черно мург, който вървеше по хълма и доубиваше ранените.

— О, да — отговори Силк. Гласът му звучеше особено. — Битката свърши, но убиването не.

— Може би тези, които успяха да избягат, ще успеят да се върнат през пустинята.

— Нямат шанс.

— Стига вече — каза един мършав мъж в черна роба и излезе иззад една купчина камъни зад тях. Държеше изпънат лък. — Видяхте всичко. Време е да слезем при приятелите ви.

10.

Силк бавно се изправи — държеше ръцете си настрани — и отбеляза:

— Безшумно ходиш.

— Навик — каза мъжът с лъка. — Хайде тръгвайте. Да не караме приятелите ви да ви чакат.

Заслизаха по склона. Непознатият ги следваше с опънат лък. В горния край на долчинката, където бяха лагерували, няколко облечени в черно мъже пазеха останалите. Всички имаха белези по лицата си и ко̀си очи на мурги, но имаха и някои различия. Мургите, които Гарион беше виждал, винаги имаха широки рамене и стойката им беше арогантна. Тези мъже бяха по-слаби, а поведението им беше доста по-спокойно.

— Виждаш ли, благородни Тажак — тъкмо казваше Сади на мъжа със слабо лице, който явно им беше началник — така е, както ти казах. Имаме само още двама слуги.

— Знаем колко сте, търговецо на роби — отговори слабият мъж с груб глас. — Следим ви, откакто навлязохте в Ктхол Мургос.

— Не сме се и опитвали да се крием — запротестира Сади. — Единствената причина да се скрием беше, за да не се намесваме в тази неприятност долу. — Той направи пауза. — Любопитно е обаче защо благородните дагаши ще си правят труда да следят действията на група търговци на роби. Със сигурност не сме първите, които идват насам.

Без да обръща внимание на думите му, Тажак внимателно оглеждаше Гарион и приятелите му с косите си черни очи.

— Как се казваш? — попита той Сади накрая.

— Аз съм Уса от Стис Тор, добри ми господарю, надлежно регистриран търговец на роби. Имам всички необходими документи, ако искате да ги погледнете.

— И как така никой от слугите ти не е нийсанец?

Сади невинно разтвори ръце.

— Войната тук на юг кара моите съграждани да нямат желание да идват насам, в Ктхол Мургос, точно сега — обясни той. — Така че бях принуден да наема тези чужденци.

— Възможно е — каза дагашът с равен, безчувствен глас. После погледна Сади с втренчен поглед и попита: — От пари ли се интересуваш, Уса от Стис Тор?

Очите на Сади светнаха и той бързо затърка ръце.

— Е, виж сега, — каза той, — защо не поговорим за това? Какво точно искаш да направя за теб? И колко би ми платил?

— Трябва да обсъдя това с господаря си — отговори Тажак. — Моето задължение беше да открия група търговци на роби и да им кажа, че мога да ги свържа с някой, който е готов да плати много за една малка услуга. Интересувате ли се от това предложение?

Сади се поколеба и погледна към Белгарат за някаква инструкция.

— Е? — с нетърпение каза Тажак. — Интересуваш ли се?

— Разбира се — внимателно отговори Сади. — Кой е господарят ти, Тажак? Кой е този, който иска да ме направи богат?

— Той ще ти каже името си и какво трябва да направиш, когато го видиш — в Каша.

— Каша? — извика Сади. — Не искаш да кажеш, че трябва да отидем дотам, нали?

— Има много неща, които не съм казал. Е? Съгласен ли си да дойдеш с нас до Каша?

— Имам ли избор?

— Не.

Сади разпери безпомощно ръце.

„Какво е Каша?“ — попита Гарион Силк с пръсти.

„Главният град на дагашите. Не се ползва с добра репутация.“

— Добре — решително каза Тажак. — Да разтурим тези заслони и сме готови да тръгваме. До Каша има доста път, а следобедът не е много подходящ да бъдеш в пустинята.

Когато напуснаха дефилето с дагашите, които ги пазеха, слънцето вече се беше издигнало. В пустинята се виждаха следите на избягалите малореанци.

— Дали ще се опитат да използват вашите кладенци, благородни Тажак? — попита Силк.

— Вероятно. Но няма да успеят да ги намерят. Скрили сме кладенците с камъни, а купчините камъни в пустинята изглеждат доста еднакво.

Гарион, който яздеше до Белгарат, тихо попита:

— Дядо, какво ще правим?

— Ще чакаме да видим за какво е всичко това — отговори старият вълшебник.

Когато навлязоха в горещата пещ на пустинята, Сади се обърна, погледна мургите под склона и каза на Тажак:

— Твоите сънародници бяха много отзивчиви. Учудих се, че не ни зададоха никакви въпроси.

— Те знаят кои сме — кратко отговори Тажак. — И знаят, че е по-добре да нямат вземане-даване с нас. — Той погледна вече потящия се евнух. — Би било най-разумно да си затвориш устата, Уса. Слънцето изсушава човешкото тяло много бързо в пустинята, а отворената уста е първото нещо, което атакува. Твърде е възможно, ако продължиш да говориш, да умреш много бързо.

Сади го погледна и бързо стисна устни.

Жегата беше непоносима. Повърхността на пустинята се състоеше главно от червеникавокафяв чакъл и само тук-там имаше купчини големи тъмни камъни и широки места, запълнени с блестящ пясък. Сякаш целият свят наоколо блещукаше и се движеше на вълни от издигащата се от камъните горещина. Слънцето сякаш биеше с пръчка главата и врата на Гарион и въпреки че той обилно се потеше, влагата се изпаряваше от тялото му толкова бързо, че дрехите му оставаха напълно сухи.

Яздиха в тази пещ около час. После Тажак им махна да спрат и с бърз жест изпрати петима от мъжете си към един нисък каменен хребет на североизток. Малко по-късно те се върнаха с мехове хладка вода.

— Първо дайте на конете — рязко каза Тажак, после се отдалечи до подножието на хребета, наведе се, загреба пълна шепа от нещо, което изглеждаше като пясък, и се върна. — Подайте си десните ръце — каза той и изсипа във всяка шепа по малко. — Яжте!

Сади внимателно близна от нещото в ръката си и веднага го изплю.

— Иса! — изруга той — Сол!

— Изяжте я всичката — каза им Тажак. — Ако не го направите, ще умрете.

Сади го изгледа.

— Слънцето изважда от тялото ви солта. Без сол в кръвта си ще умрете.

Започнаха да ядат. Когато свършиха, дагашите им позволиха да пият вода, след което всички отново се качиха на конете и продължиха в горещия ад.

Се’Недра започна да клюма на седлото като вехнещо цвете. Жегата я убиваше. Гарион дръпна коня си до нея.

— Добре ли си? — попита я той през стиснати устни.

— Не говорете! — изсъска един дагаш.

Малката кралица вдигна лицето си и широко се усмихна на Гарион. Продължиха да яздят.

Загубиха всякакво чувство за време, беше невъзможно даже да мислят. Гарион яздеше, без да продума, а главата му сякаш беше подложена под ударите на чук от жегата. Часове или години по-късно той вдигна глава и примижа от ярката светлина. Гледаше глупаво напред и съвсем бавно осъзнаваше, че това, което вижда, е напълно невъзможно. Там, високо във въздуха пред тях, плуваше голям черен остров. Той се люлееше над блещукащите от слънцето камъни, отричайки всичко разумно. Какво чародейство би могло да създаде това? Кой би могъл да има такава сила?

Но това не беше магия. Като се приближиха, непоносимо горещите вълни започнаха да изтъняват, разпръсквайки миража и разкривайки факта, че това, което приближават, не е остров във въздуха, а скала, чийто връх стърчеше над пустинята. Около нея се виеше тясна пътека.

— Каша — кратко каза Тажак. — Слезте и водете конете.

Пътеката беше много стръмна. След втората спирала около планината каменистата повърхност на пустинята остана далеч отдолу. Изкачваха се все по-нагоре около горещия връх. После пътеката свърши през широк квадратен отвор.

— Пещера! — с горчивина каза Силк. — Защо винаги има пещера?

Гарион тръгна по-бързо. Беше доволен, че има къде да се скрие от непоносимата горещина.

— Вземете конете — каза Тажак на част от хората си — и се погрижете за тях. Останалите с мен.

Влязоха в дълъг коридор, изкопан в скалата. Гарион вървеше като сляп, докато очите му не свикнаха с тъмнината. Не можеше да се каже, че е студено, но определено беше по-хладно, отколкото отвън. Той дишаше дълбоко и се оглеждаше. Доста труд бе хвърлен, за да се изсече този коридор в твърдата скала.

Сади също отбеляза това, обърна се към намръщения мъж, който вървеше до него, и отбеляза:

— Не знаех, че дагашите са такива добри каменоделци.

— Не са. Този коридор е прокаран от роби.

— Не знаех, че държите роби.

— Не държим. След като са свършили със строежа на крепостта, сме ги изхвърлили.

— Навън? — ужасено попита Сади.

— Повечето предпочели да скочат от планината.

Коридорът ги изведе в широка пещера като тези, които Гарион беше виждал в земите на Улго. Тук обаче високо горе имаше тесни прозорци, които пропускаха светлина. Като погледна нагоре, той видя, че това не е естествена пещера, а по-скоро голяма дупка с покрив от каменни плочи, подпрени на сводове. На дъното на пещерата имаше град от малки каменни къщи, а в центъра се издигаше мрачна квадратна крепост.

— Къщата на Джахарб — каза единият от пазачите им. — Той чака. Трябва да побързаме.

Силк изсумтя.

— Какво има? — тихо попита Гарион.

— Трябва много да внимаваме — измърмори Силк. — Джахарб е старейшината на дагашите и има лоша репутация.

Всички къщи в града на дагашите бяха с равни покриви и тесни прозорци. Гарион забеляза, че по улиците няма суетене, както бе в западните градове. Облечените в черни дрехи дагаши вървяха тихо, без да се усмихват, и всеки човек, когото виждаха в този странен полуосветен град, сякаш бе заобиколен от забранено пространство, което никой друг не може да пристъпи.

Крепостта на Джахарб беше здрава, построена от големи базалтови блокове, а пазачите на входната врата бяха добре въоръжени. Тажак поговори с тях и вратата се отвори.

Стаята, в която ги въведоха, беше широка и осветена от газени лампи, закачени на вериги за тавана. Единствената мебел бяха купчини жълти възглавници, разхвърлени по пода, и редица от железни фигури за шах до едната стена. На една от купчините възглавници седеше възрастен мъж с бяла коса и тъмно набръчкано лице. Той носеше жълта роба и ядеше грозде, като внимателно подбираше зърната.

— Нийсанските търговци на роби, благородни старейшино — обяви Тажак с дълбоко уважение.

Джахарб сложи настрана купата с гроздето, наведе се напред, като опря лакти на коленете си, и ги погледна с пронизващ поглед. В този втренчен поглед имаше нещо подчертано студено.

— Как се казваш? — попита той. Гласът му беше студен като очите му, спокоен и сух.

— Аз съм Уса, благородни старейшина — отговори Сади и се поклони раболепно.

— И каква работа имаш в земите на Мургос? — Възрастният мъж говореше съвсем бавно, изговаряше думите, сякаш ги изписваше.

— Търговия на роби, велики старейшино — бързо отговори Сади.

— Купуваш или продаваш?

— По малко от двете. Настоящите смутове предлагат доста възможности.

— Сигурен съм в това. Значи си тук, за да спечелиш?

— Разумна печалба е всичко, което искам, благородни Джахарб.

Изражението на старейшината не се промени, но очите му се втренчиха в лицето на започналия да се поти евнух.

— Не изглеждаш добре, Уса. — Сухият му глас беше монотонен. — Защо?

— От горещината е, благородни Джахарб — нервно каза Сади. — Твоята пустиня е много гореща.

— Така е. — Студените очи продължаваха да гледат безмилостно. — Нарочно ли навлезе в земите, контролирани от малореанците?

— Всъщност нарочно — отговори Сади. — Казаха ми, че много роби се възползвали от хаоса, предизвикан от нападенията на малореанците, и се скрили в горите на Горут. А нивите и лозята на Хага и Ктан имат нужда от работна ръка. Ето я печалбата от тази ситуация.

— Ще ти трябва доста време, за да хванеш избягалите роби, Уса. А трябва да си в Рак Хага след по-малко от два месеца.

— Но…

Джахарб вдигна ръка и каза:

— Оттук ще продължиш към Рак Урга, където ще те очакват. Още един твой слуга ще се присъедини към теб. Името му е Кабах и ще го намериш в замъка на Торак при Агачак, началника на това място. Агачак и крал Ургит ще те качат заедно с твоите слуги на борда на кораб, който ще те заведе покрай южния край на полуостров Урга до Рак Ктака. Оттам ще отплувате направо към Рак Хага. Разбра ли всичко, което ти казах?

— Напълно, благородни Дахарб. А какво искаш да правя, като пристигна в Рак Хага?

— Когато стигнеш в Рак Хага, Кабах ще ви напусне и твоята задача ще е изпълнена. Твоето задължение към мен е да го скриеш в групата си, докато пътувате към Рак Хага — дребно нещо, за което ще бъдеш богато възнаграден.

— Корабът със сигурност ще ми спести месеци яздене, благородни старейшино. Но как ще обясня присъствието си там на малореанците, когато няма да имам роби, които да продам в Рак Хага?

— Ще купиш роби в Ктака или Горут. Тогава няма да те разпитват.

— Извини ме, благородни старейшино — каза Сади и се прокашля, — но кесията ми е доста тънка. Затова и планът ми беше да хвана избягали роби. Те не струват нищо, освен гоненето.

Очите на Джахарб останаха празни и безчувствени. Той се обърна към Тажак и нареди:

— Отвори сандъка!

Тажак бързо изпълни заповедта и отвори сандъка до старейшината. Сади ахна. Сандъкът беше пълен със златни монети.

— Вземи, колкото ти трябват, Уса — равнодушно каза Джахарб, но в очите му се появи лек блясък на забавление. — Но не повече отколкото можеш да загребеш с двете си ръце.

При вида на пълния със злато сандък очите на Сади алчно заблестяха, а лицето му се изпоти. Той гледаше златото, след това погледна малките си ръце и лицето му се появи израз на нескрито лукавство.

— Златото е тежко, най-благородни Джахарб, а ръцете ми са доста слаби след скорошна болест. Може ли някой от моите слуги да вземе твоето щедро възнаграждение?

— Има смисъл в молбата ти, Уса — отговори Джахарб. — Но имай предвид: не повече, отколкото може да загребе с двете си ръце.

— Естествено — каза Сади. — Със сигурност не бих искал да ми платиш повече. — Той се обърна. — Ти там — каза той на Тот, — отиди до сандъка и вземи две шепи монети, но внимавай, не повече.

Огромният Тот отиде до сандъка и загреба голяма купчина златни монети.

Джахарб изгледа нервния евнух с характерното си намръщено изражение, после изведнъж отметна глава и се разсмя.

— Отлично, Уса. Умът ти е доста чевръст. Харесвам това качество у хората, които ми служат. Може би даже ще живееш достатъчно дълго, за да похарчиш част от златото, което така умно успя да вземеш.

— Беше само демонстрация на моята интелигентност, благородни Джахарб — бързо отговори Сади. — За да докажа, че не си сгрешил, като избра мен. Мога да го накарам да върне монетите, ако искаш — е, част от тях.

— Не, Уса. Задръж ги. Ще заработиш всяка от тях, докато успееш да стигнеш до Рак Хага.

— Чест е за мен да служа на дагашите. Даже да не беше толкова разточителен, щях да обеднея, ако нямах такива приятели като теб. — Той се подвоуми за миг и хвърли бърз поглед към Белгарат. — Ще бъде ли нахално, ако попитам нещо? Не е важно, но много ме интересува.

— Можеш да питаш. Уса. Аз ще реша дали да ти отговоря, или не като чуя въпроса.

— Имам един много богат клиент в Тол Хонет, благородник — каза Сади. — Има невероятна страст към редки книги и ще ми плати цяло богатство за едно копие на пророчествата на гролимите от Рак Ктхол. Дали не знаеш къде мога да ги намеря?

Джахарб леко се намръщи, почесвайки сбръчканата си буза.

— Дагашите не се интересуват много от книги — каза той. — Това, което търсиш, със сигурност се е намирало в библиотеката на Ктучик в Рак Ктхол, но може би е изчезнало, когато магьосникът Белгарат разруши града. — Той помисли още малко. — Може да попиташ Агачак, когато стигнеш Рак Урга. В замъка имат доста голяма библиотека и тъй като пророчествата имат много общо с религията, Агачак със сигурност ще има копие, ако такова изобщо съществува.

— Много съм благодарен за информацията, благородни старейшино — каза Сади и се поклони.

Джахарб се поизправи и каза:

— А сега ти и твоите слуги имате нужда от почивка. Ще тръгнете за Рак Урга утре в зори. Приготвили са ви стая. — И той пак взе купата с грозде.

Стаята, в която ги заведоха, беше доста голяма. Каменните стени бяха боядисани в бяло, за да увеличават слабата светлина. Мебелировката се състоеше само от една каменна маса и купчина възглавници.

Когато Тажак ги остави сами, Гарион съблече зелената роба и каза:

— Дядо, какво ще правим? Не можем да отидем в Рак Урга. Ако искаме да хванем Зандрамас, трябва възможно най-бързо да отидем във Веркат.

Старият мъж се изтегна на възглавниците и каза:

— Всъщност, Гарион, нещата не биха могли да се наредят по-добре. След като се качим на кораба, който са ни приготвили Агачак и Ургит, можем да отплуваме директно за Веркат. Това ще ни спести месеци трудно пътуване.

— Но този Кабах, който ще ни чака в Рак Урга, няма ли да протестира, че не отиваме където е казал Джахарб?

Сади отвори кожената си кутия и каза:

— Успокой се, Белгарион. — После взе едно малко шишенце с тъмносиня течност. — Две капки от това в храната и той ще е толкова щастлив, че изобщо няма да се интересува накъде е тръгнал.

— Ти си интересен човек, Сади — каза Белгарат. — Откъде знаеше, че търся предсказанията на западните гролими?

Сади сви рамене.

— Не беше трудно да се досетя, древни. Част от договорката между Сарис и Нарадас включваше да се изгори единственото копие в дворцовата библиотека в Стис Тор. След като Зандрамас иска да го унищожи, ясно е, че ти пък би искал да го имаш.

— Започвам да си променям мнението за теб, Сади. Все още не ти вярвам напълно, но ти можеш да бъдеш много полезен, когато решиш.

— Благодаря, древни. — Евнухът извади малкото глинено шише.

— Ще храниш змията ли? — попита Силк.

— Тя бързо огладнява, Келдар.

— Ще почакам отвън тогава.

— Кажи ми принц Кердар — попита го любопитно Велвет, — каква е причината за твоето подчертано отвращение към влечугите?

— Повечето хора не харесват змии.

— О, те не са толкова лоши.

— Правиш се на интересна ли?

Тя разтвори широко очи и го изгледа невинно.

— Иначе не съм ли?

Той измърмори нещо и излезе.

Велвет се засмя и отиде при Се’Недра на купчината възглавници до прозореца — двете бяха станали много близки през времето, откакто напуснаха Тол Хонет. Тъй като Поулгара винаги изглеждаше самоуверена, Гарион не разбираше напълно дълбоката нужда на повечето жени от компанията на други жени. Докато Сади хранеше малката змия, двете седнаха една до друга на възглавниците и започнаха да решат косите си, за да махнат прахта от дългото пътуване.

— Защо го дразниш толкова, Лизел? — попита Се’Недра.

— Връщам си — каза Велвет със закачлива усмивка. — Когато бях малко момиченце, той обичаше да ме дразни. Сега е мой ред.

— Изглежда, винаги знаеш какво да кажеш, за да го ядосаш.

— Познавам го много добре, Се’Недра. Наблюдавала съм го с години. Знам какво означава всеки негов жест и знам къде е най-чувствителен. — Очите на русокосата девойка станаха по-меки. — Той е легенда в Драсния, знаеш ли? В Академията изучавахме неговите подвизи. Всички се опитвахме да му подражаваме, но никой от нас нямаше неговия невероятен усет.

Се’Недра спря да я сресва и я погледна продължително.

— Какво има? — попита Велвет.

— Нищо — каза Се’Недра и продължи да я реши.

Нощта в пустинята беше учудващо студена. Във въздуха имаше толкова малко влага, че след като слънцето залезеше, топлината сякаш се изпаряваше веднага. Когато в зори напускаха Каша, Гарион откри, че трепери. Още щом се издигна обаче, изгарящото слънце пак превърна пустошта в ад. Към обяд стигнаха подножието на хълмовете в западния край на пустинята и започнаха да се изкачват, излизайки от отвратителната пещ.

— Колко още има до Рак Урга, почитаеми? — попита Сади Тажак, който ги придружаваше.

— Около седмица.

— Разстоянията в тази част на Ктхол Мургос са доста големи, нали?

— Ктхол Мургос е голяма страна.

— И доста пуста.

— Само ако не се оглеждаш.

Сади го погледна с любопитство.

— Виж онзи хребет например. — Тажак посочи скалите на запад. Един самотен мург стоеше до коня си и ги наблюдаваше.

— Откога е там? — попита Сади.

— От около час. Не поглеждаш ли изобщо?

— В Нийса винаги гледаме земята. Заради змиите, нали разбираш.

— Ясно.

— Какво прави той там?

— Наблюдава ни. Крал Ургит винаги следи чужденците.

— Би ли ни навредил?

— Ние сме дагаши, нийсанецо. Другите мурги не могат да ни навредят.

— Успокояващо е, че имаме такъв изключителен ескорт, почитаеми Тажак.

Земята, през която яздиха следващата седмица, беше камениста, със слаба растителност. На Гарион му беше трудно да си представи, че тук, в южните ширини е късно лято. Беше свикнал смяната на сезоните да е бурна, а и не можеше да приеме обърнатите сезони тук, на края на света.

Една сутрин почувства, че добре покритото Кълбо го дърпа наляво, подкара коня си до този на Белгарат и тихо му каза:

— Тук Зандрамас е тръгнала на изток.

Старият мъж кимна.

— Мразя да губя следата — каза Гарион. — Ако Сади греши в това, къде отива тя, ще ни трябват месеци да я открием отново.

— Трябва да рискуваме — отговори старият вълшебник.

— Сигурно си прав, но все пак не ми харесва.

— На мен също. Но нямаме избор, нали?

Докато преминаваха скалистия гръбнак на полуостров Урга, откъм Голямото западно море започнаха да се трупат облаци, които предвещаваха че идва есента. Въпреки че бяха доста заплашителни, те носеха само дъжд и не можаха да прекъснат пътуването им. Все по-често по билата на хълмовете се виждаха патрули на мурги. Мургите обаче благоразумно им даваха път.

По обяд през един ветровит ден, когато тъмните облаци напредваха откъм океана, спряха на върха на един хълм и погледнаха надолу, където вълните се блъскаха в стръмните скалисти брегове.

— Заливът Урга — каза Тажак и посочи оловносивото море. Полуостровът се издаваше навътре в морето, защитавайки входа на залива със скалите си. В средата на залива, защитено със скали, се виждаше пристанището, цялото покрито с черните корпуси на кораби, а зад него се издигаше голям град.

— Рак Урга — каза Тажак.

На брега ги чакаше голяма баржа. Гребците роби намръщено гледаха мурга, който стоеше над тях с камшик в ръка. Тажак и хората му слязоха с Гарион и останалите на чакълестия бряг, а след това се обърнаха и без да кажат и дума, си тръгнаха.

Каналът между Голямото западно море и залива Урга не беше широк и Гарион можеше да види ниските каменни сгради на Рак Урга, клекнал и под мрачното небе. Сади каза нещо на мурга, даде му няколко монети и после всички се качиха на лодката. Мургът издаде кратка команда на робите си и изплющя с камшика. Робите отблъснаха баржата от чакълестия бряг с греблата си, като хвърляха страхливи погледи към господаря си, след което загребаха към града през тесния канал. Мургът крачеше напред-назад и внимателно наблюдаваше робите, за да забележи и най-малкия намек за намаляване на усилията им. Когато бяха преполовили пътя, той надигна камшика си с явната намерение да го използва.

— Извини ме, благородни лодкарю — каза Силк и се изправи пред него, — но знаеш ли, че лодката ти тече?

— Тече? — остро отговори мургът и отпусна камшика. — Къде?

— Не съм съвсем сигурен, но на дъното има доста вода.

Мургът извика кормчията и бързо вдигна една дървена решетка, така че да могат да огледат дъното на лодката.

— Това е мръсната вода, която се събира на дъното — каза той с отвращение. — Нищо ли не разбираш от лодки?

— Нищо — призна Силк. — Но като видях тази вода, реших, че би трябвало да знаеш. Извинявай, че те обезпокоих.

— Защо го направи? — попита Белгарат, когато Силк седна до него.

— Защото Дурник взе да пребледнява — сви рамене Силк. — Не исках чувството му за справедливост да се излее.

Белгарат погледна ковача.

— Нямаше да стоя като глупак и да гледам как бие горките хора — каза твърдо Дурник. — В момента, в който размахаше камшика си, щеше да се намери във водата.

— Видя ли какво имах предвид? — каза Силк на Белгарат.

Белгарат понечи да каже нещо, но Поулгара го спря.

— Остави го, татко — каза тя. — Той си е такъв и за нищо на света не искам да се променя.

Пристанището на Рак Урга беше претъпкано с кораби и кормчията внимателно избираше пътя си към кея, който се издаваше в оловносивите води на канала.

Накрая спряха и внимателно изведоха конете по една хлъзгава каменна рампа. Се’Недра погледна мръсната вода и се намръщи с отвращение.

— Защо пристанищата винаги изглеждат и миришат по един и същ начин? — измърмори тя.

— Сигурно защото хората, които живеят в тях, намират водата за неустоима — отговори Велвет.

Се’Недра я погледна учудено.

— Много е просто — обясни драснианката. — Хората винаги забравят, че боклуците, които хвърлят в пристанището сутринта, ще се върнат при тях със следобедния прилив.

На върха на рампата ги чакаше един важен мург. Тежката му черна роба се ветрееше на лекия бриз.

— Ей, вие — грубо каза той. — По каква работа сте тук?

Сади пристъпи напред и мазно му се поклони.

— Аз съм Уса — отговори той. — Регистриран търговец на роби от Стис Тор. Имам всички необходими документи.

— В Рак Урга няма пазар на роби — подозрително каза мургът. — Дай си документите.

— Разбира се. — Сади бръкна под зелената си роба и извади няколко пергамента.

— И какво търсиш тук? — попита мургът, като взе документите.

— Просто правя услуга на моя добър приятел Джахарб, главния старейшина на дагашите — каза Сади.

Мургът спря да разтваря документите и малко уплашено попита:

— Джахарб?

Сади кимна.

— Тъй като пътят ми минаваше оттук, той ме помоли да спра и да предам съобщение на Агачак, йерарха на Рак Урга.

Мургът преглътна нервно, тикна документите в ръцете на Сади, сякаш те изведнъж бяха станали горещи, и каза:

— Върви по пътя си тогава.

— Моите благодарности, благородни господине — каза Сади и пак се поклони. — Извини ме, но би ли ме упътил към замъка на Торак? За пръв път идвам в Рак Урга.

— Той се намира на най-високото място на улицата, която тръгва от този кей — отговори мургът.

— Пак благодаря. Ако ми кажеш името си, ще кажа на Агачак колко си ми помогнал.

Лицето на мурга пребледня.

— Не е необходимо — бързо каза той и си тръгна.

— Имената на Джахарб и Агачак май се ползват с доста влияние тук — отбеляза Силк.

— Предполагам, че ако ги споменеш в едно изречение, всяка врата в града ще се отвори — усмихна се Сади.

Рак Урга не беше привлекателен град. Улиците бяха тесни, а сградите бяха построени от грубо издялани камъни, покривите им бяха от равни сиви плочи, надвиснали над улицата и затъмняващи светлината. Но не само тази сива светлина правеше града толкова мрачен. Във въздуха се носеше някаква студена незаинтересованост към нормалните човешки чувства и някакъв странен страх. Мургите с черните си роби и намръщени лица се движеха по улиците и като че ли дори не забелязваха съгражданите си.

— Защо са толкова недружелюбни? — попита Ерионд.

— Това е културно наследство — каза Поулгара. — Мургите са били аристокрацията на Ктхол Мургос преди Торак да ги накара да се преселят на този континент. Те са абсолютно убедени, че са най-висшите същества във вселената, а всеки от тях е убеден, че е по-висш от останалите. Така че не им остава за какво да си говорят много.

Над тях се издигна облак от мазен зловонен черен дим.

— Каква е тази ужасна миризма? — попита Велвет и се намръщи.

— Едва ли би искала да знаеш — каза й Силк.

— Но те още ли… — Гарион не се доизказа.

— Изглежда, да — отговори дребният драснианец.

— Но Торак е мъртъв. Какъв е смисълът?

— Гролимите никога не са се интересували дали нещо има смисъл, Гарион — каза Белгарат. — Изворът на тяхната сила винаги е бил терорът. Ако искат да поддържат тази сила, трябва да продължат с терора.

Завиха зад един ъгъл и видяха огромна черна сграда. Гъст дим излизаше от един широк комин, стърчащ над плоския покрив.

— Това ли е замъкът? — попита Дурник.

— Да — отговори Поулгара и посочи една масивна, обкована с пирони врата в равната безкрайна стена. Над вратата беше закачено точно копие на лицето на Торак.

11.

Сади слезе от седлото, отиде до обкованата с пирони врата и хлопна с ръждясалото желязно клепало.

— Кой идва в замъка на Торак? — чу се приглушен глас отвътре.

— Нося съобщение от Джахарб, главния старейшина на Каша, предназначено за ушите на Агачак, йерарха на Рак Урга.

Вратата се отвори със скърцане и един закачулен гролим, с лице, цялото в белези, внимателно ги огледа.

— Ти не си дагаш — каза той обвиняващо на Сади.

— Не съм. Но между Джахарб и Агачак има една договореност и аз съм част от нея.

— Не съм чул за такова нещо.

Сади огледа внимателно неукрасената качулка на робата на гролима, недвусмислено доказателство за ниския му ранг.

— Извини ме, служителю на Торак — студено каза той, — но дали твоят началник има навика да споделя всичко със своя портиер?

Лицето на гролима потъмня и той се вгледа в евнуха.

— Покрий главата си, нийсанецо — каза той след доста дълга пауза. — Тук е свещено място.

— Разбира се. — Сади дръпна качулката на зелената си роба върху обръснатата си глава. — Ще извикаш ли някого да наглежда конете ни?

— Ще се погрижат за тях. Тези слуги ли са ти? — Гролимът погледна над раменете на Сади към останалите.

— Да, благородни жрецо.

— Да дойдат с теб. Ще ви заведа всички при Чабат.

— Извини ме, жрецо на бога Дракон, но моето съобщение е за Агачак.

— Никой не се вижда с Агачак преди да се срещне с Чабат. Вземи слугите си и ме последвай.

Всички слязоха от конете и влязоха през мрачните врати в един осветен от факли коридор. Ужасяващата миризма на горяща плът стана още по-силна. Гарион бе обзет от ужас; замъкът беше просмукан от древното зло, десетки жреци с безизразни лица ги гледаха с подозрение и неприкрита злоба.

Изведнъж проехтя агонизиращ писък, последван от силен металически звук. Гарион потрепера — много добре разбираше какво значат тези звуци.

— Древният обред на жертвоприношение още ли се прилага? — попита Сади гролима малко изненадано. — Мислех, че тази практика вече не е необходима — всичко се преосмисля с времето.

— Нищо не може да ни накара да променим свещения си обред, нийсанецо — студено отговори гролимът. — Всеки час даваме по едно човешко сърце на бог Торак.

— Но Торак вече не е…

Гролимът спря и гневно го изгледа.

— Никога не казвай тези думи отново! — изплющя гласът му. — Това не е мястото, където един чужденец може да богохулства. И духът на Торак продължава да живее и той ще се прероди, за да властва над света. Той самият ще вдигне ножа, когато врагът му Белгарион от Рива легне скимтящ на олтара.

— Доста ободряваща мисъл — измърмори Силк на Белгарат. — Ще трябва да я обсъдим.

— Затваряй си устата, Силк! — изръмжа Белгарат.

Стаята, в която ги въведе гролимът, беше голяма и слабо осветена от няколко газени лампи. По стените висяха черни драперии, а въздухът беше наситен с миризма на тамян. Слаба закачулена фигура седеше зад една голяма маса и четеше голяма черна книга. Гарион усети силата, която се излъчваше от тази фигура. Той погледна крадешком към Поулгара и тя кимна мрачно.

— Прости, Чабат — каза гролимът с треперещ глас и коленичи пред масата, — но този човек каза, че носи съобщение от Джахарб.

Фигурата до масата вдигна глава и Гарион се стресна. Това беше жена. Лицето й беше жестоко обезобразено. На всяка от бледите й бузи имаше по един дълбок червен белег, започващ от слепоочията й и изобразяващ нещо като пламъци. Очите й бяха тъмни и свити, устата й беше стисната и изразяваше презрение. Черната й качулка беше обшита с тъмновиолетова лента.

— Е? — каза тя с дрезгав, почти стържещ глас. — Откога дагашите поверяват съобщенията си на чужденци?

— Аз… аз не попитах, почитаема Чабат — с колеблив глас каза гролимът. — Той каза, че го бил пратил Джахарб.

— И ти реши да не го разпитваш повече? — Дрезгавият й глас премина в зъл шепот, очите й пронизваха треперещия жрец. После втренченият й поглед бавно се прехвърли на Сади. — Кой си ти?

— Аз съм Уса от Стис Тор, почитаема — отговори той. — Джахарб ми заръча да се представя на йерарха и да му предам съобщение.

— И какво е съобщението?

— Извинете ме, почитаема, но ми беше казано, че то е само за ушите на Агачак.

— Аз съм ушите на Агачак — каза тя със застрашително тих глас. — Нищо не стига до ушите му преди аз да съм го чула. — Тонът й накара Гарион изведнъж да осъзнае, че въпреки че по някакъв начин тази жестоко обезобразена жена е достигнала високо положение в замъка, тя все още не е сигурна в силата си. Тя носеше несигурността си като отворена рана и най-малкото съмнение я караше злобно да мрази този, който го изпитваше. Надяваше се и Сади да разбере колко изключително опасна е тя.

— А, разбирам — мазно каза Сади. — Не бях съвсем наясно със ситуацията тук. Беше ми казано, че Джахарб, Агачак и крал Ургит имат причина да искат някой си Кабах да бъде безопасно закаран до Рак Хага. Аз съм този, който трябва да го откара там.

Очите й се свиха подозрително и тя каза обвиняващо:

— Това със сигурност не е цялото съобщение.

— Това е всичко, почитаема. Предполагам, че Агачак знае значението му.

— Джахарб нищо друго ли не каза?

— Само че този Кабах е тук, в замъка, под протекцията на Агачак.

— Невъзможно! — изсъска тя. — Щях да знам, ако е тук. Агачак не крие нищо от мен.

Сади разпери ръце.

— Мога само да повторя това, което ми каза Джахарб, почитаема.

Очите й изведнъж се изпълниха със съмнение.

— Ако ме лъжеш, Уса, или се опитваш да скриеш нещо от мен, ще ти изтръгна сърцето.

— Това е цялото съобщение, почитаема. Може ли сега да го предам на вашия йерарх?

— Йерархът е в Дроджимския дворец при краля. Няма да се върне преди полунощ.

— Тогава има ли къде аз и моите слуги да изчакаме неговото завръщане?

— Не съм свършила още с теб, Уса от Стис Тор. Какво ще прави този Кабах в Рак Хага?

— Джахарб не ми каза нищо за това.

— Мисля, че ме лъжеш, Уса — каза тя и пръстите й нервно затропаха по масата.

— Нямам причина да ви лъжа, почитаема Чабат — запротестира той.

— Агачак щеше да ми каже за това. Той не крие нищо от мен, нищо.

— Може би е пропуснал, а може би не е нещо важно.

Тя огледа внимателно всички. Очите й бяха скрити под тъмните вежди. После се обърна със студен поглед към все още треперещия гролим.

— Кажи ми — каза тя с глас, съвсем малко по-висок от шепот — Как така си разрешил на този да носи меч в мое присъствие? — И посочи Гарион.

Лицето на жреца се скова.

— Прости ми, Чабат — колебливо каза той. — Не съм забелязал.

— Не си забелязал такова голямо оръжие!? Как ще обясниш това?

Гролимът се разтрепери още повече.

— Може би мечът е невидим? Или може би моята сигурност не те интересува? — Обезобразеното й лице стана още по-жестоко. — Или се решил да доведеш злото, надявайки се този чужденец да ме убие?

Лицето на гролима стана пепеляво.

— Мисля да обърна внимание на Агачак, когато се върне. Той без съмнение ще иска да поговори с теб за този невидим меч.

Вратата на стаята се отвори и влезе един мършав гролим със зелена линия на качулката. Черната му коса беше мръсна и висеше на сплъстени кичури върху раменете му.

— Време е, Чабат — каза бавно той.

Присвитите очи на Чабат се смекчиха.

— Благодаря, Сорчак — каза тя и примижа кокетно, изправи се, издърпа едно чекмедже на масата и извади черна кожена кутия. Отвори я и с любов извади от нея дълъг блестящ нож. После погледна студено гролима, когото току-що бе нахокала, и продължи: — Отивам в Светата стая да извърша церемонията по жертвоприношението. — Ако само една дума за това, което стана тук, се изплъзне от устата ти, ще умреш при следващия звук на камбаната. Сега заведи този търговец и слугите му в някоя стая, където да изчакат завръщането на Йерарха.

След това се обърна към дългокосия Сорчак и очите й изведнъж блеснаха.

— Ще ме придружиш ли до Светата стая, за да бъдеш свидетел на изпълнението на церемонията?

— Ще бъде чест за мен, Чабат — отговори той с раболепен поклон, но когато тя се обърна с гръб към него, устните му се свиха с презрение.

— Ще ви оставя в ръцете на този непрокопсаник — каза тя на Сади, когато мина покрай него. — Не сме свършили още разговора си с теб, но трябва да се подготвя за жертвоприношението.

После двамата със Сорчак излязоха от стаята.

Когато вратата се затвори, жрецът с обезобразеното лице се изплю на пода.

— Не знаех, че жена може да се издигне чак до Виолетово — каза Сади.

— Тя е любимка на Агачак — измърмори с неприязън гролимът. — Способността й за магьосничество е доста малка, така че тя се издигна с негова помощ. Йерархът има подчертано предпочитание към грозните неща. Това е единственото, което я пази още да не са й прерязали гърлото.

— Политика — въздъхна Сади. — Навсякъде е еднаква. Тя обаче, изглежда, доста ревностно изпълнява религиозните си задължения.

— Желанието й да изпълнява церемонията по жертвоприношението няма нищо общо с религиозността. Тя обича кръвта. Аз самият съм я виждал да пие кръвта, изтичаща от жертвите на олтара, и да маже лицето и ръцете си с нея. — Жрецът се огледа да не би да го е чул някой друг. — Един ден обаче Агачак ще разбере, че тя практикува вещерство в замъка на Торак и че двамата със Сорчак празнуват Черна неделя с жертвите, докато всички останали в замъка спят. И когато нашият йерарх разкрие нейните извращения, тя самата ще легне скимтяща на олтара и всеки гролим от замъка ще забие ножа си в нея. — Той се изправи. — Елате с мен.

Помещението, в което ги заведе, бе задимена стая с малки ниши в стените. Във всяка ниша имаше тясно легло и на забити куки в стените висяха черни роби на гролими. Когато жрецът си тръгна, Силк огледа централната част, осветена от една-единствена лампа, и изсумтя:

— Трудно може да се нарече луксозно.

— Можем да се оплачем, ако искаш — предложи Велвет.

— Какво й е на лицето? — попита Се’Недра ужасено. — Отвратителна е.

— Това е обичай в някои от замъците в Хага — отговори Поулгара. — Жреците с малки заложби обезобразяват лицата си по този начин, за да докажат привързаността си към Торак.

— Но тя би била красива. Защо се е обезобразила по този начин?

— Понякога хората правят странни неща, обхванати от религиозна истерия.

— Как този гролим пропусна да види меча на Гарион? — попита Силк.

— Кълбото прави това, за да остане незабелязано — отговори Белгарат.

— Ти ли му казваш да го прави?

— Не. Понякога му идват собствени идеи.

— Е, нещата се развиват добре, не мислите ли? — каза Сади и потърка ръце. — Казах ви, че ще съм ви необходим.

— Много си ни полезен — иронично отговори Силк. — До този момент ни въведе в средата на битка, след това директно в бърлогата на дагашите, а сега в самия център на гролимската сила в Ктхол Мургос. Какво си планирал за нас още — ако приемем разбира се, че дамата с интересното лице не ни заколи до сутринта.

— Ще вземем кораб, Келдар — увери го Сади. — Даже Чабат няма да посмее да не изпълни волята на Агачак, колкото и да бъде наранена гордостта й. А корабът ще ни спести месеци.

— Има още нещо, което трябва да свършим с Гарион — каза Белгарат. — Дурник, погледни в коридора и виж дали не са поставили хора да ни пазят.

— Къде ще ходите? — попита Силк.

— Трябва да намеря библиотеката. Искам да разбера дали Джахарб беше прав, че ще я намеря тук.

— Не е ли по-добре да почакате до довечера, когато всички си легнат?

Старият вълшебник поклати глава.

— Може да ни отнеме повече време да открием това, което ни трябва. Агачак ще бъде в замъка до полунощ и сега е най-удобното време да поразровим библиотеката му. — Той се усмихна на дребния драснианец и добави: — Освен това, въпреки че може да не си съгласен, но понякога човек може да се движи по-незабелязано през деня, отколкото да се прокрадва покрай ъглите след полунощ.

— Това е абсолютно неестествено, Белгарат.

— Коридорът е чист — докладва Дурник от вратата.

— Добре. — Белгарат взе две гролимски роби и подаде едната на Гарион. Докато двамата събличаха зелените роби и обличаха черните, Дурник пазеше на вратата.

— Все още е чисто — каза той, — но по-добре побързайте. Чувам стъпки.

Старият вълшебник кимна, дръпна качулката над очите си и каза на Гарион:

— Да вървим.

По коридорите срещнаха само няколко гролима. Те вървяха със странна полюшваща се походка, с ръце, скрити в ръкавите на робите и с наведени глави, покрити от качулките, и Гарион се досети, че неразбираемо защо, но е важно да се върви така, и им подражаваше, докато следваше дядо си по полутъмния коридор.

Белгарат вървеше с престорена сигурност, сякаш знаеше точно къде отиват. Стигнаха един по-широк коридор и видяха в дъното му отворена врата, зад която трепкаше светлина.

— Не тук — прошепна старият вълшебник на Гарион.

— Какво е това?

— Свещената стая. Тук е олтарът. — Той бързо го поведе към един страничен коридор.

— Това може да ни отнеме часове, дядо — каза Гарион тихо.

Белгарат поклати глава и каза:

— Архитектурата на гролимите е доста предвидима. Намираме се където трябва. Ти провери вратите от тази страна, а аз — от другата.

Тръгнаха по коридора, като внимателно отваряха всяка врата.

— Гарион — прошепна старият вълшебник. — Тук е.

Стаята, в която влязоха, беше доста голяма и миришеше на стари пергаменти и мухлясали кожени подвързии. Цялата беше в рафтове. Уединени маси с по две пейки стояха в ниши покрай стените.

— Вземи коя да е книга — каза Белгарат, — седни на онази маса там и се преструвай, че четеш. Дръж качулката на главата си и наблюдавай вратата. Аз ще огледам наоколо. Ако някой влезе, закашляй се.

Гарион кимна, взе една дебела книга, седна и се престори, че чете. Изведнъж пак се чу познатият вече писък — дълъг, отчаян вик на агония, последван от метален звън, идващ откъм Свещената стая, където гролимите извършваха невъобразимия си ритуал. В съзнанието на Гарион се появи невикан образът на обезобразената Чабат, с радост убиваща поредната жертва, и той стисна зъби, за да не скочи да спре това.

В същия миг Белгарат леко му подсвирна и после прошепна:

— Намерих я. Продължавай да наблюдаваш вратата.

Гарион нервно потръпна. Нервите му не издържаха да чака, да слуша и гледа дали някой няма да отвори вратата. Какво трябваше да направи, ако влезеше някой в черно расо? Дали да каже нещо, или да остане наведен над книгата? Какви бяха обичаите тук? Той обмисли десетина варианта, но когато вратата се отвори, направи това, което не беше обмислял — застина. А после приклекна зад високите тъмни рафтове.

— Дали е безопасно да се говори тук? — чу се глас.

Втори глас измърмори:

— Никой вече не идва тук. Какво искаше да ми кажеш?

— Не изтърпя ли вече достатъчно от нея? И няма ли да направиш нещо?

— Говори тихо, глупако! Ако някой чуе виковете ти и й каже, сърцето ти ще стане на въглен при следващия звън на камбаната.

— Отвращавам се от тази белязана вещица! — изсъска първият гролим.

— С всички е така, но животът ни зависи от това тя да не научи. Докато е любимка на Агачак, властта й е абсолютна.

— Няма да му е любимка, ако научи, че се занимава с магия тук, в замъка.

— И как ще научи? Ти ли ще му кажеш? Тя ще го отрече и тогава Агачак ще остави на нея да избере какво да прави с теб.

Последва продължителна, изпълнена със страх тишина.

— Освен това — продължи първият гролим — не мисля, че Агачак ще се заинтересува от такива жалки забавления. Единственото, което го интересува, е как да намери Ктраг Сардиус. Той и останалите йерарси мислят само за това как да го открият. Ако тя иска да вика демони в полунощ със Сорчак, това си е нейна работа, а не наша.

— Това е отвратително. — Гласът на първия гролим бе изпълнен ярост. — Тя осквернява нашия замък.

— Не ща да слушам такива думи. Искам сърцето ми да си остане в гърдите ми.

— Добре. — Гласът на първия жрец стана лукав. — Може би е така, както казваш. И двамата сме Зелени и нашето израстване във Виолетови ще бъде по-истинско от нейното. Ако успеем да я пипнем, когато е сама, ти просто само я хвани със силата си, а аз ще пронижа сърцето й с ножа си. Тогава тя ще застане пред Торак и ще чуе присъдата му за това, че е престъпила заповедите му да не се използва магия.

— Изобщо не ща да те слушам!

Чуха се бързи стъпки и вратата пак се хлопна.

— Глупак — измърмори първият жрец и също излезе.

— Дядо! — подвикна Гарион. — Къде си?

— Тук съм. Те излязоха ли?

— Излязоха.

— Интересен разговор, нали?

Гарион отиде при дядо си в дъното на библиотеката.

— Мислиш ли, че Чабат наистина се опитва да извика демоните?

— Някои от гролимите мислят така. Ако е така, тя върви по доста несигурна почва. Торак изцяло забрани магията. Любимка или не, Агачак ще трябва да я осъди за това, ако разбере.

— Намери ли нещо? — Гарион погледна книгата, която лежеше на масата пред дядо му.

— Мисля, че това може да ни помогне. Слушай: „Пътеката, която беше загубена, ще се намери отново на Южния остров.“

— Веркат?

— Би трябвало да е той. Веркат е единственият остров в южен Ктхол Мургос. Това потвърждава нещата, които ни каза Сади, а аз обичам потвържденията.

— Но това означава, че все още сме след Зандрамас. Не намери ли нещо, което да ни каже кога ще сме по-напред от нея?

— Не още — призна Белгарат, обърна страницата и изведнъж възкликна: — Ха!

— Какво има?

— Слушай. — Старият вълшебник вдигна книгата така, че светлината от лампата да освети страницата, и зачете: — „В дните, които ще последват възкачването на Тъмния бог на небесата, кралят на Изтока и кралят на Юга ще водят война и това ще бъде знак, че денят на срещата е скоро. Там ще бъде избраната жертва и кралят на Ангарак. И тогава, в присъствието на Ктраг Сардиус и след жертвоприношението, кралят на Ангарак ще се възвиси над всички останали. И знайте, че в момента на жертвоприношението Тъмният бог ще се възроди и ще триумфира над Детето на Светлината.“

Гарион се вгледа в него. Кръвта му се смрази.

— Жертвоприношение? — извика той. — Това ли смята да направи Зандрамас с моя син?

— Така изглежда — измърмори Белгарат. — Това обяснява много неща, но не ми е много ясно защо кралят на Ангарак трябва да присъства на срещата. Кайрадис не каза нищо за това.

— Това е книга на гролимите, дядо — отбеляза Гарион. — Може би не е вярна.

— Това е възможно, наистина, но не обяснява защо Зандрамас се движи толкова потайно. Ако Урвон знае това, което знае Агачак, двамата ще направят всичко възможно да отнемат детето ти от нея. Който от двамата открие Сардион с Геран ще добие абсолютен контрол над гролимската църква.

— Но защо моят син? — попита Гарион. — Защо той е избраният за жертвоприношение?

— Не съм сигурен, Гарион. Още не съм намерил обяснение за това.

— Мисля, че е по-добре да не казваме на Се’Недра — каза Гарион. — Има достатъчно проблеми и без това.

Вратата отново се отвори и Гарион се извъртя с ръка на меча си.

— Белгарат? Тук ли сте? — Беше гласът на Силк.

— Тук отзад — отговори Белгарат. — Говори по-тихо.

— Имаме проблем — каза дребният мъж, когато отиде при тях в задната част на библиотеката. — Ерионд изчезна.

— Какво? — извика Гарион.

— Измъкнал се е някъде.

Белгарат удари с юмрук по масата и изруга.

— Какво му става на това момче?

Силк махна качулката на гролимската роба, която носеше.

— Поулгара искаше да тръгне да го търси, но аз и Дурник я спряхме.

— Ще трябва да го намерим — каза старият вълшебник и се изправи. — Поул ще почака. По-добре да се разделим — така ще можем да огледаме повече места. — Той ги поведе към вратата на библиотеката, погледна бързо навън и след това излезе в коридора. — Не прави нищо необичайно — тихо предупреди той Гарион. — Тук е пълно с гролими, а те са доста талантливи и ще те усетят веднага.

Гарион кимна.

— И от време на време проверявайте и другите. Няма да свършим кой знае какво, ако открием Ерионд, а след това трябва да търсим и тях. Да вървим. — Той бързо тръгна по слабо осветения коридор.

— Как е успял да се измъкне на леля Поул? — тихо попита Гарион Силк, докато двамата се връщаха по обратния път.

— Се’Недра имаше истеричен пристъп — отговори той. — Жертвоприношението я разтревожи. Поулгара я заведе в една от килиите и се опита да я успокои. Сигурно тогава се е измъкнал.

— Тя добре ли е? — попита Гарион разтревожено.

— Мисля, че да. Поулгара й даде нещо, за да заспи. — Силк внимателно погледна зад ъгъла. — Ще тръгна оттук. Внимавай.

Като внимаваше да остане в сянка, Гарион мина в другия коридор. Държеше ръцете си на гърдите и главата наведена, имитирайки гролимите. Какво беше намислил Ерионд? Абсолютно безотговорното му момчешко поведение го накара да удари с ярост стената. После сепнато се озърна и тръгна по коридора, като се опитваше да не прави нещо подозрително и внимателно оглеждаше всяка врата по пътя си.

— Кой е? — натъртено попита дрезгав глас от една тъмна стая, която току-що беше отворил.

— Извинявай, братко — измърмори Гарион, опитвайки се да имитира говора на ангараките. — Сбърках вратата. — Той затвори и тръгна по коридора толкова бързо, колкото смееше.

Вратата зад него обаче се отвори широко и един полуоблечен гролим излезе и викна гневно:

— Ей, ти! Спри!

Гарион не се обърна, а зави в централния коридор на замъка.

— Върни се! — викна гролимът и Гарион чу босите му крака да тупкат след него по каменния под. Гарион изруга и реши да рискува. Отвори първата врата, която видя, и влезе вътре. Стаята бе празна. Той затвори вратата и се ослуша.

— Какво е станало? — чу се глас в коридора отвън.

— Някой се опита да влезе в килията ми. — Гарион разпозна гласа на гролима, когото беше обезпокоил.

Последва лукаво кикотене.

— Може би е трябвало да почакаш, за да видиш какво иска дамата.

— Беше мъж.

Настана тишина.

— Е — каза първият глас. — Ами…

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо, съвсем нищо. По-добре иди се облечи. Ако Чабат те хване в коридора по долни гащи, може да й дойдат някои интересни идеи.

— Ще намеря този нахалник. Тук става нещо странно. Ще ми помогнеш ли?

— Разбира се.

От далечния край на коридора се чу бавно, протяжно псалмопеене и шум от тътрещи се крака.

— Бързо — каза единият глас отвън. — Насам, в този коридор. Ако ни видят, ще настоят да ги придружим.

Гарион чу тропота на краката им — отдалечаваха се. Той внимателно открехна вратата и погледна навън. Една редица гролими с качулки на главите и с ръце, скръстени отпред, се движеха с церемониална стъпка към центъра на замъка. Той изчака в тъмната стая да отминат и изведнъж, след един странен импулс, който понякога го караше да върши неща, без да мисли, излезе в коридора и се присъедини в края на редицата.

Стигнаха до едно широко място, където мирисът на изгоряло месо ставаше все по-силен, тъй като групата приближаваше Светата стая. После, запявайки по-силно, те влязоха през една сводеста врата в самата Светая светих.

Таванът не се виждаше от кълбетата дим. На стената срещу вратата висеше лъскава желязна маска — точно копие на лицето на бог Торак. Под маската имаше черен олтар и на него — горящ мангал, чакащ следващото треперещо сърце да бъде предложено на отдавна умрелия бог.

Целият треперещ, Гарион се скри зад една колона до вратата. Той знаеше значението на това ужасно място. Но Торак беше мъртъв. Той самият беше усетил последните удари на сърцето на този бог, когато бе забил блестящия си меч в гърдите му. А това мръсно място пак бе пълно с кръв — дан, която се плащаше на осакатения бог, който беше умрял, оплаквайки горко съдбата си на безчувствените звезди. Бавно изгаряща го ярост обхващаше гърдите му, горчилка пълнеше устата му. Искаше да разбие маската и олтара и да разруши това отвратително място.

„Не за това си тук, Белгарион“ — обади се гласът в ума му.

Бавно, сякаш страхувайки се, че може да унищожи целия град, Гарион потисна желанието си. Щеше да има достатъчно време да свърши веднъж завинаги с този ужас. Но първо трябваше да намери Ерионд. Той внимателно вдигна глава и се огледа. Един жрец с виолетова лента на качулката тъкмо влизаше откъм далечния край на Свещената стая. Носеше тъмночервена възглавница, на която лежеше дълъг нож. Той погледна към маската на умрелия бог и с благоговение вдигна възглавницата и ножа към нея.

— Държа оръдието на твоята воля, божествени драконе на Ангарак — изговори той в транс. — Предназначено е за сърцето, което ще ти бъде предложено.

Четирима гролими довлякоха един гол пищящ роб в Светата стая, без да обръщат внимание на безпомощната му борба и паническите му молби за милост. Без да се замисля, Гарион докосна дръжката на меча над рамото си.

„Спри!“ — изкомандва гласът.

„Не! Няма да позволя това да се случи!“

„Нищо няма да се случи! Пусни меча!“

— В никакъв случай! — високо каза Гарион и измъкна оръжието. И изведнъж сякаш се вкамени — не можеше да помръдне дори миглите си.

„Пусни ме“ — помоли той.

„Не! Ти си тук, за да гледаш този път. Стой и гледай.“

И изведнъж Гарион видя Ерионд — светлите му къдрици блестяха в мрачната тъмнина. Младежът току-що бе влязъл през вратата, през която бяха довлекли роба. Лицето му изразяваше абсолютна решителност.

— Съжалявам — каза твърдо той, — но не можете повече да правите това.

— Хванете този осквернител! — извика жрецът при олтара. — Неговото сърце ще цвърчи в пламъците!

Десетина гролими скочиха, но изведнъж замръзнаха, хванати от същата сила, която беше блокирала мускулите на Гарион.

— Това не може да продължава — каза Ерионд. — Знам колко много значи то за вас, но просто не може да продължава. Един ден, надявам се, че ще е скоро, вие всички ще разберете.

А после пламтящият огън в мангала пред олтара изведнъж хвърли пламъци и искри чак до тавана. В задушаващо горещата стая изведнъж захладня, сякаш бе задухал пречистващ вятър. След това пламъкът се стопи и угасна, а нажеженият до бяло мангал омекна и започна да се разпада под собствената се тежест.

Ужасеният жрец изпусна ножа, хвърли се към мангала и без да се замисля, протегна ръце, сякаш можеше да задържи разтопения метал, но изпищя от болка и се дръпна.

Ерионд гледаше умиращите пламъци със задоволство. След това се обърна към зашеметените гролими, които все още държаха голия роб, и каза:

— Пуснете този човек.

Те се взираха невярващо в него.

— Вие също може да си вървите — каза спокойно Ерионд. — Не можете да извършвате жертвоприношения без пламъците, а пламъците няма повече да горят. Каквото и да правите, няма да успеете да ги запалите.

„Свърши се“ — каза гласът в ума на Гарион.

Жрецът с изгорените ръце посочи Ерионд и изкрещя:

— Хванете го! Хванете го и го заведете при Чабат.

12.

Вече въобще нямаше нужда от потайност. Камбани оповестяваха тревога във всяко кътче на храма и изплашени гролими си подвикваха противоречиви реплики. Гарион тичаше сред тях и отчаяно се оглеждаше за Белгарат и Силк. Един гролим с диво изражение го сграбчи заръката и викна:

— Беше ли в Светилището?

— Не — излъга Гарион и се опита да издърпа ръката си.

— Казват, че бил висок десет стъпки и че изпратил дузина жреци в нищото преди да потуши пламъците.

— О? — каза Гарион, все още опитвайки се да се освободи от хватката на гролима.

— И че бил самият Белгарат Магьосника.

— Не мога да повярвам!

— Кой друг би имал такава сила? — Гролимът внезапно спря и очите му се разшириха.

— Ти знаеш какво означава това, нали? — попита той с треперещ глас.

— Какво?

— Светилището трябва да бъде осветено наново, а за това трябва гролимска кръв. Десетки от нас ще трябва да умрат преди светилището да бъде пречистено.

— Пусни ме — каза Гарион и за трети път се опита да си издърпа ръката.

— Чабат ще гази до колене в нашата кръв! — истерично стенеше жрецът.

Наистина нямаше избор. Нещата бяха твърде неотложни за каквато и да било дипломация. Гарион се престори на изплашен, погледна над рамото на бъбрещия гролим и дрезгаво попита:

— Това, дето идва, тя ли е?

Гролимът уплашено се обърна, а Гарион стовари юмрука си върху брадичката му. Гролимът изцъкли очи и се срути на пода.

— Елегантно — каза Силк от един тъмен вход на няколко крачки от тях. — Но нещо ми убягва причината.

— Не ме пускаше — обясни Гарион, наведе се, хвана изпадналия в безсъзнание гролим и го завлече в една ниша. После попита: — Знаеш ли къде е дядо?

— Вътре е — отговори Силк и посочи през рамо с палец вратата зад себе си. — Какво стана?

— Ей сега ще ти кажа. Но първо да влезем, за да не ни видят.

Влязоха. Белгарат седеше на ръба на една маса.

— Какво става? — попита той.

— Намерих Ерионд.

— Добре.

— Не съвсем. Той влезе в светилището точно когато гролимите щяха да принесат в жертва един роб, и изгаси огньовете.

— Какво?

— Мисля, че беше той. Бях там и знам, че не бях аз. Просто влезе вътре и им каза, че повече не могат да принасят в жертва хора, и после пламъците изгаснаха. Дядо, дори звук не се чу, когато го направи, никакви вълнения, нито шум, нищо.

— Сигурен ли си, че е бил той? Искам да кажа, че не е било нещо естествено?

Гарион поклати глава.

— Не. Пламъците лумнаха по-силно, а след това изгаснаха, сякаш някой ги духна като свещи. Имаше и друго. Гласът ми говореше и аз мускулче дори не можех да помръдна. Гролимите, които влачеха роба към олтара, просто го пуснаха, когато Ерионд им каза — после той каза на всички, че никога няма да могат да запалят огъня пак.

— Къде е сега момчето?

— Водят го при Чабат.

— Не можа ли да ги спреш?

— Беше ми казано да не го правя.

— Трябваше да го очаквам — каза Белгарат раздразнено. — По-добре да предупредим Поул и останалите. Може да се наложи да освободим Ерионд, а после да си пробием път с битка. — Той отвори вратата, погледна навън и даде знак на Гарион и Силк да го последват.

— Не си го намерил — каза Поулгара, когато влязоха при нея и останалите. Не беше точно въпрос.

— Гарион го намери — отговори Белгарат.

Тя се обърна към Гарион и попита:

— Защо тогава не е с теб?

— Гролимите го хванаха, лельо Поул.

— Имаме проблем, Поул — сериозно каза Белгарат. — Според това, което каза Гарион, Ерионд е влязъл в светилището и е загасил свещения огън на гролимите.

— Какво?! — възкликна тя.

Гарион безпомощно разпери ръце.

— Той просто влезе и накара пламъците да изгаснат. Гролимите го хванаха и ще го водят при Чабат.

— Това е много сериозно, Белгарат — каза Сади. — Тези пламъци би трябвало да горят вечно. Ако гролимите смятат, че момчето е отговорно за това, то е в много голяма опасност.

— Знам — съгласи се старецът.

— Добре — тихо каза Дурник. — Тогава просто трябва да отидем и да го освободим. — Той стана и Тот мълчаливо направи същото.

— Но корабът ни е почти готов! — запротестира Сади. — Можеше вече да сме се измъкнали, без никой да узнае. Нека да видим дали мога да оправя цялата тази бъркотия преди някой от вас да е направил нещо непоправимо! Винаги ще има време за по-преки действия, ако не успея да се измъкна с преговори.

Гарион се огледа и попита:

— Къде е Се’Недра?

— Спи — отговори Поулгара. — Лизел е с нея.

— Тя добре ли е? Силк каза, че била разстроена. Не се е разболяла пак, нали?

— Не, Гарион. Беше заради писъците, идващи от светилището. Не можа да ги понесе.

Тежък юмручен удар блъсна по залостената врата. Гарион скочи и инстинктивно посегна към меча си.

— Отворете! — заповяда отвън дрезгав глас.

— Бързо! — изсъска Сади. — Всички в килиите си. И се правете, че току-що ставате от сън.

Те бързо се прибраха в килиите си и зачакаха със затаен дъх.

Евнухът отиде до вратата и махна резето.

— Какво има, преподобни господа? — попита благо той гролимите, които нахлуха в стаята с извадени оръжия.

— Извикани сте при йерарха, робовладелецо — изръмжа един от тях. — Ти и всичките ти слуги.

— За нас е чест — промърмори Сади.

— Никаква чест не е. Ще ви разпитат. Бих те посъветвал да кажеш истината, защото Агачак има силата да те измъкне много бавно от кожата ти, ако го излъжеш.

— Ужасно! Значи главният жрец се е върнал от Дроджимския дворец?

— Беше му изпратена вест за чудовищното престъпление, което извърши един от твоите слуги.

— Престъпление ли? Какво престъпление?

— По заповед на Чабат всички трябва да бъдете задържани.

Гарион и останалите бяха грубо разбудени от престорения им сън и ги поведоха по задимените коридори, после надолу по тясно каменно стълбище към мазето. За разлика от стаите горе, тези килии бяха обезопасени с железни врати и около тях витаеше онази особена кисела миризма, с която са пропити затворите и тъмниците по целия свят. Един гролим отвори една залостена врата и им направи знак да влизат.

— Наистина ли е необходимо, почитаеми жрецо? — възрази Сади.

Гролимът сложи заплашително ръка на дръжката на меча си.

— Спокойно, спокойно. — каза Сади. — Просто питах.

— Вътре! Веднага!

Влязоха в килията и жрецът в черна роба затръшна вратата зад тях. Звукът от проскърцващия в ключалката ключ по някаква причина им се стори доста силен.

— Гарион — каза Се’Недра изплашено. — Какво става? Защо правят това?

— Ерионд е в беда — обясни той и я прегърна. — Сади ще опита да ни измъкне с преговори.

— Ами ако не успее?

— Тогава ще го направим по другия начин.

Силк огледа слабо осветената килия, презрително подсмъркна и отбеляза:

— Тъмниците винаги показват абсолютна липса на въображение. — След което подритна плесенясалата слама, насипана по пода.

— Толкова голям опит ли имаш с тъмниците, Келдар? — попита Велвет.

— Не чак толкова — вдигна рамене той. — Никога не съм се задържал в някоя повече от няколко часа.

Той се повдигна на пръсти, погледна през малкото прозорче с решетки на вратата и каза на Белгарат:

— Добре, няма стражи. Искаш ли да я отворя? Не смятам, че можем да направим кой знае какво оттук.

— Моля те за малко търпение, принц Келдар — каза Сади. — Ако избягаме от тази килия, никога няма да мога да изгладя нещата.

— Трябва да разбера какво са направили с Ерионд — каза решително Поулгара на евнуха. — Давай, Силк, отвори я.

— Поулгара? — чу се познат глас от съседната килия. — Ти ли си?

— Ерионд! — възкликна тя с облекчение. — Добре ли си?

— Нищо ми няма, Поулгара. Сложиха ми вериги, но не са много неудобни.

— Защо направи това в светилището?

— Не ми харесаха пламъците.

— На мен също, но…

— На мен наистина не ми харесаха, Поулгара. Такива работи трябва да бъдат спрени и все отнякъде трябва да започнем.

— Как ги изгаси? — попита Белгарат. — Гарион е бил там, когато си го направил, и казва, че не е усетил нищо.

— Не съм сигурен, Белгарат. Всъщност не направих нищо конкретно, за да ги изгася. Просто реших, че не искам да горят повече, така че по някакъв начин ги накарах да го разберат и те просто изгаснаха.

— И това е всичко?

— Доколкото си спомням, да.

Белгарат изглеждаше объркан.

— Когато се измъкнем оттук, ще трябва да си поговоря с това момче. Вече пет-шест пъти се каня да го направя, но всеки път, когато се реша, бивам елегантно отвличан от темата. — Той погледна Гарион. — Следващия път, когато говориш с приятеля си, му кажи да престане с това. Дразни ме.

— Той вече го знае, дядо. Май точно затова го прави.

Някъде със звън се отвори тежка желязна врата и се чуха маршируващи стъпки.

— Гролими — тихо каза Силк.

— Че кой друг? — кисело попита Белгарат.

Приближаващата група спря отвън и в ключалката на килията на Ерионд изщрака ключ. Вратата със скърцане се отвори.

— Момче — излая дрезгав глас. — Ела с нас.

— Татко! — настоятелно прошепна Поулгара.

Старецът вдигна ръка и промърмори:

— Почакайте.

Ключ изтрака и в ключалката на тяхната килия и вратата също се отвори.

— Агачак се върна — с рязък глас оповести един гролим през отворената врата. — Излизайте.

— Чудесно — с облекчение каза Сади. — Каквато и да е причината за всичко това, сигурен съм, че всичко може да бъде изяснено за няколко минутки.

— Без приказки! — Гролимът рязко се обърна и тръгна по коридора. Хората му се строиха зад пленниците с извадени оръжия.

Агачак, главният жрец на Рак Урга, беше мъртвешки блед и с дълга брада. Седеше на подобен на трон стол в голямо помещение, осветено от бляскави факли и окичено с тъмнокафяви драперии. Закачулената роба на главния жрец бе кървавочервена, а изпитите му очи горяха под рошавите му сиви вежди. Ерионд, все още във вериги, тихо седна на малкото дървено столче пред него. Стройната жрица Чабат, чиято качулка, обшита по ръбовете с лилаво, бе отметната назад и червените белези по двете й страни като че ли отразяваха светлината на факлите, стоеше изправена до господаря си с изражение на жесток триумф.

— Кой от вас е Уса от Стис Тор? — попита главният жрец с глух глас.

Сади пристъпи напред с дълбок поклон и каза:

— Аз съм Уса, о, свещени.

— В голяма беда си се забъркал, Уса — каза Чабат с гърлен, почти мъркащ глас. Устните й се изкривиха в грозна усмивка.

— Но аз нищо не съм направил.

— Тук, в Ктхол Мургос, господарят е отговорен за злодеянията на своя слуга.

Погледът на Агачак пронизваше Сади. Изпитото му бяло лице беше безизразно.

— Да почваме — нареди той. — Кой ще представи уликите по въпроса?

Чабат направи знак на един закачулен гролим, който стоеше до стената.

— Сорчак, господарю — каза тя с тон на човек, който се чувства пълен господар на ситуацията. — Сигурна съм, че сте наясно с неговото усърдие.

— А, да — каза Агачак уклончиво. — Трябваше да се досетя, че ще е Сорчак. — По устните му пробяга съвсем слаб намек за язвителна развеселеност. — Много добре, следователю, можеш да представиш обвиненията.

Гролимът в черната мантия пристъпи напред и отметна обшитата си със зелено качулка от сплъстената си коса.

— Същността е ясна, господарю — обяви той с рязък глас. — Имало е десетки свидетели, така че във вината на този млад подлец на може да има съмнение.

— Произнеси присъдата си, велики жрецо — настоя Чабат. — Ще изстискам цялата истина от този мазен нийсанец и слугите му.

— Чух думи за вина, Чабат — отговори той, — но все още не съм чул обвиненията или доказателствата.

Чабат като че ли малко се стресна.

— Аз само исках да ви спестя отегчителния формален разпит, господарю. Убедена съм в истинността на думите на Сорчак. Досега винаги сте приемали моята преценка по такива въпроси.

— Вероятно — каза Агачак. — Но мисля, че този път трябва сам да отсъдя. — Той погледна гролима с мазната коса. — Обвиненията, Сорчак. В какво по-точно е обвинен младежът? — В гласа на главния жрец се долавяше лека нотка на презрение.

Изцъклените очи на Сорчак станаха несигурни — той явно усещаше неизречената враждебност на Агачак.

— Рано тази вечер — започна той, — точно преди да бъде извършен най-светият обред на нашата вяра на олтара в светилището, този младеж влезе и изгаси пламъците на олтара. Ето това направи и това е нещото, в което го обвинявам. Кълна се, че е виновен.

— Но това е нелепо — запротестира Сади. — Тези огньове не са ли под вечно наблюдение? Как би могло това момче да се приближи достатъчно близо, за да ги изгаси?

— Как смееш да поставяш под съмнение честната дума на един жрец на Торак? — ядосано викна Чабат. Обезобразените й страни се гърчеха. — Сорчак се закле във вината му, следователно той е виновен. Да поставиш под съмнение думата на един жрец означава смърт.

Агачак я погледна с хлътналите си очи.

— Смятам, че може и сам да чуя това доказателство, което тъй силно ви е убедило със следователя, Чабат — каза той спокойно. — Обвинение и вина не винаги означават едно и също и въпросът, повдигнат от Уса, е съвсем уместен.

При думите на главния жрец в гърдите на Гарион затуптя плаха надежда. Агачак знаеше. Той беше напълно наясно с връзката на Чабат със Сорчак и енергичността, с която тя защитаваше всяка дума на този вонящ гролим, го оскърбяваше.

— И така, следователю — продължи Агачак, — как наистина е успяло това момче да изгаси пламъците на олтара? Да не би да не са били пазени както подобава?

Очите на Сорчак ставаха все по-предпазливи — той разбираше, че се намира на опасна почва.

— Имам много свидетели, господарю — заяви той. — Има всеобщо съгласие от всички присъствали, че светилището е било осквернено с магия.

— А, магия значи? Това, разбира се, би обяснило всичко. — Агачак направи пауза, с поглед, отправен към вече потящия се Сорчак. — Забелязал съм обаче, че викове от рода на „вещица“ или „магьосник“ често биват надигани, когато има липса на твърди доказателства. Няма ли друго обяснение за това, което е станало в светилището? Да не би позицията на следователя да е толкова слаба, че да му се налага да прибягва до толкова изтъркано обвинение?

Чабат го гледаше невярващо. Сорчак се разтрепери.

— За щастие, проблемът се решава лесно — добави Агачак. — Дарбата на магьосничеството има лек недостатък. Други със същата дарба могат ясно да усетят кога се използва силата. Не знаеше това, нали, Сорчак? Един жрец на зеления цвят, надяващ се в издигане до жрец на лилавия цвят, би бил по-прилежен в учението си и щеше да го знае, но ти си бил зает с други работи, нали? — Той се извърна към жрицата. — Изненадан съм обаче, че не си инструктирала протежето си подробно, преди да му позволиш да отправи такова обвинение и да се подиграе със себе си — и с теб.

Очите й пламнаха, а приличащите на пламъци белези по лицето й смъртно избледняха; после внезапно започнаха да искрят, като че ли под кожата й се бе разгорял вътрешен огън.

— Е, Чабат — каза Агачак с мъртвешки спокоен глас, — дойде ли вече моментът? Ще изпиташ ли волята си срещу моята?

Ужасният въпрос увисна във въздуха и Гарион се усети, че е притаил дъх. Чабат обаче извъртя очи и извърна лице от главния жрец, а огньовете по страните й избледняха.

— Мъдро решение, Чабат. — Агачак се обърна към Сади. — Е, Уса от Стис Тор, какво ще отговориш на обвинението, че твоят слуга е магьосник?

— Жрецът на Торак се е заблудил, господарю — дипломатично отговори Сади. — Повярвайте ми, този млад тъпчо не е никакъв магьосник. Та той прекарва по десет минути всяка сутрин, опитвайки се да реши коя обувка на кой крак се обува. Само го погледнете. В тези очи няма дори и най-слаб проблясък на интелигентност. Той дори няма достатъчно разум да се страхува.

Погледът на Чабат отново стана ядосан, въпреки че в очите й вече си личеше, че не е толкова сигурна в себе си.

— Какво би могъл да знае един нийсански робовладелец за магията, господарю? — презрително рече тя. — Знаете навиците на змийските хора. Без съмнение разумът на този Уса е толкова замъглен от опиати, че сред слугите му може да е и самият Белгарат, и той да не го знае.

— Интересна забележка — промърмори Агачак. — А сега нека разгледаме въпроса. Знаем, че огънят на олтара е изгаснал. Дотук е сигурно. Сорчак заявява, че този млад човек тук го е загасил с магия, въпреки че няма доказателство, с което да подкрепи това си обвинение. Уса от Стис Тор, който би могъл да е дрогиран почти до безсъзнание, твърди, че младежът е глупак и следователно напълно неспособен да извърши едно толкова необикновено действие. И така, как можем да разрешим тази дилема?

— Да ги подложим на мъчения — нетърпеливо предложи Чабат. — Аз сама ще изтръгна истината от тях.

Гарион се напрегна и внимателно погледна Белгарат. Старецът стоеше съвсем спокойно, късата му сребриста брада проблясваше на червеникавата светлина на факлите. По нищо не личеше, че би могъл да се приготвя за каквито и да било преки действия.

— Твоята привързаност към залата за мъчения е добре известна, Чабат — студено каза Агачак — Умението ти е такова, че обикновено жертвите казват точно това, което искаш да чуеш — което не винаги е абсолютната истина.

— Аз само служа на своя бог, господарю — гордо заяви тя.

— Тук всички служим, жрице — упрекна я той, — и би ли била така благоразумна да не изтъкваш своето собствено изключително благочестие, за да издигнеш себе си или своя подчинен? — Той погледна Сорчак с неприкрито презрение. — Аз все още съм главен жрец и аз ще взема крайното решение по въпроса.

Белязаната жрица се отдръпна, в очите й внезапно се появи страх.

— Прости ми, Агачак — заекна тя. — Това чудовищно престъпление ме изпълни със справедлив гняв, но както каза, крайното решение е изцяло твое.

— Намирам твоето признание на властта ми за задоволително, Чабат. Мислех, че може да си забравила.

В този момент в задната част на осветената от факли зала настана някакво раздвижване. Двама яки мурги с дълги лъскави алебарди грубо избутаха струпалите се край вратата гролими и едновременно удариха дръжките на оръжията си в пода.

— Направете път! — избоботи единият от тях. — Път за Ургит, върховен крал на Ктхол Мургос!

Мъжът, който запристъпва с безгрижна походка в залата, не приличаше на мургите, които Гарион беше виждал. Беше нисък, със слабо, но жилаво телосложение. Имаше дълга черна коса и тясно лице. Мантията му беше безгрижно отворена отпред, показвайки, че вместо обичайната ризница той носи западняшки елек и панталон в наситено лилав цвят. Желязната му корона бе килната на една страна. Изражението му беше язвително, но погледът му бе предпазлив.

— Здравей, Агачак — поздрави небрежно той главния жрец. — Помислих малко върху новината, която достигна до теб в Дроджим, и в крайна сметка заключих, че бих могъл да ти бъда от полза при изясняването на причината за този осъдителен инцидент.

— Храмът има честта от присъствието на върховния крал — с формално напевен тон каза Агачак.

— И върховният крал има честта от едно толкова мило посрещане от страна на главния жрец на Рак Урга — отговори Ургит и се огледа. — Да ви се намира някакъв стол? Денят беше дълъг и изморителен.

— Погрижи се — каза монотонно Агачак на жрицата, стояща до трона му.

Чабат премигна, след това по лицето й изби лека червенина.

— Стол за негово величество — заповяда тя дрезгаво. — И побързайте.

Един от гролимите край вратата забързано излезе и след малко се върна с тежък стол.

— Ужасно благодаря — каза кралят, тръшна се на стола и погледна Агачак. — Имам да направя едно малко признание, о, свещени. Точно преди да вляза в тази зала, се помотах известно време отвън, в предверието, надявайки се да се запозная с подробностите по въпроса. Подслушването по вратите, страхувам се, си е мой стар навик. Заради неспокойното ми детство. Както и да е, успях да чуя обвиненията, предявени от следователя. И за да бъда напълно искрен, Агачак, позицията му наистина е много нестабилна. — Той хвърли към главния жрец бърз поглед. — Но, разбира се, ти вече изтъкна това, нали?

Агачак кимна. Лицето му бе напълно безизразно.

— Та значи — продължи Ургит бързо — аз положително не искам да се меся във въпроси, които са чисто църковни, но не бихте ли казали, че има десетки възможни реални обяснения за този инцидент? — Той погледна с надежда Агачак; след това, окуражен от одобрителния поглед на главния жрец, продължи: — Искам да кажа, всички ние сме виждали как изгасват огньове, нали? Трябва ли наистина да се задълбочаваме толкова, че да търсим причина за едно толкова незабележително събитие? Не е ли по-вероятно пазителите на огньовете в храма да са се поотпуснали и пламъците просто да са изгаснали сами — както обикновено става с огън, на който липсва гориво?

— Абсолютни глупости! — сряза го мазнокосият Сорчак.

Ургит безпомощно сви рамене и отправи умолителен поглед към Агачак.

— Самозабравяш се, следователю — каза главният жрец. — Нашият гост е самият върховен крал на Ктхол Мургос. Ако го засегнеш, мога да реша да му дам главата ти като извинение.

— Моля, простете ми, ваше величество — задъха се Сорчак.

— Няма нищо, приятелю. — Ургит му прости с великодушно махване с ръка. — Всички понякога говорим прибързано, когато сме развълнувани. — Той отново се обърна към главния жрец. — Съжалявам за случилото се, Агачак, но този нийсански робовладелец е изпратен тук от Джахарб, а и двамата знаем от каква изключителна важност е неговата мисия за църквата и държавата. Не смяташ ли, че в името на политиката можем да оставим този инцидент да мине така?

— Със сигурност няма да допуснете тези обвинения да отпаднат! — викна главната жрица. — Кой тогава ще бъде наказан за оскверняването на Светилището?

Ургит отново отправи към Агачак умолителен поглед за защита. За Гарион беше ясно, че това не е силен крал. Дори и най-малкото несъгласие с неговите неуверено отправени предложения инстинктивно го караше да се оттегля или да потърси подкрепа от някой по-силен.

Агачак бавно се извърна и погледна обезобразената жрица право в очите.

— Цялото това викане започва да ми омръзва, Чабат — каза той. — Ако не можеш да се сдържиш, можеш да напуснеш.

Тя го зяпна слисано.

— Тук на карта са заложени много повече неща от някакви си изгаснали огньове — каза той. — Както е било предсказано много отдавна, наближило е времето за последната среща между Детето на Светлината и Детето на Мрака. Ако не съм аз този, който ще присъства на тази среща, ти ще се озовеш на колене пред Урвон или Зандрамас. Съмнявам се, че някой от двамата би намерил твоите странности за достатъчно забавни, че да реши да те остави жива. Що се отнася до обвинението в магия, има един лесен начин това да се разреши веднъж завинаги. — Той се надигна от трона си, отиде до Ерионд и хвана главата му с ръце.

Леля Поул рязко си пое дъх.

Ерионд вдигна поглед към мъртвешкото лице на главния жрец и се усмихна.

— Пфу! — каза Агачак с отвращение и го пусна. — Това голобрадо момче е невинно. В съзнанието му няма доказателство, че някога въобще се е докосвал до силата. — Той се обърна и погледна Сорчак. — Намирам обвиненията ти за безпочвени следователю и ги отхвърлям.

Лицето на Сорчак пребледня, очите му се изцъклиха.

— Внимавай, Сорчак — злокобно каза главният жрец. — Ако протестираш срещу решението ми прекалено енергично, мога просто да реша, че целият този инцидент е бил по твоя вина. Чабат ще се поболее от разочарование, че няма кого да измъчва до смърт. — Той хвърли лукав поглед към жрицата и я попита: — Искаш ли Сорчак, скъпа? За мен винаги е било удоволствие да ти правя малки подаръчета. Дори ще гледам с известно наслаждение как бавно измъкваш вътрешностите му с нажежени до червено куки.

Белязаното лице на Чабат се изпълни с огорчение. Гарион виждаше, че тя е била убедена, че главният жрец, както очевидно бе правил многократно, кротко ще приеме категоричните й искания, но неочакваното и почти презрително отхвърляне от Агачак на обвиненията, които тя и Сорчак бяха повдигнали, бе ударило в самата основа на напомпаното й самочувствие, и — което беше по важно — и върху сана й тук в храма. Ако не успееше някак да пооправи нещата, множеството й врагове щяха да я погубят. Гарион горещо се надяваше, че Сади осъзнава, че сега тя е дори по-опасна, отколкото когато си бе мислела, че държи нещата в свои ръце.

Присвитите й очи ставаха все по-предпазливи, докато оценяваше настроението на главния жрец. След това тя изправи глава и се обърна към крал Ургит.

— Налице има и гражданско престъпление, ваше величество — каза тя. — Оскверняването на светилището е ужасно престъпление, но тъй като нашият почитаем главен жрец разкри с цялата си мъдрост, че тези обвинения са неоснователни, мой дълг е да ви известя за престъпление срещу държавата.

Ургит размени бърз поглед с Агачак, после я изгледа нещастно и каза:

— Короната винаги е готова да чуе думите на духовенството.

Чабат изгледа Сади самодоволно и с открита омраза.

— Още от основаването на държавата ни покварените опиати и отрови на змийските хора са били забранени в Ктхол Мургос с кралски декрет — изтъкна тя. — След като този Уса и слугите му бяха задържани в тъмницата, аз претърсих багажа им. — Тя се обърна и нареди: — Донесете ковчежето.

Един жрец донесе облицованата с червена кожа кутия на Сади и я подаде на Сорчак.

— Вижте доказателството, че Уса от Стис Тор е нарушил нашите закони и че заслужава смърт — каза той високо, отвори ковчежето и показа множеството стъкленици и глиненото шишенце на Зит.

Изражението на Ургит стана още по-нещастно и той несигурно погледна към Сади и попита с надежда:

— Няма ли някакво обяснение за това, Уса?

На лицето на Сади се изписа преувеличена невинност.

— Нали ваше величество не вярва, че въобще бих и помислил да се опитам да търгувам с тези неща тук, в Ктхол Мургос?

— Ами… — неуверено каза Ургит. — След като ги носиш…

— Разбира се, но те са за търговия с малореанците. Такива работи се пласират доста добре сред тях.

— Не съм изненадан — каза Ургит. — Значи си нямал намерение да пробуташ опиатите си на моите поданици?

— Абсолютно не, ваше величество — възмутено отговори Сади.

На лицето на Ургит се изписа облекчение.

— Ами — каза той на намусената Чабат, — и ти го чу. Несъмнено никой от нас не може да отрече, че нашият нийсански приятел има за цел да подкупи малореанците — колкото повече, толкова по-добре, бих казал.

— Ами това какво е? — каза Сорчак, постави сандъчето на Сади на пода и вдигна глиненото шишенце. — Каква тайна се крие тук, Уса от Стис Тор? — И разтърси бутилката.

— Не! — извика Сади и скочи напред с протегната ръка.

— Ахаа! — триумфално възкликна Чабат. — Май в тази бутилка има нещо, което робовладелецът смята за важно. Нека видим какво е. Може да се окаже, че там се крие някое все още неразкрито престъпление. Отвори бутилката, Сорчак.

— Умолявам ви! — примоли се Сади. — Ако цените живота си, не си играйте с тази бутилка.

— Отвори я, Сорчак — безжалостно нареди Чабат.

Хилещият се гролим отново разтърси бутилката и се захвана да вади тапата.

— Моля ви, благородни жрецо! — Гласът на Сади бе изпълнен с мъка.

— Само ще погледнем. — Сорчак се ухили. — Сигурен съм, че един поглед няма да навреди никому. — Той издърпа тапата и повдигна бутилката към очите си да надникне вътре.

Зит, разбира се, действа незабавно.

Сорчак изпищя отчаяно и разпери ръце. Глинената бутилка излетя във въздуха и Сади я хвана точно преди да се удари в пода. Жрецът стисна с ръце поразеното си око. На лицето му беше изписан ужас, между пръстите му бликна кръв. Той заквича като прасе, крайниците му се загърчиха конвулсивно. После той клекна, започна да дере с нокти парчета кожа от лицето си и заудря главата си в пода. Конвулсиите му се усилиха и по устата му изби пяна. Внезапно той скочи високо във въздуха с пронизителен писък. Когато падна, беше мъртъв.

За момент настъпи зашеметяваща тишина, после Чабат внезапно изпищя:

— Сорчак! — Гласът й бе изпълнен с мъка. Тя се хвърли върху мъртвеца и се разрида.

Ургит се беше втренчил с отворена уста в трупа на Сорчак.

— Кълна се в зъбите на Торак! — прошепна той — Какво държиш в тази бутилка, Уса?

— Просто… домашен любимец, ваше величество — нервно отговори Сади. — Видяхте, че се опитах да го предупредя.

— Така беше, Уса — тихо промълви Агачак. — Всички сме свидетели на това. Смяташ ли, че мога да видя този твой домашен любимец? — Жестока усмивка пробяга по лицето му, когато той злорадстващо погледна истерично ридаещата Чабат.

— Разбира се, о, свещени — бързо отговори Сади и внимателно сложи бутилката на пода. — Само като предпазна мярка — извини се той. — Тя е малко възбудена и не бих искал да направи някоя грешка. — Той се наведе над бутилката и каза с утешителен глас на отмъстителното малко влечуго, криещо се вътре: — Вече всичко е наред, скъпа. Лошия го няма и сега всичко е наред.

Зит се цупеше в бутилката си, все още силно засегната.

— Наистина, скъпа — уверяваше я Сади, — наред е. Не ми ли вярваш?

От бутилката се чу кратко и рязко изсъскване.

— Много невъзпитано говориш, Зит — упрекна я Сади. — Направих всичко, което можах, за да не те безпокои. — Той погледна с извинение Агачак. — Наистина не знам откъде ги научава такива думи, о, свещени. — После отново се обърна към бутилката. — Моля те, скъпа, не бъди лоша.

От бутилката долетя още едно презрително просъскване.

— Е, това вече наистина е прекалено, Зит. Веднага излизай!

Малкото зелено змийче внимателно подаде глава от бутилката, повдигна се и погледна трупа на пода. Лицето на Сорчак беше с мъртвешки син цвят, пяната по устните му вече изсъхваше. Чабат се беше вкопчила във вкочанясващото се тяло. Зит се измъкна от малката си къщурка, подмина мъртвеца с презрително махване с опашка и изпълзя до Сади, като мъркаше тихо и самодоволно. Сади протегна ръка и тя нежно се отърка в пръстите му.

— Нали е възхитителна? — обичливо каза той. — Винаги се умилква така след като ухапе някого.

Леко раздвижване привлече погледа на Гарион. Велвет се бе навела напред и гледаше доволно мъркащото влечуго.

— Сега я контролираш, нали, Уса? — попита Ургит с леко обезпокоен глас.

— О, да, ваше величество — увери го Сади. — Сега тя е напълно спокойна. След малко ще й дам лека закусчица и след едно хубаво къпане ще заспи като бебе.

Ургит отново се обърна към йерарха и каза:

— Е, Агачак? Какво е решението ти? Аз лично не виждам причина да продължаваме с това разследване. Робовладелецът и неговите слуги изглеждат съвсем невинни.

Йерархът притвори очи за миг да помисли и после каза:

— Смятам, че сте прав, ваше величество. — Той се обърна към един от гролимите, посочи Ерионд и каза: — Освободете това идиотче.

Съсипана от мъка, Чабат бавно се надигна от тялото на Сорчак и погледна първо Ургит, после и Агачак.

— Ами това? — попита тя с треперещ от вълнение глас. — Ами това?

И посочи вкочанения Сорчак в краката си.

— Кой ще бъде наказан за това? Върху кого да излея мъстта си?

— Той умря поради собствените си действия, Чабат — отхвърли искането й Агачак. — Няма извършено престъпление.

— Няма престъпление ли? — викна жрицата. — Няма престъпление? Толкова ли е евтин животът на един гролим?

После се обърна и се взря в Сади с изгарящия си поглед.

— Ще си платиш за това, Уса от Стис Тор — заяви тя. — Кълна се в тялото на Сорчак и в това на Торак. Няма да ми избягаш. Ще си отмъстя на теб и твоите слуги за смъртта на Сорчак.

— Защо си толкова разстроена, Чабат? — попита Агачак със злобна развеселеност. — В храма има десетки гролими. Сорчак беше един от многото — алчен, амбициозен и лъжлив. Смъртта му беше резултат от собствената му глупост — и от твоята също. — Жестока усмивка докосна тънките му устни. — Да не би интересът ти към този гролим да е бил личен? Дълго време ти бе моя любимка, Чабат. Вярвах ти изцяло. Възможно ли е да си ми била невярна и да си търсила забавление в ръцете на друг?

Лицето и пребледня и тя повдигна трепереща ръка до устните си — осъзнаваше, че е отишла твърде далеч и е разкрила прекалено много.

Агачак се изсмя — смразяващ звук.

— Да не би наистина да си повярвала, че съм толкова погълнат от търсенето на Сардиона, че да не забележа личните ти забавления? — Той направи пауза. — Кажи ми, Чабат, успяхте ли със Сорчак да сътворите демон?

Тя отстъпи една крачка, обзета от внезапен ужас.

— И аз си мислех, че не сте — промърмори той. — Какъв срам! Цялото това усилие — напразно. Може би ти трябва нов партньор за среднощните ти церемонии, Чабат. И без това твоите опити никога не са били присърце на Сорчак. Той не беше нищо повече от един евтин опортюнист, така че загубата ти не е толкова голяма, колкото може би си мислиш. Знаеш ли как те наричаше, когато ти не беше наблизо? — попита той и погледът му просветна.

Тя вдървено поклати глава.

— От най-достоверен източник знам, че обикновено те е наричал „онази белязана вещица“. Това смекчава ли поне донякъде мъката ти?

Чабат се отдръпна. Лицето й изгаряше от това жестоко публично унижение. После тя яростно се извъртя и изрита мъртвеца.

— Белязана вещица? — изпищя тя. — Белязана вещица? Гний, Сорчак! Дано червеите се насладят на смърдящия ти труп! — И избяга от стаята.

— Изглежда ми малко развълнувана — кротко отбеляза Ургит.

Агачак присви рамене.

— Разбиването на илюзии винаги е болезнено.

Ургит разсеяно подръпна острия си нос, после замислено каза:

— Нейната разстроеност обаче предизвиква някои рискове, Агачак. Задачата на този робовладелец е изключително важна и за двама ни и една истеричка — особено с властта, която притежава Чабат — може да бъде много опасна. Тя очевидно е враждебно настроена към него, а и като се вземе предвид това, че той е намесен както в унижаването и, така и в смъртта на Сорчак, бих казал, че точно сега храмът не е най-безопасното място за него.

Агачак кимна сериозно.

— Забележката на ваше величество е много точна.

Лицето на Ургит просветна, като че ли му хрумна някаква идея.

— Агачак — каза той, — какво ще кажеш за идеята да задържа Уса и слугите му в Дроджим, докато опасността отмине? Това би го поставило извън обсега на Чабат, в случай че нейната разстроеност я подтикне към някоя прибързана постъпка. — Той направи нервна пауза. — Зависи изцяло от теб, свещени Агачак.

— Има много истина в това, което казваш, Ургит — отговори Агачак. — Тук дори и най-малката грешка би те оставила на милостта на Кал Закат, а мен би поставила на колене пред Урвон или Зандрамас. Трябва на всяка цена да избегнем такова бедствие. — Той се обърна към Сади. — Ти и слугите ти ще придружите негово величество до двореца Дроджим, Уса. Ще изпратя вещите ти по-късно. Там ще бъдеш в безопасност и корабът ти ще стане готов за няколко дни. — Той се усмихна иронично. — Надявам се оценяваш милата ни загриженост за твоето добро.

Сади се поклони.

— Безкрайно съм ви благодарен, о, свещени.

— Обаче ще задържа Кабах в храма — каза Агачак на краля. — Така всеки от нас ще има в ръцете си жизненоважен елемент от мисията до Рак Хага. Това би трябвало да ни насърчи да си съдействаме.

— Разбира се — бързо каза Ургит. — Напълно те разбирам.

После стана и отбеляза:

— Става късно. Сега се връщам в Дроджим и ще те оставя на множеството ти религиозни задължения, велики жрецо.

— Предайте моите поздрави на лейди Тамазин, благородната ви майка — отговори Агачак.

— Ще го направя, Агачак. Знам, че тя ще бъде приятно очарована, като узнае, че си се сетил за нея. Хайде идвай, Уса. — Той се обърна и тръгна към вратата.

— Нека духът на Торак бъде с теб — извика Агачак след него.

— Искрено се надявам да не е така — промърмори Ургит на Сади, докато минаваха през вратата.

— Ваше величество пристигна точно в критичния момент — тихо каза Сади. — Обстановката ставаше доста обтегната.

— Не се ласкай. — кисело каза Ургит. — Ако не беше абсолютно необходимо Кабах да стигне до Рак Хага, никога не бих рискувал конфронтация с гролимите. Сигурен съм, че си добър човек, но трябва да пазя и собствената си кожа.

Когато излязоха извън обкованите порти на храма, кралят на мургите се изпъна и пое дълбоко хладния нощен въздух.

— Винаги ми е приятно, когато излизам от това вонящо място — заяви той. После даде знак на един от стражите си. — Докарай конете.

— Веднага, ваше величество.

Ургит се обърна към нийсанеца.

— Добре, стара лисицо — каза той със закачлив тон, — сега може би най-сетне ще ми кажеш защо си дошъл в Ктхол Мургос и каква игра играеш. Насмалко да припадна, когато открих, че тайнственият Уса от Стис Тор не е друг, ами старият ми приятел Сади, главен евнух в двореца на кралица Салмисра.

13.

Конете потропваха по опустелите среднощни улици на Рак Урга. Стражите на краля бяха изостанали на почтително разстояние.

— Всичко, разбира се, е преструвка — казваше Ургит на Сади. — Покланям се и се умилквам на Агачак, мълвя набожни баналности, за да го зарадвам, но запазвам истинското си мнение за себе си. Нужна ми е подкрепата му, така че ми трябва и одобрението му. Той знае това и извлича от ситуацията всяка възможна изгода.

— Връзката между църква и държава тук, в Ктхол Мургос, е добре известна — отбеляза Сади.

— Връзка! — изсумтя Ургит. — По-скоро верига, Сади, и то около моя врат. — Той вдигна поглед към мрачното небе, острите черти на лицето му червенееха в светлината на факлите. — Все пак Агачак и аз сме единодушни по един въпрос. Абсолютно важно е Кабах да стигне до Рак Хага преди да е дошла зимата. Хората на Джахарб вече месеци наред претърсват цял западен Ктхол Мургос за робовладелец, който да преведе Кабах през малореанските граници. — Той внезапно се ухили. — И за късмет този, когото намериха, се оказа мой стар приятел. Не знам обаче дали да показваме на Агачак, че се познаваме. Бих искал да имам някои тайни от него.

Сади направи кисела физиономия.

— Не е много трудно да се досети човек защо изпращаш убиец в града, където се намира щабът на Кал Закат.

— Не бих те посъветвал да се мотаеш много-много, след като го заведеш там — съгласи се Ургит. — То и без това Рак Хага не е много привлекателен град.

Сади кимна навъсено.

— И аз съм на същото мнение. — Той прекара дългите си пръсти по обръснатия си череп. — Смъртта на Закат обаче няма да реши проблема ти. Не мога да си представя малореанските генерали да си стегнат багажа и да си тръгнат просто защото императорът им е убит.

Ургит въздъхна.

— Едно по едно, Сади. Може би ще мога да подкупя генералите или да им платя данък, или нещо такова. Първата стъпка е да се отърва от Закат. С този човек не можеш да се разбереш. — Той огледа мрачните каменни постройки, грубо осветявани от трепкащите факли. — Мразя това място — внезапно каза той. — От дъното на душата си го мразя.

— Рак Урга?

— Ктхол Мургос, Сади. Мразя цялата тази воняща страна. Защо не е могло да се родя в Толнедра — или може би в Сендария? Защо е трябвало да се забия точно в Ктхол Мургос?

— Но ти си крал.

— Нямах избор. Един от очарователните ни обичаи е, когато се короняса нов крал, всички други възможни претенденти за трона да се осъждат на смърт. За мен изборът беше или тронът, или гробът. Имах много братя, когато станах крал, но сега съм единствено дете — Той потръпна. — Мрачна тема, не мислиш ли? Защо не говорим за нещо друго? Какво правиш в Ктхол Мургос, Сади? Мислех, че си дясната ръка на Салмисра.

Сади се покашля.

— С нейно величество имахме някои недоразумения и си помислих, че ще е по-добре да напусна Нийса за известно време.

— Но защо Ктхол Мургос? Защо не отиде в Тол Хонет? Там е много по-цивилизовано и много, много по-удобно. — Той отново въздъхна. — Бих дал всичко да мога да живея в Тол Хонет.

— Създал съм си някои силни врагове в Толнедра, ваше величество — отговори Сади. — Познавам Ктхол Мургос, затова наех тези алорнски наемници да ме пазят и дойдох тук, дегизиран като робовладелец.

— И Джахарб те хвана — каза Ургит. — Горкият стар Сади, май където и да отидеш, винаги се набъркваш в политиката — дори когато не искаш.

— Това си е проклятие — печално каза Сади. — Преследва ме цял живот.

Свиха зад един ъгъл и приближиха огромна, широко разпростряла се сграда, оградена от висока стена. Куполите и кулите и се издигаха в цялото си варварско великолепие, осветени от светлината на факли. За разлика от останалите сгради на Рак Урга, тази беше боядисана в крещящи и неподхождащи си цветове.

— Ето го и двореца Дроджим — каза крал Ургит, — наследственият дом на рода Урго.

— Доста необикновена архитектура, ваше величество — промърмори Сади.

— Наистина дипломатичен начин на изразяване. — Ургит погледна двореца си критично. — Той е крещящо ярък, грозен, построен с ужасно лош вкус. Обаче все пак пасва на личността ми почти идеално. — Той се обърна към един от стражите си. — Бъди така добър, тръгни напред и кажи на стражата на портите, че върховният крал идва и че ако се наложи да чакам, докато отворят, ще им отрежа ушите.

— Веднага, ваше величество.

Ургит се ухили на Сади.

— Едно от малкото ми забавления — обясни той. — Единствените хора, които мога да заплашвам, са слуги и прости войници, а всеки мург изпитва дълбока нужда да заплашва някого.

Минаха през набързо отворената порта и слязоха от конете в един широк двор. Ургит пак огледа ярко боядисаните стени.

— Ужасно, нали? — Той потръпна. — Да влезем.

Изкачиха се по каменно стълбище, стигнаха до голяма врата и Ургит ги поведе през нея и после по дълъг мрачен коридор. Накрая спря пред полирана двукрила врата, пазена от двама войници с белези по лицата.

— Е? — каза им той.

— Да, ваше величество? — отговори единият.

— Смяташ ли, че ще успея да те накарам да отвориш? — попита го Ургит. — Или би предпочел незабавно прехвърляне на фронтовата линия?

— Веднага, ваше величество — отговори войникът и бързо дръпна вратата.

— Отлично, приятелю. Само че следващия път се опитай да не изкъртваш вратата от пантите й. — Кралят бавно мина през вратата и величествено каза: — Тронната ми зала. Продукт на цели поколения от болни въображения.

Залата беше по-голяма от залата на риванския крал. Таванът беше лабиринт от пресичащи се сводове, всички покрити с листи ковано червено злато от мините на Ктхол Мургос. Стените и колоните блестяха с обкови от скъпоценни камъни, а столовете, подредени в редици от двете страни на залата, също бяха инкрустирани със злато. В дъното на залата се издигаше украсен със скъпоценности трон, стоящ на фона на кървавочервени драперии. Седнала на обикновен стол до трона, една дама с посребрени коси спокойно бродираше.

— Отвратително е, нали? — каза Ургит. — Урго грабят от хазната векове наред, за да украсят двореца Дроджим, а би ли повярвал, че таванът още капе?

С безгрижна походка той мина до другия край на залата и спря пред облечената в черно дама, която все още беше заета с ръкоделието си.

— Майко — поздрави я той с малко лъжлив поклон, — доста до късно си будна.

— Вече не ми трябва толкова сън, колкото на младини, Ургит. — Тя остави ръкоделието си настрана. — Освен това обикновено с теб обсъждаме събитията от деня преди да се оттеглиш за през нощта.

— Това е връхната точка от деня ми, майко — отговори той и по устните му пробяга лека усмивка.

Тя отвърна на усмивката му — личеше, че е привързана към него. Беше забележително привлекателна жена — въпреки прошарената коса и бръчките в ъгълчетата на очите, лицето й все още носеше следите от някогашна извънредна красота. Леко раздвижване привлече погледа на Гарион и той видя Силк да се свива зад широкия гръб на Тот и да придърпва качулката на зелената си роба, за да скрие лицето си.

— Кои са приятелите ти, Ургит? — попита сина си среброкосата дама.

— А, прости ми, майко. Обноските ми нещо понакуцват. Позволи ми да ти представя Сади, главен евнух на кралица Салмисра от земите на змийските хора.

— Бивш главен евнух, страхувам се — поправи го Сади и направи дълбок поклон. — За мен е чест да се запозная с кралицата майка на кралството на мургите.

— О — каза Ургит, изкачи се до трона, седна и преметна крак през едната от инкрустираните му облегалки. — Все забравям за любезностите. Сади, това е кралицата майка, лейди Тамазин, бижуто на рода Хага и скърбяща вдовица на Таур Умопобъркания — благословена да бъде ръката, изпратила го в недрата на Торак.

— Ти въобще можеш ли да бъдеш сериозен, Ургит? — сгълча го майка му.

— Но ти наистина скърбиш, нали, майко? Знам, че в сърцето ти наистина ти липсват всички онези чудесни мигове, прекарани с баща ми — да го гледаш да гризе мебелите, да слушаш лудите му брътвежи и да се наслаждаваш на всички тези игриви удари в стомаха и ритници по главата, с които той показваше своята привързаност към жените си.

— Стига вече, Ургит — каза тя твърдо.

— Да, майко.

— Добре дошъл в Дроджим, Сади — сдържано поздрави лейди Тамазин евнуха и погледна въпросително към другите.

— Слугите ми, лейди Тамазин — каза бързо Сади. — Повечето са алорни.

— Доста необикновено стечение на обстоятелствата — промърмори тя. — Вековната война между Мургос и Алория не ми даде възможност да срещна кой знае колко представители на тази раса. — После тя погледна право в леля Поул и скептично каза: — Със сигурност обаче тази дама не е слугиня.

— Временна уговорка, милейди Тамазин — отговори Поулгара с дълбок грациозен реверанс. — Нуждаех се да прекарам известно време на някое друго място, за да избегна някои неприятности вкъщи.

Кралицата майка се усмихна.

— Наистина ви разбирам — каза тя. — Мъжете си играят на политика, а жените трябва да плащат за безумията им. — Тя отново се обърна към сина си. — А как мина срещата ти с йерарха?

— Не беше зле. — Той присви рамене. — Унизих се достатъчно, за да остане доволен.

— Прекаляваш, Ургит. — Гласът й беше рязък. — Агачак е в състояние да ти направи голяма услуга, така че проявявай нужното уважение към него.

— Да, майко — меко отговори той. — О, почти забравих. Жрицата Чабат имаше малък неуспех.

На лицето на кралицата майка се изписа отвращение.

— Поведението й е публичен скандал — заяви тя. — Не мога да разбера защо Агачак я търпи.

— Мисля, че я намира за забавна, майко. Гролимите имат особено чувство за хумор. Както и да е, тя си имаше един приятел — много близък приятел, който претърпя малка злополука. Ще и се наложи да си намери друго другарче преди да може отново да скандализира добрите хора на Рак Урга.

— Защо винаги си толкова несериозен, Ургит?

— Защо просто не го наречем симптом на начеващата ми лудост?

— Ти няма да полудееш — твърдо каза тя.

— Разбира се, че ще полудея, майко, направо го очаквам с нетърпение.

— Невъзможно е да се говори с теб, когато си такъв — упрекна го тя. — Скоро ли ще си лягаш?

— Да. Сади и аз имаме да обсъдим някои неща, но те могат да почакат до утре.

Кралицата майка се обърна към Поулгара.

— Покоите ми са достатъчно просторни, лейди — каза тя. — Бихте ли желали вие и вашите придружителки да ги споделите с мен по време на престоя ви тук, в Дроджим?

— За нас би било чест, милейди — каза Поулгара.

— Много добре тогава — каза майката на Ургит и после извика: — Прала!

Момичето, което пристъпи напред от сенките иззад трона, беше стройно, може би около шестнадесетгодишно. Носеше черни дрехи и имаше дълга лъскавочерна коса. Тъмните ъгловати очи, които караха повечето мурги да изглеждат толкова странно, при нея бяха много големи и с нежна бадемова форма, което придаваше на чертите й екзотична красота. Изражението й обаче бе изпълнено с решителност, необичайна за едно толкова младо момиче. Тя пристъпи към стола на лейди Тамазин и й помогна да се изправи.

Лицето на Ургит помръкна и погледът му изстина, докато наблюдаваше майка си да накуцва, слизайки от платформата, подпряла се тежко на рамото на момичето.

— Малък подарък от безценния Таур — каза той на Сади. — Една вечер, когато му се играеше, бутна майка ми по едно стълбище и тя си счупи таза. Оттогава накуцва така.

— Вече дори не го забелязвам, Ургит.

— Удивително е как всичките ни малки болежки и болки се пооправиха точно след като сабята на крал Чо-Хаг разпори вътрешностите на баща ми. — Ургит се усмихна криво и добави: — Чудя се дали все още не е твърде късно да изпратим нещо на Чо-Хаг в знак на признателност.

— Това е лейди Прала, принцеса от рода Ктан — каза кралицата майка на Поулгара.

— Принцесо — поздрави Поулгара стройното момиче, подкрепящо лейди Тамазин.

— Милейди — отговори с ясен глас Прала.

Лейди Тамазин, опирайки се на рамото на Прала, бавно излезе, придружена от Поулгара, Се’Недра и Велвет.

— По някаква причина това момиче много ме изнервя — промърмори Ургит на Сади. — Майка ми е луда по нея, но тя си е наумила нещо друго. Не сваля очи от мен. — Той разтърси глава, като че ли искаше да отхвърли някаква нежелана мисъл. — Ти и хората ти сте имали доста тежък ден, Сади. Можем да продължим разговора утре, след като и двамата добре си поспим. — Той протегна ръка, дръпна една копринена връв и някъде извън тронната зала се чу тежкият звън на голям гонг. Ургит извъртя очи към тавана. — Защо винаги трябва да са такива звучни дрънчения? — оплака се той. — Иска ми се някой ден да дръпна една такава връв и да чуя лекичък звън.

Вратата в отсрещния край на тронната зала се отвори и влезе набит мург на средна възраст. Косата му беше сива и белязаното му лице беше нашарено от бръчки. Нямаше дори намек, че това мрачно лице въобще някога е било докосвана от усмивка.

— Ваше величество позвъни — каза той с дрезгав глас.

— Да, Оскатат — отговори Ургит със странно почтителен глас. — Смяташ ли, че би могъл да придружиш моя добър приятел Сади и слугите му до съответните покои? — Той отново се обърна към Сади. — Оскатат е сенешал. Той е служил и на баща ми в това си качество в Рак Госка. — В говора му нямаше и следа от обичайния за него подигравателен тон. — Майка ми и аз не бяхме много добре приемани в дома на баща ми и Оскатат беше най-близкото до приятел, което и двамата имахме там.

— Милорд — каза Сади на едрия сивокос човек с дълбок поклон.

Сенешалът кимна, след което обърна мрачния си поглед към краля и попита:

— Оттегли ли се вече милейди Тамазин за през нощта?

— Да, Оскатат.

— Тогава и ваше величество трябва вече да го направи. Късно е.

— Точно бях тръгнал — отговори Ургит и бързо стана. После жално каза: — Оскатат, вече не съм болнаво момченце. Вече не е нужно да прекарвам в сън дванадесет часа, както преди.

— Тежестите на короната са много — каза кратко сенешалът. — Нуждаете се от почивка. — Той се обърна към Сади. — Последвайте ме.

— Тогава до утре, Сади — каза Ургит. — Спи спокойно.

— Благодаря, ваше величество.

Стаите, в които ги отведе мрачният Оскатат, бяха също толкова ярки, колкото и останалата част от двореца. Стените бяха боядисани в яйченожълт цвят и бяха окичени с пъстри гоблени. Мебелите бяха направени от безценна дървесина, а тъмносиният малореански килим беше дълбок като вълната на овчи гръб. Щом им отвори вратата, Оскатат кратко кимна, след което се обърна и си тръгна.

— Очарователен човек — промърмори Сади.

Гарион гледаше с любопитство Силк, чието лице все още беше закрито от качулката му.

— Защо толкова усилено се опитваш да се скриеш? — попита той.

Драснианецът смъкна качулката си и каза:

— Един от недостатъците да пътешестваш из света е, че непрестанно се натъкваш на стари познати.

— Не те разбирам.

— Помниш ли онзи път, когато бяхме на път за Як Ктхол и Таур ме хвана и ме хвърли в онази яма?

— Да.

— А помниш ли защо го направи — и защо на другия ден искаше да одере кожата ми сантиметър по сантиметър?

— Ти каза, че веднъж си бил в Рак Госка и случайно си убил най-големия му син.

— Точно така. Имаш отлична памет, Гарион. Ами случи се така, че преди тази нещастна злополука бях ангажиран с някои преговори със самия Таур. Често посещавах двореца в Рак Госка и съм срещал лейди Тамазин няколко пъти. Почти сигурно е, че тя ме помни — особено като се има предвид фактът, че е познавала и баща ми.

— Това би могло да създаде някои проблеми — каза Белгарат.

— Не и ако я отбягвам — вдигна рамене Силк. — Жените мурги рядко се срещат с мъже — особено с непознати, така че не мисля, че ще си налитаме един на друг кой знае колко често през следващите няколко дни. С Оскатат обаче нещата седят другояче. Срещал съм и него, докато бях там.

— Мисля, че, ако въобще е възможно, ти ще трябва да оставаш тук, в стаите ни — предложи старецът. — Това би могло да те предпази от неприятности.

— Винаги ли е такъв крал Ургит? — попита Дурник Сади. — Изглежда ужасно шеговит, както се казва. Не мислех, че мургите знаят дори как да се усмихват.

— Той е доста сложен човек — отговори Сади.

— Отдавна ли го познаваш?

— Той често посещаваше Стис Тор като по-млад, обикновено по задачи, възложени от баща му. Смятам, че се е хващал за всевъзможни причини да излезе от Рак Госка. Той и Салмисра се разбираха доста добре. Разбира се, това беше преди лейди Поулгара да я превърне в змия. — Евнухът разсеяно прекара длан по черепа си. — Не е много силен крал — забеляза той. — Детството му, прекарано в двореца на Таур, го е направило плах и той страни от каквато и да било конфронтация. Въпреки това е оцелял. Прекарал е целия си живот, опитвайки се просто да остане жив, а това прави човек много бдителен.

— Утре пак ще говориш с него — каза Белгарат. — Виж дали ще можеш да го накараш да ти даде по-конкретна информация за онзи кораб, който смятат да ни дадат. Искам да стигна до остров Веркат преди настъпването на зимата, а и много хора от групата ни правят неща, които биха могли да привлекат внимание, ако се наложи да останем тук за по-дълго. — Той погледна укорително Ерионд.

— Наистина не бях виновен аз, Белгарат — кротко запротестира младежът. — Просто огънят в светилището не ми хареса, това е всичко.

— Опитай се да овладееш предразсъдъците си, Ерионд — каза старецът с леко саркастичен тон. — Нека не се отклоняваме по такива нравствени поводи точно сега.

— Ще се опитам, Белгарат.

— Оценявам това.

На другата сутрин Оскатат ги свика на аудиенция с краля на мургите в едно осветено от свещи помещение, което беше по-малко и не толкова ярко като огромната тронна зала. Гарион забеляза, че Силк остана с внимателно смъкната качулка, докато сивокосият мъж не напусна залата. Ургит и Сади си говореха тихо, докато другите седяха настрана на столовете, наредени покрай стените.

— Това може би беше първият намек, че на баща ми започва да му хлопа дъската — казваше кралят на мургите. Той отново носеше лилавия си елек и панталон и се беше проснал небрежно в стола. — Внезапно беше обхванат от дивата амбиция да стане върховен крал на Ангарак. Аз лично смятам, че Ктучик му насади тази идея, за да подразни Урвон. Както и да е — продължи той, въртейки масивния златен пръстен на един от пръстите си — бяха нужни обединените усилия на всичките му генерали, та вманиаченият ми баща да бъде убеден, че армията на Закат може да го размаже като буболечка, когато си поиска. Щом в края на краищата тази идея се просмука в главата му, той напълно подивя.

— О? — каза Сади.

Ургит се ухили.

— Хвърли се на пода и започна да дъвче килима. След като се поуспокои, реши да опита с преврат. Заля Малореа с агенти — а мургите са може би най-непохватните шпиони на света. Накратко, по онова време Закат беше около деветнадесетгодишен и беше безразсъдно влюбен в едно мелценско момиче. Семейството й беше затънало в дългове и агентите на баща ми изкупиха всичките им задължения и започнаха да ги притискат. Според блестящия план, роден в болния мозък на баща ми, момичето трябваше да отговори на чувствата на влюбения до уши Закат, да се ожени за него, а после при първа възможност да забие нож между императорските му ребра. Един от мелцените, които онези високоинтелигентни шпиони бяха подкупили, за да им помагат в плана, изтичал до Закат с цялата тази мръсна история и момичето и цялото й семейство бяха незабавно осъдени на смърт.

— Каква трагична история — промърмори Сади.

— Още не си чул най-интересната част. Няколко от шпионите били накарани да разкрият цялата история — малореанците са много добри в убеждаването — и Закат за свой ужас открил, че момичето не е знаело абсолютно нищо за плана на баща ми. Тогава той се заключил в стаята си в двореца в Мал Зет за цял месец. Когато влязъл, бил един приятен и открит младеж, който предвещавал да стане един от най-великите императори на Малореа. Когато излязъл, вече бил студенокръвното чудовище, което всички познаваме и обичаме. Той събрал всички мурги в Малореа — включително доста голям брой роднини на баща ми — и се забавляваше, като изпращаше в Рак Госка парчета и късове от тях в богато украсени ковчежета, придружени от оскърбителни бележки.

— Но нали двамата са обединили силите си в битката при Тул Марду?

Ургит се изсмя.

— Това може би е общоприетото схващане, Сади, но всъщност армията на принцеса Се’Недра просто нямаше късмет и попадна между двамата воюващи ангаракски монарси. Те и пет пари не даваха за нея или пък за онази купчина тор, която хората наричат Мишрак. Всичко, което опитваха да направят, бе да се избият един друг. Тогава побърканият ми баща направи грешката да предизвика крал Чо-Хаг на дуел и Чо-Хаг му даде един доста остър урок по сабльорство. — Той се загледа замислено в огъня. — Все още мисля, че трябва да изпратя на Чо-Хаг нещо в знак на признателност.

— Извинете ме, ваше величество — намръщи се Сади. — Но все пак нещо не разбирам. Конфликтът на Кал Закат е бил с баща ви, а той е мъртъв.

— О, да, съвсем мъртъв — съгласи се Ургит. — Прерязах гърлото му преди да го погреба — просто за всеки случай. Мисля, че проблемът на Закат произтича от факта, че не е имал възможността да убие баща ми лично. След като не успя в това, май иска да се задоволи с моята смърт. — Той стана и навъсено започна да крачи напред-назад. — Изпращал съм му много предложения за мир, но всичко, което той прави в отговор, е да ми изпраща главите на пратениците ми. Мисля, че и той е луд като баща ми. — Той спря неспокойното крачене. — Знаеш ли, може би малко прибързах с качването си на трона. Имах дузина братя. Ако бях запазил някои от тях живи, може би щях да мога да ги дам на Закат. Може би ако беше изпил достатъчно ургска кръв, това щеше да притъпи апетита му за нея.

Вратата се отвори и влезе едър мург със златна верига на шията.

— Трябва ми подписа ви за това — каза той грубо на Ургит и пъхна някакъв пергамент в ръцете му.

— И какво е то, генерал Крадак? — меко попита Ургит.

Лицето на офицера помръкна.

— Добре де — каза Ургит кротко, — не се вълнувай толкова.

После занесе пергамента до една маса, на която имаше мастилница и перо, топна перото в мастилото, драсна името си в долната част на пергамента и го подаде на генерала.

— Благодаря ви, ваше величество — студено каза генерал Крадак, обърна се и излезе.

— Един от генералите на баща ми — кисело каза Ургит на Сади. — Всички се отнасят така с мен. — Той отново закрачи по килима. После внезапно попита: — Какво знаеш за крал Белгарион, Сади?

Евнухът присви рамене.

— Ами, виждал съм го един-два пъти.

— Не каза ли, че повечето от слугите ти са алорни?

— Алорнски наемници, да. Те са надеждни и много полезни в случай, че настане битка.

Кралят на мургите се обърна към Белгарат, който дремеше в един стол.

— Ти, старче, — рязко каза той. — Срещал ли си се някога с Белгарион?

— Няколко пъти — спокойно призна Белгарат.

— Какъв човек е той?

— Искрен — отговори Белгарат. — Полага големи усилия да бъде добър крал.

— А колко е силен?

— Ами, целият Алорнски съюз стои зад него, и в действителност той е Върховният господар на Запада — въпреки че толнедранците предпочитат да са самостоятелни, а арендите по-скоро биха се били помежду си.

— Не това имах предвид. Колко добър магьосник е?

— Защо питате мен, ваше величество? Изглеждам ли ви като човек, който разбира от такива работи? Но все пак той успя да убие Торак и предполагам, че за това се иска умение.

— Ами Белгарат? Съществува ли наистина такъв човек, или той е просто мит?

— Белгарат съществува.

— И е на седем хиляди години?

— Около седем хиляди — присви рамене Белгарат. — Плюс минус няколко века.

— А дъщеря му Поулгара?

— И тя съществува.

— И е на хиляди години?

— Някъде там. Може би бих могъл да науча, но един джентълмен не пита за възрастта на една дама.

Ургит се изсмя — кратък, грозен, лаещ звук.

— Думите „джентълмен“ и „мург“ взаимно се изключват, приятелю — каза той. — Смяташ ли, че Белгарион ще приеме пратениците ми, ако ги изпратя в Рива?

— В момента той не е в страната — учтиво каза Белгарат.

— Не бях чул за това!

— Прави го от време на време. Често му доскучава от всички церемонии и той заминава.

— Как успява? Как така просто става и тръгва?

— Кой ще му противоречи?

Ургит угрижено загриза един от ноктите си.

— Дори ако Кабах успее да убие Закат, пак ще имам цяла малореанска армия пред прага си. Ще ми трябва съюзник, ако искам да се отърва от тях. — Той отново закрачи нервно. — Освен това — добави той, — ако успея да постигна споразумение с Белгарион, може би ще мога да разхлабя малко хватката на Агачак. Мислиш ли, че той би се вслушал в едно предложение от моя страна?

— Предполагам, че бихте могли да го попитате и да узнаете.

Вратата се отвори отново и кралицата майка влезе, подпомагана от Прала.

— Добро утро, майко — поздрави я Ургит. — Защо си излязла да бродиш из залите на тази лудница?

— Ургит — твърдо каза тя, — ще си много по-приятен, ако престанеш да си правиш майтап с всичко.

— Помага ми да не мисля за поражението си — дръзко й каза тай. — Губя война, половината от поданиците ми искат да ме свалят и да поднесат главата ми на тепсия на Закат, скоро ще полудея, и май на врата ми излиза цирей. Съвсем малко неща ми останаха, за които да се смея, майко, така че, моля те, остави ме да си направя някой и друг майтап, докато все още мога.

— Защо все настояваш, че ще полудееш?

— Всеки мъж от рода Урго през последните петстотин години е полудявал още преди да стане на петдесет — напомни й той. — Това е една от причините да имаме такива добри крале. Никой с ума си не би искал трона на Ктхол Мургос. Нещо конкретно ли искаш, майко? Или просто искаш да се насладиш на очарователната ми компания?

Тя се огледа и попита:

— Кой от вас, господа, е женен за онова малко червенокосо момиче?

Гарион бързо вдигна поглед.

— Какво е станало, милейди?

— Поул, дамата с белия кичур на челото, каза, че трябва веднага да дойдете. Изглежда, нещо е разстроило младата ви съпруга.

Гарион последва кралицата, която бавно се отправи към вратата. Точно преди да я достигне, тя спря и погледна Силк, който беше затулил лицето си с качулката при нейното влизане, и предложи:

— Защо не придружите приятеля си? Просто за всеки случай.

Покоите на лейди Тамазин бяха украсени с много по-добър вкус, отколкото останалата част от двореца. Леля Поул седеше на нисък диван, прегърнала ридаещата Се’Недра, а Велвет стоеше до тях.

„Тя добре ли е?“ — бързо попитаха пръстите на Гарион.

„Не мисля, че е нещо сериозно — отговориха ръцете на Поулгара. — Вероятно нервен пристъп, но не искам тези пристъпи на депресия да продължават твърде дълго. Тя все още не се е възстановила напълно от меланхолията си. Виж дали ще можеш да я утешиш.“

Гарион отиде при дивана и нежно взе Се’Недра в прегръдката си. Тя се притисна до него, все още ридаеща.

— Често ли изпада в такива състояния, Поул? — попита кралицата майка, докато сядаха на столове от двете страни на приветливия огън, танцуващ по решетката на камината.

— Не чак толкова често, Тамазин — отговори Поулгара. — Но наскоро преживя семейна трагедия и понякога нервите й просто не издържат.

— Мога ли да ви предложа чаша чай, Поул? Винаги намирам сутрешния чай за много успокояващ.

— Да, благодаря, Тамазин. Би било чудесно.

Постепенно плачът на Се’Недра утихна, но тя остана плътно притисната до Гарион. Накрая повдигна глава и избърса очи с върховете на пръстите си.

— Толкова съжалявам — извини се тя. — Не знам какво ми стана.

— Всичко е наред, мила — прошепна и Гарион.

Тя пак избърса очите си — този път с ефирна малка кърпичка.

— Сигурно изглеждам ужасно — каза тя с лек сълзлив смях.

— Умерено ужасно, да — съгласи се той с усмивка.

— Веднъж вече ти казах, скъпа, че никога не трябва да плачеш пред хора — каза й Поулгара. — Просто нямаш необходимото излъчване.

Се’Недра се усмихна и стана.

— Май ще трябва да си измия лицето — каза тя. — А после смятам малко да полегна. — Тя се обърна към Гарион. — Благодаря ти, че дойде.

— Винаги щом имаш нужда от мен — отговори той.

— Защо не отидеш с дамата, Прала? — предложи лейди Тамазин.

— Разбира се — съгласи се стройната принцеса и бързо стана.

Силк стоеше нервно край вратата с ниско дръпната качулка и приведена глава, за да скрие лицето си.

— О, стига вече, принц Келдар — каза му кралицата майка, след като Се’Недра и Прала излязоха. — Още снощи те познах, така че няма смисъл да се опитваш да скриеш лицето си.

Той въздъхна и свали качулката си.

— Страхувах се, че може да сте ме познали — каза той.

— И без това тази качулка не скрива най-очебийната ти отличителна черта — каза тя.

— И коя е тя, милейди?

— Носът ти, Келдар, този дълъг, заострен, подчертан нос, който те предшества, където и да отидеш.

— Но това е толкова благороден нос, милейди — каза Велвет. На страните й се появиха трапчинки. — Без него той въобще нямаше да е мъжът, който е сега.

— Ако обичаш! — помоли я Силк.

— Все го пъхаш, където не трябва, нали, принц Келдар? — каза му лейди Тамазин. — Колко време мина, откакто напусна Рак Госка с половината армия по петите си?

— Петнадесет-двадесет години, милейди — отговори той и се приближи до огъня.

— Неприятно ми беше да чуя, че си си тръгнал — каза тя. — Не изглеждаш кой знае колко предразполагащо, но разговорите с теб бяха доста забавни, а забавленията в дома на Таур не бяха много.

— Значи да разбирам, че не смятате да оповестите публично кой съм? — внимателно каза той.

— Не е моя грижа, Келдар. — Тя сви рамене. — В Мургос жените не се бъркат в мъжките работи. През вековете сме се научили, че така е най-безопасно.

— Значи не сте разстроена, милейди? — попита я Гарион. — В смисъл, чух, че принц Келдар случайно е убил най-големия от синовете на Таур. Това не ви ли засегна поне малко?

— Това нямаше нищо общо с мен — отговори тя. — Този, когото Келдар уби, беше дете от първата жена на Таур — непоносима беззъба вещица от рода Горут, която злорадстваше от факта, че е родила прекия наследник и че щом той се възкачи на трона, тя ще накара да издушат всички останали.

— Радвам се да чуя, че не сте били особено привързана към онзи младеж — каза Силк.

— Привързана? Той беше чудовище — точно като баща си. Като беше малко момченце, се забавляваше, като пускаше живи кученца във вряща вода. Светът е по-добър без него.

Силк направи надута физиономия и заяви:

— Винаги ми е харесвало да правя такива малки услуги на обществото. Чувствам го като граждански дълг.

— Мислех, че каза, че смъртта му е била случайна — каза Гарион.

— Ами, не точно. Всъщност аз се опитвах да го намушкам в корема — вероятно болезнено, но рядко фатално, но той блъсна ръката ми, докато замахвах, и ножът ми някак се заби право в сърцето му.

— Срамота — промърмори Тамазин. — Все пак на твое място бих била внимателна тук, в двореца, Келдар. Нямам намерение да разкривам самоличността ти, но сенешалът Оскатат също те познава и вероятно би се чувствал задължен да донесе за теб.

— И аз така си помислих, милейди. Ще се опитам да го избягвам.

— А сега, принц Келдар, кажи ми как е баща ти?

— Той почина, за жалост — тъжно въздъхна Силк. — Преди няколко години. Беше доста внезапно.

Докато Силк казваше това, Гарион гледаше кралицата майка право в лицето и видя как за миг на него се изписа мъка. Кралицата бързо се овладя, въпреки че очите й оставаха изпълнени със скръб.

— Ах — много тихо каза тя: — Съжалявам, Келдар, повече, отколкото можеш да си представиш. Много харесвах баща ти. Спомените за месеците, през които той беше в Рак Госка, са сред най-щастливите от живота ми.

За да не бъде забелязан, че я наблюдава, Гарион извърна глава и погледът му попадна върху Велвет, чието изражение беше леко замислено. Тя отвърна на погледа му и в очите й той видя цял един свят и няколко въпроса без отговор.

14.

На следващата сутрин времето беше ясно и студено. Гарион стоеше до прозореца на стаята си и гледаше покритите с плочи покриви на Рак Урга. Ниските широки къщи изглеждаха изпълнени със страхопочитание пред двойното присъствие на ослепителния замък Дроджим в единия край на града и черния храм на Торак в другия. Димът от стотиците комини се издигаше на прави сини стълбове към спокойното небе.

— Потискащо място, нали? — каза Силк, докато влизаше в стаята със зелената си роба, небрежно преметна та върху едното му рамо.

Гарион кимна.

— Изглежда сякаш те нарочно са си дали труда да го направят грозно.

— Градът е отражение на мургското съзнание. А, Ургит иска пак да ни види.

Гарион го погледна въпросително.

— Не мисля, че е нещо особено важно — добави Силк. — Вероятно само му се ще да си поговори с някого. Да общуваш само с мурги сигурно е досадно.

Завариха Ургит отпуснат в един стол до огъня: единият му крак пак беше преметнат през страничната облегалка, а в ръката си държеше полуизядено пилешко бутче.

— Добро утро, господа. Моля, седнете — поздрави ги той и посочи със закуската си столовете, наредени до стената. — Не съм много по формалностите. — Той погледна Сади и попита: — Спа ли добре?

— Призори стана малко студено, ваше величество.

— Виновна е калпавата конструкция на тази сграда. В стените има толкова големи пукнатини, че и кон може да мине през тях. През зимата в коридорите си имаме снежни бури. — Той въздъхна. — Знаеш ли, че точно сега в Тол Хонет е пролет? — Той въздъхна отново и погледна Белгарат, който му се усмихваше странно. — Нещо смешно ли има, старче?

— Всъщност не. Просто се сетих за нещо. — Старецът отиде до огъня и протегна ръцете си към пукащите пламъци.

— Как се справят хората ви с кораба?

— Надявам се, че утре ще е готов — отговори Ургит. — Зимата наближава, а моретата около южния край на полуостров Урга съвсем не могат да бъдат наречени тихи дори и в най-добрите сезони, така че наредих на корабостроителите да положат специални усилия. — Той се наведе напред и небрежно метна пилешкото бутче в камината. — Беше прегоряло — каза той разсеяно. — Всяко ястие в този замък ми се носи или прегоряло, или сурово. — Той погледна Белгарат с интерес. — Ти ме интригуваш, старче. Не приличаш на онзи тип хора, които завършват кариерата си, като се наемат на нийсански кораб за роби.

— Начинът, по който изглеждат нещата, заблуждава — сви рамене Белгарат. — Вие също не приличате много на крал, но в крайна сметка носите короната.

Ургит се протегна и свали малкия железен обръч. Погледна го с отвращение и го подаде на Белгарат.

— Искаш ли това нещо? — попита той. — Сигурен съм, че ще изглеждаш много по-царствен от мен, а и аз ще бъда много щастлив, ако се отърва от него — особено като се има предвид, че Кал Закат иска така силно да вземе главата ми изпод него. — Той го пусна на пода до стола и се чу глухо издрънчаване. — Нека се върнем към нещо, което обсъждахме вчера. Ти ми каза, че познаваш Белгарион.

Белгарат кимна.

— Колко добре?

— Колко добре може един човек да познава друг?

— Заобикаляш въпроса ми.

— Така изглежда, нали?

Ургит се вгледа внимателно в стария човек.

— Как мислиш, че ще реагира Белгарион, ако му предложа да се съюзим и да прогоним малореанците от континента? Сигурен съм, че присъствието им тук го тревожи почти колкото и мен.

— Шансовете не са много добри — каза Белгарат. — Може и да успеете да убедите Белгарион, че идеята е добра, но останалите алорнски монарси вероятно ще възразят.

— Но те постигнаха споразумение с Дроста, нали?

— Това беше между Родар и Дроста. Винаги е имало една предпазлива дружба между драснианците и надраките. Този, който ви е нужен, за да приеме идеята ви, е Чо-Хаг, а той никога не е бил приятелски настроен към мургите.

— Имам нужда от съюзници, старче, а не от плоски забележки. — Ургит замълча. — А какво би станало, ако можех да си поговоря с Белгарат?

— Какво ще му кажете?

— Ще се опитам да го убедя, че Закат е много по-голяма опасност за Западните кралства от мен. Може би той ще накара алорните да се вслушат в разума.

— Мисля, че и тук няма да имате късмет. — Старецът се загледа в танцуващите пламъци: светлината от огъня проблясваше в късата му сребриста брада. — Трябва да разберете, че Белгарат не живее в един и същи свят с обикновените хора. Той живее в света на първопричините и природните сили. Сигурно гледа на Кал Закат като на малко повече от дребно дразнене.

— Кълна се в зъбите на Торак! — изруга Ургит. — Откъде да намеря войниците, които ми трябват?

— Платете на наемници — предложи Силк, без да се обръща от прозореца, където стоеше.

— Какво?

— Бръкнете в кралската хазна и извадете малко от легендарното червено злато на Ангарак. Пуснете слух в Западните кралства, че се нуждаете от добри бойци и сте готов да им платите с много злато. Ще бъдете залети от доброволци.

— Предпочитам хора, които се бият заради патриотизма или религията си — заяви твърдо Ургит.

Силк се обърна и развеселено каза:

— Забелязал съм това предпочитание у много крале. То не изтощава кралските хазни. Но повярвайте ми, ваше величество, лоялността към един идеал може да варира в интензитета си, но лоялността към парите не се променя никога. Затова и наемниците са по-добри бойци.

— Ти си циник — обвини го Ургит.

Силк поклати глава.

— Не, ваше величество. Аз съм реалист. — Той пристъпи към Сади и промърмори нещо. Евнухът кимна и дребният драснианец тихо излезе от стаята.

Ургит повдигна вежди въпросително.

— Той ще започне да опакова багажа, ваше величество — обясни Сади. — Ако ще отплаваме утре, трябва да започнем да се подготвяме.

Ургит и Сади разговаряха тихо около петнадесет минути. После вратата се отвори отново и Поулгара и останалите дами влязоха с лейди Тамазин.

— Добро утро, майко — поздрави я Ургит. — Добре ли спа?

— Много добре, благодаря. — Тя го погледна критично. — Ургит, къде ти е короната?

— Свалих я. От нея ме боли глава.

— Веднага си я сложи.

— Защо?

— Ургит, не приличаш много на крал. Ти си слаб и нисък и имаш лице на невестулка. Мургите не са умни. Ако не носиш короната си непрекъснато, ще забравят кой си. Сложи си я.

— Добре, майко. — Той вдигна короната и я хлопна на главата си. — Сега как е?

— Накривена е, миличък — каза тя с толкова познат спокоен тон, че Гарион погледна Поулгара сепнато. — Така приличаш на пиян моряк.

Ургит се засмя и оправи короната си. Гарион погледна внимателно Се’Недра, за да види дали има някакви следи от пороя сълзи, който се бе излял от нея миналия ден, но не откри никакви белези, че би могъл веднага да се повтори. Тя беше заета в тих разговор с ктанската принцеса Прала, а по изражението на момичето ясно личеше, че вече е омагьосана от чара на кралицата.

— А ти, Ургит? — каза лейди Тамазин. — Спа ли добре?

— Аз никога не спя добре, майко. Знаеш това. Още преди години реших, че да спиш нащрек е за предпочитане пред непробудния сън.

Гарион никога не беше харесвал мургите. Нямаше им доверие и дори се страхуваше от тях. Личността на крал Ургит обаче беше толкова нехарактерна за мургите, колкото и външният му вид. Той беше раздразнителен и непостоянен, а настроенията му се променяха от язвителна развеселеност до потиснатост толкова бързо, че Гарион беше съвсем несигурен какво ще последва. Ургит очевидно не беше силен владетел, а самият Гарион бе крал достатъчно дълго, за да види къде кралят на мургите допуска своите грешки. Въпреки това Гарион усети, че всъщност го харесва и изпитва към него странна симпатия — Ургит се бореше за длъжност, която далеч не му подхождаше. Това, разбира се, беше проблем. Гарион не искаше да го харесва и тази нежелана симпатия беше съвсем неуместна. Той стана от стола си и се оттегли към другия край на стаята, като се преструваше, че поглежда през прозореца, за да избегне подозренията на мургския крал. С някаква непоносима настойчивост той искаше да се качи на кораба и да се махне от този грозен мургски град, сгушен на пустия бряг; да се махне и от страхливия мъж, който всъщност не беше чак толкова лош, но когото той трябваше да счита за враг.

— Какво ти е, Гарион? — попита тихичко Поулгара, която бе дошла зад него.

— Просто съм нетърпелив, лельо Поул. Искам да се махна оттук.

— Всички искаме, скъпи — каза му тя. — Но трябва да потърпим още един ден.

— Той защо просто не ни остави на мира?

— Кой?

— Ургит. Не ме интересуват проблемите му. Защо трябва да седи и да ни разправя за тях през цялото време?

— Защото е самотен, Гарион.

— Всички крале са самотни. Това идва с короната. Но въпреки всичко повечето се научават как да се справят. Ние не хленчим, защото сме самотни.

— Това е грубо, Гарион — каза тя твърдо. — И е недостойно за теб.

— Защо всички сме толкова загрижени за един слаб крал с голяма уста?

— Може би защото от много време за пръв път срещаме мург, който показва някакви човешки качества. Такъв, какъвто е, той открива възможността един ден алорните и мургите да намерят начин да разрешат разногласията си, без да проливат кръв.

Гарион продължи да гледа през прозореца. По врата му плъзна лека руменина.

— Държах се детински, нали? — призна си той.

— Да, скъпи, боя се, че е така. Следваш предубежденията си. Обикновените хора могат да си позволят това. Кралете — не. Постави се на негово място, Гарион, и го наблюдавай много добре. Не пропускай възможността да го опознаеш. Ще дойде време, когато това познание ще ти помогне.

— Добре, лельо Поул — въздъхна Гарион и изпъна решително рамене.

По обед влезе Оскатат и обяви със стържещия си глас:

— Ваше величество, Агачак, йерарх на Рак Урга, моли да се срещне с вас.

— Въведи го, Оскатат — отговори Ургит отегчено, после се обърна към майка си и промърмори: — Мисля да взема да се скрия никъде. Твърде много хора знаят къде да ме намерят.

— Имам един чудесен килер, Ургит — отговори тя. — Топъл сух и тъмен. Би могъл да се скриеш там и да се завиеш с одеяло. Ще ти даваме храна от време на време.

— Подиграваш ли ми се?

— Не, миличък — каза тя. — Но независимо дали ти харесва, или не, ти си крал. Можеш да бъдеш или владетел, или разглезено дете. Изборът е изцяло твой.

Гарион виновно погледна Поулгара.

Мъртвешки бледият Агачак влезе, поклони се вяло на краля си и глухо каза:

— Ваше величество.

— Добре дошъл, Агачак! — отговори Ургит, без гласът му да издава и намек за истинските му чувства.

— Времето минава, ваше величество.

— То има този навик.

— Имам предвид, че може да се разрази буря. Готов ли е корабът?

— Очаквам да отплава утре — отговори Ургит.

— Отлично. Ще кажа на Кабах да се приготви.

— Жрицата Чабат успокои ли се? — попита Ургит.

— Не съвсем, ваше величество. Все още страда от загубата на любовника си.

— Дори след като откри какви са били истинските му чувства към нея? Кой би могъл да се надява да разбере как работи женският ум?

— Не е трудно да се разбере Чабат, ваше величество — сви рамене Агачак. — Една обезобразена жена има малък шанс да привлече обожатели, а загубата на един — даже и неискрен — е много болезнена. Загубата й точно в този случай обаче е по-сложна. Сорчак и помагаше в изпълнението на определени магически обреди. Без него тя няма да може да продължи опитите си да призове демоните.

Ургит потрепери.

— Нали е чародейка. Това не й ли е достатъчно? Защо трябва да се бърка и в черната магия?

— Чабат всъщност не е толкова силна чародейка — отговори Агачак. — Тя мисли, че ще има по-голямо предимство, когато накрая ми се противопостави, ако има демони, които да й помогнат.

— Да ти се противопостави? Това ли е планирала?

— Разбира се. Нейните случайни занимавки са просто за забавление. Истинската й цел винаги е била властта. С времето щеше да се опита да вземе и моята.

— В такъв случай защо я остави да спечели такова влияние в храма?

— Развеселяваше ме — каза Агачак с хладна усмивка. — Грозотата не ме отблъсква толкова силно, както другите, а при Чабат, въпреки амбицията й или може би заради нея — тя е много ефективна.

— Ти знаеше за връзката й със Сорчак. Това не те ли обиждаше?

— Всъщност не — отговори мъртвешки изглеждащият йерарх. — Това е просто част от забавлението, което подготвям за себе си. Най-накрая Чабат ще успее да призове демон и ще ме предизвика. В същия момент, в който триумфът й ще изглежда пълен, аз също ще повикам демон и моят ще унищожи нейния. Тогава ще я съблека и ще я завлека до светилището. Там ще я разпънат на олтара, а аз самият бавно ще й извадя сърцето. Очаквам този момент с голямо нетърпение, а той ще бъде още по-сладък, защото ще дойде точно когато тя ще си мисли, че ме е победила.

Мъртвешкото му лице се беше оживило от ужасно задоволство. Очите му блестяха. Ургит изглеждаше бледи потресен.

— Гролимите явно имат по-екзотични забавления от обикновените хора.

— Всъщност не, Ургит. Смисълът на властта е в това да можеш да я използваш, за да унищожиш враговете си. Особено приятно е, когато успееш да ги повалиш от някаква височина преди да ги унищожиш. Ти не би ли искал да присъстваш, когато могъщият Кал Закат умре от дагашки нож в сърцето?

— Не. Искам просто да се махне от пътя ми. Не желая да гледам процедурата.

— В такъв случай ти все още не си научил истинското значение на властта. Ще го разбереш, когато в присъствието на Ктраг Сардиус аз и ти станем свидетели на прераждането на Тъмния бог и триумфа на Детето на Мрака.

Ургит посърна.

— Не бягай от съдбата си, Ургит — каза Агачак с глухия си глас. — Предсказано е, че крал на Ангарак ще присъства на последната среща. Ти ще бъдеш този крал, така както аз ще съм онзи, който ще направи жертвоприношението и по този начин ще стане първия ученик на преродения бог. Ние с теб сме свързани с верига, изкована от съдбата. Твоята орис е да станеш върховен крал на Ангарак, а моята — да управлявам църквата.

Ургит въздъхна примирено и тъжно заяви:

— Както кажеш, Агачак. Но въпреки всичко ние все още трябва да преодолеем няколко проблема.

— Те не ме засягат много — заяви йерархът.

— Да, но мен ме засягат — каза Ургит с изненадваща разпаленост. — Първо трябва да се справим със Закат. И ще трябва да се отървем от Гетел и Дроста, за да сме сигурни. И преди съм участвал в надпревара за трон и мисля, че бих се чувствал по-сигурен, ако се състезавам само аз. При все това твоите проблеми са малко по-тежки. Урвон и Зандрамас са много сериозни противници.

— Урвон е изкуфял стар глупак, а Зандрамас е жена.

— Агачак — каза остро Ургит, — Поулгара също е жена. Би ли желал да се сблъскаш с нея, а? Не, нали? Мисля, че Урвон не е толкова изкуфял, за колкото го мислиш, а Зандрамас вероятно е по-опасна, отколкото си представяш. Тя успя да отвлече сина на Белгарион. Успя и да се промъкне край теб и останалите йерарси все едно, че въобще ви няма. Нека никой от нас не взема всичко това на шега.

— Знам къде е Зандрамас — каза Агачак с хладна усмивка — и ще изтръгна от нея сина на Белгарион, когато дойде подходящият момент. Предсказано е, че аз, ти и бебето, което ще бъде принесено в жертва, ще дойдем в присъствието на Сардиона в определеното време. Там аз ще изпълня жертвоприношението, а ти ще бъдеш свидетел на обреда. Тогава и двамата ще бъдем възвисени. Така е написано.

— Зависи как го тълкуваш — добави Ургит мрачно.

Гарион, който седеше до Се’Недра, се опитваше да изглежда нормално, но тя цялата пребледня.

— Това няма да се случи — каза и той с твърд, тих глас. — Никой няма да направи нищо лошо на нашето бебе.

— Ти си знаел! — обвини го тя със сподавен шепот.

— Аз и дядо разбрахме за това от гролимските предсказания в библиотеката на храма.

— О, Гарион! — каза тя и прехапа устната си, за да не се разплаче.

— Не се тревожи за това — каза той. — Според същото предсказание Торак трябваше да победи при Ктхол Мишрак, но това не се случи. И това предсказание няма да се сбъдне.

— Ами ако…

— Няма никакво „ако“ — каза той твърдо. — Това няма да се случи.

След като йерархът си тръгна, настроението на крал Ургит се влоши. Той седна в креслото си и загледа кисело.

— Може би ваше величество би предпочел да остане сам — осмели се да каже Сади.

— Не, Сади — въздъхна Ургит. — Колкото и да се тревожа, нищо няма да може да промени това, което вече сме задействали. — Той поклати глава и сви рамене, като че се отърсваше от целия проблем. — Защо не ми разкажеш подробностите за малката простъпка, заради която Салмисра толкова ти се сърди? Обожавам истории за измама и безчестие. Те сякаш винаги загатват, че светът в крайна сметка не е толкова лошо място.

Не след дълго, докато Сади разкрасяваше до някаква степен сложната интрига, която беше довела до падението му, сенешалът отново влезе в стаята.

— Пристигна вест от военния управител на Ктака, ваше величество — простърга гласът му.

— Какво иска пък сега? — жално промърмори Ургит.

— Съобщава, че малореанците подготвят голяма кампания на юг. Рак Горут е под обсада и със сигурност ще падне до седмица.

— През есента? — възкликна Ургит изненадано. — Те подготвят кампания, когато лятото е свършило?

— Така изглежда — отговори Оскатат. — Мисля, че Кал Закат се надява да ви свари неподготвен. Ако Рак Горут падне, нищо друго няма да стои на пътя между неговата армия и Рак Ктака.

— А гарнизонът там в действителност не съществува, нали?

— Боя се, че е така. Рак Ктака също ще падне и тогава Закат ще има цяла зима, за да укрепи завоюваната територия на юг.

Ургит изруга и бързо отиде до картата, закована на стената.

— Колко войници имаме тук горе в Моркт? — попита той и потупа картата с пръст.

— Няколко десетки хиляди. Но по времето, по което те получат заповед да се насочат на юг, малореанците вече ще бъдат на половината път към Рак Ктака.

Ургит се вгледа съсредоточено в картата, после силно я удари с юмрук.

— Пак ме надхитри! — ядоса се той. Върна се при креслото си и се строполи в него.

— Мисля, че трябва да доведа Крадак — каза Оскатат. — Генералът трябва да знае за това.

— Както сметнеш за добре, Оскатат — отговори Ургит унило.

Докато сенешалът излизаше, Гарион отиде до картата и след един съвсем кратък поглед видя решението на проблема на Ургит. Но не му се искаше да го сподели. Не желаеше да се набърква в това. Имаше поне десетина причини, поради които трябваше да си държи устата затворена. Най-важната от тях беше фактът, че ако предложеше решението на мургския крал, щеше да се обвърже по някакъв начин, а той категорично не желаеше да има нищо общо с този човек. Един нерешен проблем обаче щеше да измъчва чувството му за отговорност, а да обърне гръб на проблем, който дори не е негов, го измъчваше дълбоко. Той изруга тихичко и се обърна към Ургит.

— Извинете, ваше величество — каза той, — но как е укрепен Рак Ктака?

— Както всеки мургски град — отговори Ургит разсеяно. — Стените са 70 стъпки високи и 30 дебели. Какво значение има това?

— Това означава, че градът би издържал на обсада. Имате ли достатъчно хора там?

— Там е проблемът — нямам.

— Тогава ще трябва да пратите подкрепления преди малореанците да достигнат града.

— Блестяща мисъл, няма що! Но как бих могъл да заведа подкрепленията преди улиците да са пълни с малореанци?

Гарион сви рамене.

— Изпратете ги по море.

— По море? — Ургит го изгледа смаяно.

— Пристанището ви е пълно с кораби, а градът прелива от войници. Качете достатъчно хора на корабите за подсилване на гарнизона Рак Ктака и ги пратете в града. Дори ако Рак Горут падне утре, на малореанците все още ще им трябват десет дни, за да минат по суша. Корабите ви ще бъдат там за по малко от седмица. Подсиленият гарнизон ще успее да ги задържи, докато дойде помощта.

Ургит поклати глава.

— Войските на мургите не се движат по море — каза той. — Генералите ми няма да искат и да чуят за това.

— Нали вие сте кралят! Накарайте ги да чуят.

— Те не ме слушат — тъжно каза Ургит.

Внезапно на Гарион му се прищя да го зашлеви. С усилие той овладя раздразнението си.

— Няма нищо свещено в ходенето — каза той, — особено ако походът на хората ви до Рак Ктака ви струва града. Кажете на генералите си да качат хората на корабите и че въпросът не подлежи на разискване.

— Те ще откажат.

— Тогава ги уволнете от постовете им и повишете няколко полковници.

Ургит го погледна слисано.

— Не мога да направя това.

— Вие сте кралят. Можете да правите каквото си поискате.

Ургит не можеше да се реши.

— Направи както ти казва, Ургит — рязко се обади лейди Тамазин. — Това е единственият начин да спасим Рак Ктака.

Той я погледна объркано и тихо попита:

— Наистина ли мислиш, че трябва да го направя, майко?

— Просто го направи. Както каза младият човек, ти си крал и мисля, че е крайно време да започнеш да се държиш като такъв.

— Има нещо друго, което трябва да се вземе предвид, ваше величество — каза Сади сериозно. — Ако малореанците обсадят Рак Ктака, аз няма да мога да вляза там. Ще трябва да стигна преди да избухнат боевете. Корабите за роби могат да се движат относително свободно, освен ако не се води битка, но след като боевете започнат, малореанците със сигурност ще ни задържат. Ако не се движим много бързо, вашият дагаш няма да стигне Рак Хага до следващото лято.

Изражението на Ургит стана още по-неутешимо.

— Не бях помислил за това — призна той. — Мисля, че ти и твоите хора трябва да се приготвите да заминете веднага. Ще изпратя съобщение до храма и ще кажа на Агачак, че в плановете има промяна.

Вратата се отвори и Оскатат влезе с мургския генерал, който толкова грубо бе поискал подписа на Ургит предния ден.

— А, генерал Крадак — поздрави Ургит генерала с очевидно пресилена веселост. — Колко хубаво, че ни посетихте. Чухте ли какво става на юг?

Генералът отсечено кимна и каза:

— Ситуацията е сериозна. Рак Горут и Рак Ктака са в голяма опасност.

— Какво ще ме посъветвате, генерале? — попита Ургит.

— Няма какво да ви съветвам — каза Крадак. — Ще трябва да приемем факта, че Горут и Ктака са загубени и да насочим усилията си към това да запазим Урга, Морет и Арага.

— Генерале, така само три от деветте военни области в Ктхол Мургос ще останат под мой контрол. Закат изяжда кралството ми.

Генералът сви рамене.

— Не можем да стигнем до Рак Ктака преди малореанците. Градът ще падне. Нищо не можем да направим.

— А какво ще стане, ако подсилим гарнизона там? Това ще промени ли нещата?

— Със сигурност, но е невъзможно.

— Може би не — каза Ургит и погледна Гарион. — Какво мислите за идеята да откараме там подкрепленията по море?

— По море? — Генералът премигна, но лицето му веднага стана безизразно. — Това е абсурдно.

— Защо да е абсурдно?

— Никога не е било правено.

— Има много неща, които никога не са били правени. Има ли обаче някаква особена причина, заради която не може да се направят?

— Корабите потъват, ваше величество — кисело изтъкна Крадак, сякаш говореше на дете. — Войниците знаят това и ще откажат да се качат на борда.

Оскатат пристъпи напред.

— Не и ако разпънете на кръст на самия док първите десетима, които откажат — каза той уверено. — Такъв пример ще намали нежеланието на останалите.

Крадак погледна сивокосия мъж с неприкрито презрение.

— Какво може да знае един прислужник за управлението? — После пак обърна поглед към Ургит с открито неодобрение и каза: — Просто седи на трона си, Ургит. Играй си с короната и скиптъра си и се преструвай, че си истински крал. Не си ври носа в ръководенето на войната.

Лицето на Ургит пребледня.

— Да изпратя ли да повикат палача, ваше величество? — попита Оскатат с леден глас. — Изглежда, че от генерал Крадак вече няма никаква полза.

Крадак го погледна невярващо.

— Как се осмеляваш… — задъха се той.

— Сега главата ти зависи само от волята на негово величество, Крадак. Една негова дума и тя ще се изтърколи в прахта.

— Аз съм генерал в армията на Ктхол Мургос! — Крадак се вкопчи в златната верижка около врата си, сякаш за да се увери. — Моето назначение идва от самия Таур. Ти нямаш никаква власт над мен, Оскатат.

Ургит се изправи в стола си и лицето му почервеня.

— Ама наистина ли? — каза той с опасно тих глас. — Може би е време да уточним някои неща. — Той свали короната си и я вдигна нависоко. — Знаеш ли какво е това, Крадак?

Генералът го погледна свирепо.

— Отговори ми!

— Това е короната на Ктхол Мургос — отговори Крадак намусено.

— И човекът, който я носи, притежава абсолютната власт, нали?

— Носеше я Таур.

— Таур е мъртъв. Сега аз седя на трона и ти ще ми се подчиняваш по същия начин, по който се подчиняваше на него. Разбираш ли ме?

— Ти не си Таур.

— Това е болезнено очевидно, генерал Крадак — отговори студено Ургит. — Но въпреки това аз съм твоят крал. Аз съм също и Урго. Когато се вълнувам, усещам, че ме обзема лудостта на ургите, а точно сега това става много бързо. Ако не изпълняваш точно това, което ти казвам, преди залез слънце ще бъдеш с една глава по-нисък. А сега иди да предадеш заповедта за качването на войниците на корабите.

— А ако откажа?

Изражението на Ургит стана колебливо. Поради някаква причина той погледна Гарион въпросително.

— Убий го — каза Гарион с равния и безчувствен глас, с който знаеше, че веднага привлича вниманието на околните.

Ургит рязко дръпна звънеца. Двама яки стражи веднага се отзоваха на сигнала.

— Да, ваше величество? — каза единият.

— Е, Крадак? — попита Ургит. — Какво да бъде? Корабите или дръвникът? Говори по-високо, човече. Нямам цял ден.

Лицето на Крадак стана мъртвешки бледо.

— Корабите, ваше величество — отговори той с треперещ глас.

— Чудесно. Много се радвам, че успяхме да разрешим разногласията си без караници.

Ургит се обърна към стражите:

— Сега генерал Крадак отива право в казармите на Трети отряд — каза им той. — Вие ще го придружите. Той ще заповяда на войниците да се качат на корабите в пристанището и да отплават за Рак Ктака. — Той погледна Крадак строго и недоверчиво. — Ако им заповяда нещо друго, веднага трябва да му отрежете главата и да ми я донесете в кофа.

— На вашите заповеди, ваше величество — отговориха едновременно мургите и тупнаха с юмрук ризниците си.

Крадак се обърна, треперещ и смазан, и излезе, съпровождан от неумолимите мургски стражи.

Ургит запази властното изражение на лицето си, докато вратата не се затвори, после размаха ръце във въздуха и затропа с крака по пода, като викаше от радост.

— О, богове! Много ми хареса! През целия си живот съм искал да го направя!

Лейди Тамазин се изправи тържествено от креслото си, докуцука до сина си и без да казва нищо, го прегърна.

— Проява на чувства, майко? — попита той и се усмихна широко. — Колко ужасно немургско. — После се засмя и също я прегърна.

— Може би в крайна сметка има надежда — каза тя тихо на Оскатат.

По устните на мурга бавно се очерта усмивка.

— Изглежда малко по-обещаващо, милейди — съгласи се той.

— Благодаря ти за подкрепата, Оскатат — каза Ургит. — Може би нямаше да успея без твоя помощ. Трябва да кажа обаче, че съм малко изненадан от факта, че одобри плана ми.

— Аз не го одобрявам. Мисля, че е абсурден и че почти сигурно е обречен.

Ургит премигна.

— Обаче ти постигна нещо друго — нещо, което е много по-важно. — На лицето на сенешала се четеше особена гордост. — Съзнаваш ли, че ти за пръв път се изправи лице в лице с генералите си? Те се отнасят арогантно към теб още от деня, в който се качи на трона. Загубата на няколко кораба и няколко хиляди мъже е ниска цена за един истински крал на трона на Ктхол Мургос.

— Благодаря ти за откровеността, Оскатат — каза Ургит сериозно. — Но нещата може и да не се развият толкова катастрофално, колкото си мислиш.

— Може би. Но Таур никога нямаше да направи това.

— Може да дойде ден, в който всички ние ще сме щастливи от факта, че Таур вече не е сред нас, Оскатат. — По устните на краля плъзна лека иронична усмивка. — Всъщност чувствам, че вече ме обзема леко вълнение. Аз губя тази война, стари приятелю, а човек който губи, не може да си позволи да е консервативен. Трябва да поема няколко риска, ако искам да попреча на Кал Закат да влезе в Рак Урга с главата ми, побита на кол.

— Както заповяда ваше величество — каза сенешалът с поклон.

— Аз също ще дам някои заповеди. Имам ли позволението ви да се оттегля?

— Разбира се.

Оскатат се обърна и тръгна към вратата. В същия миг тя се отвори и влезе Силк. Сенешалът спря и се вгледа в драснианеца. Ръката на Силк се стрелна към качулката на робата му, после той с печална гримаса се отказа да се крие. Гарион изохка вътрешно и внимателно се придвижи към Оскатат. Дурник и гигантският Тот също застанаха нащрек, готови да действат бързо, за да предотвратят евентуална безредица.

— Ти! — възкликна Оскатат. — Какво правиш тук?

Изражението на Силк стана смирено.

— Просто минавам, Оскатат — отговори той небрежно. — Как си?

— Какво означава това? — попита Ургит.

— Сенешалът и аз сме стари стари приятели, ваше величество — отговори Силк. — Срещнахме се преди няколко години в Рак Госка.

— Ваше величество знае ли истинската самоличност на този човек? — попита Оскатат.

Ургит сви рамене.

— Той е един от слугите на Сади — каза той. — Или поне така ми казаха.

— Едва ли, Ургит. Това е принц Келдар от Драсния — най-известният шпионин в целия свят.

— Почитаемият сенешал е твърде щедър в хвалбите си — отбеляза Силк скромно.

— Отричаш ли, че уби войниците, които Таур изпрати да те арестуват, когато интригата ти в Рак Госка беше разкрита? — каза Оскатат обвиняващо.

— Не знам дали бих използвал точно думата „уби“, почитаеми — трепна Силк. — Е, ще призная че имаше малко недоразумение, но това е доста нетактичен начин за представяне на нещата.

— Ваше величество — каза старият мург. — Този човек е отговорен за смъртта на Дорак Ургас, вашия най-голям брат. Има отдавнашна заповед за неговата незабавна екзекуция. Веднага ще наредя да доведат палача.

15.

Изражението на Ургит стана хладно. Очите му се присвиха и той започна да гризе нервно ноктите си.

— Добре, Сади — каза той, — какво означава всичко това?

— Ваше величество… — Евнухът разпери ръце.

— Не ми се прави на невинен — рече Ургит. — Знаеше ли за този човек? — Той посочи Силк.

— Ами да, но…

— И реши да не ми казваш? Каква е играта ти, Сади?

Евнухът се поколеба и по челото му избиха капчици пот. Дурник и Тот минаха край Оскатат и небрежно се подпряха на стената от двете страни на вратата.

— Е, Сади? — настоя Ургит. — Чувал съм за този принц Келдар. Той е не само шпионин, но и убиец. — Очите му внезапно се разшириха. — Значи е това! — задъха се той и погледна Силк. — Белгарион ви е изпратил да ме убиете — теб и останалите алорни?

— Не говори безсмислици, Ургит — обади се лейди Тамазин от креслото си. — Ти прекара часове с тези хора, откакто са тук. Ако са искали да те убият, досега щеше да си мъртъв.

Той обмисли казаното.

— Добре, принц Келдар. Говори. Искам да знам какво точно правите тук. Говори.

Силк сви рамене.

— Нещата стоят така, както казах на почитаемия Оскатат, ваше величество. Аз просто минавам оттук. Имам работа в друга част на света.

— Коя част?

— Тук-там — каза Силк уклончиво.

— Тук обаче ще получа някои верни отговори — закани се Ургит.

— Да изпратя ли за палача, ваше величество? — попита Оскатат злокобно.

— Това може би не е лоша идея — съгласи се Ургит.

Сенешалът се обърна, но Дурник и безразличният Тот му попречиха да излезе. Ургит веднага схвана ситуацията и посегна към звънеца, чийто сигнал веднага щеше да напълни стаята с въоръжени мурги.

— Ургит! — извика лейди Тамазин. — Не! — Той се поколеба. — Прави каквото ти казвам!

— Какво? — попита той.

— Огледай се — каза му тя. — Ако само докоснеш този звънец, някой от тези хора ще ти пререже гърлото преди да успееш дори да го дръпнеш.

Изражението му изведнъж стана уплашено и той свали ръка. Сади прочисти гърлото си.

— Ваше величество — каза той. — Смятам, че кралицата майка много добре разбра положението. И двамата сме в позиция да си причиним взаимно голямо неудобство. Няма ли да е по-мъдро, ако обсъдим нещата разумно преди да е станало някое недоразумение?

— Какво искаш, Сади? — попита го Ургит с леко разтреперан глас.

— Само това, което възнамерявахте да направите през цялото време, ваше величество. Както каза Келдар, имаме работа в друга частна света, която не ви засяга пряко. Дайте ни кораба, който така и така щяхте да ни дадете, и в замяна ние ще заведем вашия дагаш в Рак Хага, както обещахме. След това ще продължим с личните си работи. От това по-справедливо накъде?

— Послушай го, Ургит — каза лейди Тамазин. — Той говори умно.

Ургит се колебаеше.

— Наистина ли мислиш така, майко?

— Как могат да ти навредят, след като пресекат малореанските граници? — попита тя. — Ако те притесняват, просто ги махни от Рак Урга колкото е възможно по-бързо.

— Всички освен този. — Оскатат посочи Силк.

— Но ние наистина се нуждаем от него, господарю — каза Сади учтиво.

— Той уби Дорак Ургас — каза инатливо сенешалът.

— Можем да му дадем медал за това по-късно Оскатат — рече Ургит и Оскатат се втренчи в него. — О, стига вече, приятелю. Ти мразеше Дарак толкова, колкото и аз.

— Той беше мургски принц, ваше величество. Убийството му не може да мине безнаказано.

— Изглежда, забравяш, че аз убих десетина от собствените си братя — също мургски принцове, в борбата за трона. Планираш ли да накажеш и мен? — Ургит погледна Сади. — Въпреки това мисля, че няма да е зле да запазя Келдар тук в Дроджим. Нещо като форма на обвързване. И веднага щом заведете Кабах в Рак Хага, ще го освободя и той ще може да ви настигне.

Сади се намръщи.

— Ургит, пропускаш нещо важно — каза лейди Тамазин, като внимателно се наведе напред.

— О? И какво е то, майко?

— Принц Келдар от Драсния има репутацията на един от най-близките приятели на крал Белгарион. Ти имаш идеалния пратеник, който да предаде съобщение на риванския крал.

Той погледна Силк.

— Вярно ли е това? — попита той. — Наистина ли познаваш Белгарион?

— Доста добре при това — отговори Силк. — Познавам го от малък.

— Старецът ей там каза, че Белгарион точно сега не е в Рива. Имаш ли представа къде може да бъде?

— Ваше величество — отговори Силк със съвсем безизразно изражение, — честно да ви кажа, аз знам дори къде е Белгарион точно в този момент.

Ургит почеса бузата си и го изгледа подозрително.

— Това не ми харесва — каза той. — Да предположим, че ти дам съобщение за Белгарион. Какво ти пречи просто да го захвърлиш и да се присъединиш към приятелите си?

— Етичността — сви рамене Силк. — Аз винаги върша това, за което ми се плаща. А вие възнамерявате да ми платите, нали?

Ургит се вгледа в Силк за момент, после отметна глава и се засмя.

— Ти си абсолютно възмутителен, Келдар. Ето те тук, на две крачки от дръвника на палача, и имаш наглостта да ме изнудваш за пари.

Силк въздъхна и се огледа трагично наоколо.

— Защо думата „плащам“ винаги донася същия ужасѐн поглед очите на кралете из целия свят? — запита той. — Със сигурност ваше величество не би очаквал да изпълня такова уникално поръчение без някаква малка компенсация, нали?

— Не мислиш ли, че да запазиш главата си е напълно достатъчно заплащане?

— О, мисля, че съм в безопасност. Тъй като съм единственият, който може да гарантира, че ще достави вашето съобщение, аз съм твърде ценен, за да ме убиете, не мислите ли?

Лейди Тамазин внезапно се засмя и погледна двамата по особен начин.

— Нещо смешно, майко? — попита я Ургит.

— Нищо, Ургит. Наистина нищо.

В очите на краля все още се четеше нерешителност. Той погледна управителя с надежда и попита:

— Ти какво мислиш, Оскатат? Мога ли да се доверя на този малък негодник?

— Решението е ваше, ваше величество — отговори рязко старият мург.

— Не те питам като твой крал — каза Ургит. — Питам те като приятел.

Оскатат трепна.

— Това е жестоко, Ургит — рече той. — Принуждаваш ме да избирам между дълга и приятелството.

— Добре тогава. Нека да се изразя така. Какво би трябвало да направя?

— Като крал, трябва да спазваш закона — дори и ако това означава да потъпчеш собствените си интереси. Като човек обаче би трябвало да се възползваш от всяка възможност, която може да предотврати катастрофа.

— Е? И какво да направя? Какъв да бъда — крал или човек? Ти как ще ме посъветваш?

Въпросът остана да виси във въздуха. Сенешалът не искаше да срещне очите на Ургит. Вместо това хвърли бърз умолителен поглед към лейди Тамазин.

— Прости ми, Торак — промърмори Остакат накрая, изправи се и погледна краля право в очите. — Бъди себе си, Ургит — каза той. Ако този драснианец може да уговори съюз с Белгарион, тогава му плати колкото поиска и го изпрати да свърши работата. Белгарион може и да те измами по-късно, но Кал Закат иска главата ти сега. Имаш нужда от този съюз без значение на каква цена ще го получиш.

— Благодаря ти, Оскатат — каза кралят с искрена благодарност.

После се обърна към Силк.

— Колко бързо можеш да занесеш посланието ми на Белгарион?

— Ваше величество — отговори Силк, — мога да предам писмото ви на Белгарион по-бързо, отколкото дори можете да си представите. А сега ще се уговорим ли за парите? — Дългият му остър нос започна да помръдва по познат на Гарион начин.

— Колко искаш? — попита Ургит предпазливо.

— О — престори се Силк, че обмисля отговора си, — предполагам че сто толнедрански златни марки ще са достатъчно.

Ургит го погледна изумено.

— Сто марки? Ти си луд!

Силк небрежно загледа ноктите на ръката си.

— Сумата може да се обсъди, ваше величество — призна той. — Просто исках да определя някаква груба цена с цел преговорите да потеглят.

Очите на Ургит придобиха странен блясък. Той се наведе напред и разсеяно подръпна носа си.

— Мога да ти платя най-много десет — отвърна той. — Аз всъщност не държа толнедрански монети в хазната си.

— О, това не е проблем, ваше величество — каза Силк великодушно. — Мога да приема и ангаракски монети, но разбира се, с малък отбив.

— Отбив?

— Ангаракското злато очевидно не е чисто, крал Ургит. Затова е и червено, а не жълто.

Ургит го погледна внимателно и каза:

— Защо не седнеш, приятелю? Това може да отнеме малко време — Странно или не, но и неговият нос беше започнал да помръдва.

Последва демонстрация на удивителна виртуозност от страна на двамата преговарящи. Гарион беше виждал Силк в такива ситуации много пъти и вярваше, че остроносият му приятел няма равен на себе си, когато трябва да извлече възможно най-много от някоя сделка. Ургит обаче бързо показа, че и той е експерт в тази игра. Когато Силк изтъкваше с удобно преувеличени думи опасностите, с които щеше да се сблъска по пътя си, Ургит отвръщаше, като му предлагаше ескорт от мургски войници, вместо по-висока компенсация. Силк изостави този фронт на атака и за известно време се съсредоточи върху страничните разходи — свежи коне, храна и място за спане, подкупи и други от сорта. Във всеки от случаите мургският крал предлагаше помощ вместо пари — коне, храна и място за спане в мургските посолства или търговски мисии, а любезните служби на мургските чиновници щели да се погрижат за подкупите. Силк се престори, че обмисля това, но бдителните му очи не се отделяха от лицето на противника. После той се върна към по-рано подготвената си позиция и отново подчерта приятелството си с риванския крал и факта, че може би той ще успее по-добре от всеки друг на света да представи предложения съюз на Белгарион в най-благоприятна светлина.

— В крайна сметка — заключи той — нещата се свеждат до това, доколко ценен е този съюз за вас, нали?

— Наистина е много ценен — призна Ургит с измамна искреност. — Признавам и че ти вероятно си идеалният пратеник, но нямам никаква гаранция, че Белгарион ще приеме съюза, нали? — Той замълча, сякаш току-що му е хрумнала идея. — Знаеш ли какво ще ти кажа — каза той с малко прекален ентусиазъм. — Защо не определим относително умерена цифра за самото доставяне на писмото — да кажем десетте марки, които ти предложих преди малко. — Изражението на Силк стана инатливо, но Ургит вдигна ръка. — Изслушай ме докрай. Както току-що предложих, ще се съгласим на една сума за доставянето на писмото. Тогава, ако Белгарион се съгласи да приеме съюза, аз ще бъда повече от щастлив да ти дам останалите пари, които ми искаш.

— Но това съвсем не е справедливо, ваше величество — запротестира Силк. — Вие поставяте целия въпрос в ръцете на трета страна. Аз мога да гарантирам доставяне, но не и договаряне. Белгарион е суверенен монарх. Аз не мога да му казвам какво да прави, а и няма начин, по който да разбера как ще реагира той на вашето предложение.

— Не каза ли, че сте стари приятели? Със сигурност го познаваш достатъчно добре, за да имаш поне някаква представа как ще реагира.

— Вие променяте изцяло базата за преговори, ваше величество — обвини го Силк.

— Да, знам — подсмихна се Ургит.

— Заплащането за реалното постигане на съюз между вас и Белгарион ще бъде много, много по-високо — отвърна Силк. — В крайна сметка това, което предлагате, е изключително опасно.

— Опасно? Не те разбирам, принц Келдар.

— Белгарион не е съвсем независим. Въпреки че е Върховен господар на Запада, той е отговорен пред останалите крале — особено пред алорните; а нека бъдем честни — алорните мразят мургите. Ако го убедя да приеме да се съюзи с вас, останалите алорнски крале вероятно ще помислят, че той е предател. Може да се получи така, че да бягам от техните убийци до края на живота си.

— Трудно ми е да повярвам на това, Келдар.

— Вие не ги познавате. Алорните са ужасно отмъстителна раса. Дори кралица Порен, с която сме близки роднини, би издала заповед да ме преследват, ако реши, че съм предал основно алорнско разбиране за света. За това, което предлагате, не може и дума да става, освен ако разбира се, не започнем да говорим за наистина значителна сума.

— А колко значителна точно? — попита Ургит предпазливо.

— Добре сега, да видим… — Силк се престори, че обмисля отговора си. — Разбира се, аз ще трябва да изоставя всичките си работи в Западните кралства. Ако алорнските крале ме обявят за човек извън закона, всичките ми активи ще бъдат отнети. Моите търговски занимания са доста обширни и ще ми отнеме доста време, докато изчисля реалната им стойност. Тогава, разбира се, ще трябва да поема разноските около започването на работа в част на света, където алорните няма да ме достигнат.

— Това е лесно, Келдар. Ела в Ктхол Мургос и аз ще те защитавам.

— Не се обиждайте, ваше величество, но Ктхол Мургос не ме устройва. Мислех си може би за Мал Зет или Мелцена. Вероятно в Мелцена ще ми бъде доста добре.

— Силк — рязко каза Белгарат. — Какъв е смисълът на всичко това?

— Аз просто…

— Знам какво правиш. Можеш да се забавляваш някой друг път. Точно сега трябва да бързаме за кораба.

— Но, Белг… — Силк се усети и хвърли към Ургит кос поглед.

— Ти нямаш право да раздаваш заповеди, старче — каза мургският крал и се огледа подозрително. — Тук става нещо, което не ми харесва. Мисля, че днес никой няма да пътува за никъде. Няма да освободя никой от вас, докато не стигна до дъното на всичко това.

— Не говори глупости, Ургит — прекъсна го майка му. — Тези хора трябва да заминат веднага.

— Не се намесвай, майко.

— Престани да се държиш като дете. Сади трябва да премине Рак Ктака преди да започнат боевете, а Келдар — да тръгне към Белгарион до час. Не погубвай тази възможност от чисто любопитство.

Погледите им се сблъскаха. Лицето на Ургит стана гневно, а на майка му — непреклонно. След една дълга секунда той наведе очи.

— Ти не си такава, майко — промърмори той. — Защо се опитваш нарочно да ме унижиш пред хората?

— Не е вярно, Ургит. Просто се опитвам да те върна към разума. Един крал винаги трябва да приема действителността, дори и ако тя наранява гордостта му.

Той я загледа дълго и проницателно.

— Времето наистина не е толкова ограничено, майко — каза той. — Сади има достатъчно време, а Келдар наистина може да не тръгва още един-два дни. Ако не бях сигурен, щях да кажа, че имаш някаква лична причина, заради която не искаш да говоря повече с тях.

— Глупости! — каза тя, но лицето й побледня.

— Ти си разстроена, майко — настоя той. — От какво?

— Тя не може да ви каже — каза внезапно Ерионд, който беше седнал на една пейка до прозорците. Есенното слънце струеше златисто върху светлата му коса.

— Какво?

— Майка ви не може да ви каже — повтори Ерионд. — Има тайна, която тя е заключила в сърцето си още отпреди да се родите.

— Не! — задъха се лейди Тамазин. — Недей!

— Каква е тази тайна? — настоя Ургит. Очите му се местеха подозрително от лице на лице.

По бузите на Ерионд се появи лека руменина.

— Наистина не искам да кажа — отговори той притеснено.

Велвет, която внимателно беше наблюдавала диалога, внезапно започна да се смее.

— Какво е толкова забавно, млада госпожице? — попита раздразнено Ургит.

— Хрумна ми една странна мисъл, ваше величество — отговори тя и се обърна към лейди Тамазин. — Не казахте ли, че сте познавали бащата на принц Келдар, милейди?

Тамазин повдигна брадичка, лицето й стана мъртвешки бледо, но тя не отговори.

— Преди колко време казахте, че е било това? — попита Велвет.

Устните на Тамазин останаха здраво стиснати. Велвет въздъхна и погледна Силк.

— Келдар — каза тя, — преди доста време баща ти е посетил Рак Госка, нали? Мисля, че е имало нещо общо с някакви търговски преговори от името на крал Родар. Спомняш ли си преди точно колко години е било това?

Силк изглеждаше озадачен.

— Не знам. Трябва да е било… — Той помисли малко. — Спомням си, че майка ми и аз бяхме в замъка Боктор, докато него го нямаше. Мисля, че тогава бях на около осем. Това значи, че е било преди около четиридесет години. Какво означава всичко това. Лизел?

— Интересно — промърмори тя, без да обръща внимание на въпроса. После продължи: — Лейди Тамазин, вие непрекъснато уверявате сина си, че той няма да полудее. Но нали всеки мъж от ургската линия става жертва на това наследствено нещастие? Какво ви прави толкова сигурна, че той ще успее да избегне по някакъв начин проклятието?

Лицето на Тамазин стана още по-бледо.

— Ваша милост — обърна се Велвет към Оскатат, — питам просто от любопитство, на колко години е негово величество?

Лицето на Оскатат също беше мъртвешки бледо. Той погледна лейди Тамазин поразен, но и неговите устни не помръднаха.

— На трийсет и девет съм — сопна се Ургит. — Какво значение…

— Внезапно кралят млъкна, очите му се разшириха и той изумен възкликна: — Майко!

Сади започна да се смее.

— Обичам, когато нещата завършват щастливо. А вие? — каза весело Велвет и погледна Силк закачливо. — Е, не стой така там Келдар. Иди да прегърнеш брат си.

Лейди Тамазин бавно се изправи и гордо каза:

— Извикай палача, Оскатат. Готова съм.

— Не, милейди — отговори той. — Няма да направя това.

— Такъв е законът, Оскатат — настоя тя. — Мургска жена, която петни съпруга си, трябва да бъде екзекутирана веднага.

— О, седни, майко — каза Ургит, като разсеяно гризеше кокалчетата на ръката си. — Не е време за театрални представления.

Погледът на Силк беше малко раздразнен.

— Много си схватлива, Лизел — каза той напрегнато.

— Всъщност не съм — призна тя. — Трябваше да предположа това преди доста време. Ти и негово величество можете да се използвате взаимно като огледала за бръснене. А и той преговаря почти толкова хитро като теб. — Тя погледна потресения мургски крал и на бузите й се появиха трапчинки. — Ако на ваше величество му дойде до гуша от трона, сигурна съм, че чичо ми ще ви намери работа.

— Това доста променя нещата, Ургит — каза Белгарат. — Предубежденията на твоите поданици са добре известни. Ако открият, че не си истински мург, може доста да се развълнуват, не мислиш ли?

Ургит, който гледаше Силк втренчено, каза разсеяно:

— О, я млъкни, старче. Остави ме да обмисля как ще се справя с всичко това.

— Сигурен съм, че ваше величество съзнава, че може да разчита изцяло на нашата дискретност — каза любезно Сади.

— Разбира се — отговори сухо Ургит. — Стига да правя това, което ми казвате.

— О, това се разбира от само себе си.

Ургит погледна сенешала си и каза:

— Е, Оскатат, сега ще се втурнеш ли към най-високия прозорец на Дроджим да съобщиш това на целия град?

— Защо да го правя? — сви рамене Оскатат. — От самото начало знам, че не си син на Таур.

Лейди Тамазин се задъха и внезапно докосна устните си с ръка.

— Ти си знаел, Оскатат? И си запазил моя позор в тайна?

— Милейди — каза той със скован поклон, — аз нямаше да ви издам дори и да ме бяха измъчвали.

Тя го погледна особено попита нежно:

— И защо, Оскатат?

— Вие, както и аз, сте от Камарата на Хага — отговори той. — Лоялността към кръвта в Ктхол Мургос е много силна.

— И това ли е всичко, Оскатат? Това ли е единствената причина, заради която се сприятели с мен и защити сина ми?

Той я погледна право в лицето.

— Не, милейди — каза почти с гордост той, — не е. — Тя трепна с мигли. — Имаше и други причини, заради които запазих тайната ви — продължи той. — Може би не толкова лични, но точно толкова силни. Ургската династия беше довела Ктхол Мургос до ръба на катастрофата. Видях в младия Ургит голяма надежда за кралството. Може би ми се щеше да е по-силен, но бързината на ума му беше многообещаваща. В края на краищата един умен крал често е за предпочитане пред друг, който е силен, но няма капка мозък.

Белгарат се изправи и каза:

— Съжалявам, че трябва да наруша тази тържественост, но е време да тръгваме. Започват да се разкриват твърде много тайни. — Той погледна Ургит. — Изпратихте ли вестител до храма? Ако дагашът на Агачак иска да дойде с нас, ще трябва веднага да отиде на пристанището.

Ургит ядосано понечи да се изправи, но спря и очите му се присвиха.

— Кой си ти всъщност, старче? — попита той. — Приличаш на скитник, но раздаваш заповеди наляво и надясно като император.

Очите на лейди Тамазин, които бяха насочени към Белгарат, внезапно се разшириха. Тя се обърна и погледна леля Паул със страхопочитание.

— Ургит! — каза тя с почти задавен шепот.

— Какво има, майко?

— Погледни го. Погледни го много внимателно и после виж дъщеря му.

— Дъщеря му? Не знаех, че са роднини.

— И аз не знаех досега. — Кралицата майка погледна Поулгара в очите. — Той е баща ви, нали, лейди Поулгара?

Поулгара се изправи и светлината от свещите се отрази в белия кичур коса върху челото й.

— Мисля, че това отиде твърде далече, татко — каза тя кисело. — Няма никакъв смисъл да се опитваме повече да крием, нали?

— Стари приятелю — каза Силк ведро, — ти наистина трябва да направиш нещо с вида си. Описанието ти е било разнасяно из света през всичките тези векове и занапред хората ще могат да те разпознават още по-често. Мислил ли си поне да си обръснеш брадата?

Ургит гледаше стария мъж почти ужасено.

— О, стига си ме зяпал — каза Белгарат с отвращение. Ургит потрепера. — И недей да трепериш. Няма значение какво са ти казвали, но аз нямам навика да отхапвам главите на мургските бебета само за забавление. — Той подръпна замислено едното си ухо, погледна първо Ургит, после лейди Тамазин, а накрая и Оскатат и Прала. — Мисля, че ще се наложи малка промяна в плановете. Вярвам, че всички ще развиете неустоимо желание да пътувате по море — просто от предпазливост. Вие имате някои тайни, които искате да запазите, ние — също. По този начин ще можем да се държим взаимно под око.

— Шегуваш се! — избухна Ургит.

— Не, не се шегувам. Не обичам да оставям зад себе си недовършени работи.

Вратата се отвори. Гарион се обърна бързо, но спря ръката си на половината път до дръжката на меча си. Мургският офицер, който беше влязъл, усети напрежението и огледа любопитно всички.

— Извинете ме, ваше величество — каза той малко предпазливо.

Ургит го погледна и по лицето му бързо премина руменина на надежда. Той хвърли бърз предпазлив поглед към Белгарат, после каза малко прекалено спокойно:

— Какво има, полковник?

— Току-що пристигна писмо от йерарха, ваше величество. Дагашът Кабах ще бъде на пристанището до един час.

Дурник и Тот бяха застанали от двете страни на Оскатат, а Поулгара стоеше до креслото на лейди Тамазин. Лицето на Ургит беше бледо и изпълнено със страх.

— Добре, полковник — отговори той. — Благодаря, че ме уведоми.

Офицерът отдаде чест и се обърна към вратата.

— Полковник — спря го ясният глас на Прала.

Той се обърна и попита с уважение:

— Да, принцесо?

Велвет се движеше към мургското момиче с измамна небрежност. Докато измерваше разстоянието до нищо неподозиращия полковник, Гарион потрепера вътрешно от вероятността за внезапно и отвратително насилие.

— Имате ли някакви сведения за времето на южния бряг? — попита спокойно Прала.

— Има доста вятър, ваше височество — отговори полковникът, — и почти непрекъснато се разразяват бури.

— Благодаря, полковник.

Той се поклони и излезе. Гарион шумно издиша.

— Господарю Белгарат. — Гласът на Прала беше решителен. — Не можете да излагате лейди Тамазин на такова време. Аз няма да позволя това.

— Няма да позволиш? — попита Белгарат невярващо.

— Няма. Ако потрябва, ще крещя така, че и покривът ще падне. — Тя се обърна спокойно към Велвет. — Не се доближавай и на стъпка, Лизел. Мога да извикам поне два пъти преди да ме убиеш. Това ще доведе тичешком всеки страж в Дроджим в тази стая.

— Тя е права, татко — каза Поулгара спокойно. — Тамазин може да не издържи суровото пътуване.

— Не бихме ли могли…

— Не, татко — каза твърдо тя. — Не може да става и дума за това.

Той кисело се намръщи и направи знак на Сади. Двамата се оттеглиха в другия край на стаята и тихо заговориха нещо.

— Имаш нож под жакета си, нали, Келдар? — попита Ургит.

— Всъщност два — отговори Силк. — Плюс още един в ботуша и един, закачен на връв зад врата ми. Харесва ми да съм подготвен за евентуални малки неприятности. Но защо да се замисляме върху проблем, който никога няма да възникне?

— Ти си ужасен човек, Келдар.

— Знам.

Белгарат се върна със Сади и каза:

— Лейди Тамазин.

Кралицата майка повдигна брадичка.

— Да?

— Предвид обстоятелствата, вярвам, че можем да разчитаме на вашата дискретност — каза той. — Вие вече сте доказали, че можете да пазите тайна. Нали разбирате, че вашият живот и този на сина ви зависят от това да не разкривате това, което научихте тук?

— Да, разбирам.

— При всички случаи ще имаме нужда от някой, който уж да се грижи за нещата, така че предполагам тук всичко ще се нареди.

— Това, което предлагате, е невъзможно, господарю Белгарат.

— Наистина ми се ще хората да престанат да използват тази дума. Какъв е проблемът сега?

— Мургите няма да приемат заповеди от жена.

Белгарат изсумтя кисело:

— О, да. Бях забравил за този особен мургски предразсъдък.

— Почитаеми Оскатат — каза Сади. Лицето на сенеша беше каменно. Той погледна Дурник и Тот от двете си страни. — Не сте ли вие този, който би трябвало да управлява държавата, когато негово величество отсъства?

— Възможно е.

— Докъде точно стига лоялността ви към вашата роднина лейди Тамазин?

Оскатат се намръщи.

— Ерионд — каза Се’Недра.

— Да?

— Можем ли да имаме доверие на сенешала, че няма да изпрати след нас потеря веднага щом заминем?

Гарион се сепна. Беше забравил за необикновената дарба на младия си приятел да вижда право в главите и сърцата на хората.

— Няма да каже нищо — отговори уверено Ерионд.

— Сигурен ли си? — попита Се’Недра.

— Абсолютно. Би предпочел да умре, отколкото да предаде Тамазин.

Тъмна руменина се появи по белязаните бузи на стария мург и той извърна лице, за да избегне погледа на кралицата майка.

— Добре тогава. — Тонът на Белгарат беше решителен. — Ургит ще дойде с нас. — Той погледна сенешала. — Ще го оставим недалеч от Рак Ктака. Имате думата ми за това. Вие ще останете тук с Тамазин. Зависи от вас, но ви препоръчвам да се придържате към плана и да изпратите подкрепленията до града по море. В противен случай вашият крал ще трябва да задържи малореанците сам-самичък.

— А Прала? — попита Се’Недра.

Белгарат се почеса по ухото.

— Няма никакъв смисъл да я взимаме с нас — каза той. — Сигурен съм, че ако остане тук, Тамазин и Оскатат ще се погрижат да не разкрие нищо.

— Не, господарю Белгарат — каза твърдо стройната ктанска принцеса. — Аз няма да остана тук. Ако негово величество заминава за Рак Ктака, и аз ще замина. Няма да обещая, че ще мълча. Нямате избор — трябва или да ме вземете, или да ме убиете.

— Какво означава това? — попита неразбиращо Ургит.

Силк обаче вече беше отгатнал.

— Ако искаш да започнеш да бягаш точно сега, Ургит, аз ще се опитам да я задържа, докато се отдалечиш на достатъчно разстояние.

— За какво говориш, Келдар?

— Ако имаш много, много късмет, братко, Кал Закат няма да те пипне, но се боя, че шансовете ти да избягаш от тази млада дама са далеч по-нищожни. Приеми съвета ми и започни веднага да тичаш.

16.

Откъм Голямото западно море идваха тежки сиви облаци. Силният вятър дърпаше дрехите им и те едва се качиха на конете си в двора на Дроджим.

— Знаеш какво да правиш, нали, Оскатат? — попита Ургит сенешала си.

Старият мург кимна.

— Корабите с подкрепленията ще заминат до два дни, ваше величество. Имате думата ми.

— Добре. Предпочитам да не съм съвсем сам в тази битка. Опитай се да не използваш онези заповеди повече, отколкото е абсолютно необходимо.

— Можете да разчитате на мен. — Лицето на Оскатат се изкриви в мрачна усмивка.

Ургит му отговори с вълче хилене.

— И се грижи за майка ми — добави той.

— Правя това от много години, без тя дори да забележи.

Мургският крал се наведе тържествено от седлото, ръкува се с приятеля си и се изправи решително.

— Добре — каза той на офицера, отговорен за охраната. — Да тръгваме.

Излязоха от двора с тропот. Силк се приближи до брат си.

— Каква беше тази работа със заповедите? — полюбопитства той.

Ургит се засмя.

— Генералите могат да откажат да се подчинят на Оскатат — обясни той, — така че подписах заповеди за екзекуцията на всеки и му позволих да ги използва, както сметне за добре.

— Умно.

— Трябваше да се сетя за това още преди години. — Ургит погледна към препускащите облаци; надигащият се вятър развяваше робата му. — Не съм много добър моряк, Келдар — призна той и потрепера. — В бурно време повръщам много.

Силк се засмя.

— Тогава просто запомни, че винаги трябва да стоиш на запазената от вятъра палуба.

На Гарион му се стори, че мрачното небе някак подхожда на неприветливостта на Рак Урга. Този град, лишен от всякакъв род красота, щеше да изглежда неестествено при ясно и слънчево време. Сега обаче Рак Урга лежеше под мътните облаци като някаква каменна крастава жаба. Облечените в черни роби мурги правеха път на краля си по тесните улици. Някои от тях се покланяха, други стояха изправени с каменни лица, докато групата минаваше.

Преминаха през площада и продължиха по една калдъръмена улица, която водеше към пристанището.

— Капитане — повика Ургит офицера, който беше начело. — Наредете на един от хората си да съобщи на йерарха, че заминаваме. В храма има един човек, когото той иска да изпрати с нас.

— На вашите заповеди, ваше величество — отговори офицерът.

Зад следващия ъгъл видяха пристанището. То лежеше в закътано заливче зад носа при тясното устие на Ургския залив. Беше осеяно с боядисани в черно мургски кораби. Познатата миризма на море и суша — смесица от солена вода, морски водорасли и уловена риба, се надигна до ноздрите на Гарион. Кръвта му започна да кипи при мисълта отново да плава.

Черният кораб, до който спряха, беше по-голям от повечето съдове в пристанището. Беше тумбест и широк, с полегати мачти. Силк го огледа недоверчиво и попита брат си:

— Наистина ли наричате това нещо кораб?

— Предупредих ви за мургските кораби.

На кораба се проведе кратък спор за конете.

— И дума да не става, ваше величество — заяви твърдо капитанът на кораба — огромен и зъл на вид мъж. — Няма да кача на кораба си добитък. — И изгледа краля си със самомнителност и дори презрение.

Изражението на Ургит стана нещастно.

— Бих казал, че е време за ново упражнение по кралска настойчивост — прошепна му Силк.

Ургит го погледна, изпъна рамене и се обърна към тромавия господар на кораба.

— Качете конете на кораба си, капитане — повтори той заповедта си с по-твърд тон.

— Току-що ви казах, че аз не…

— Казвам ли го прекалено бързо? Слушайте ме внимателно този път. Качете тези коне на кораба. Ако не изпълните това, което ви казах, ще заповядам да ви заковат на носа на кораба вместо фигурата там. Разбрахме ли се?

Капитанът отстъпи една крачка, а арогантността в погледа му се смени със съмнение и загриженост.

— Ваше величество…

— Изпълнявайте, капитане! — излая Ургит. — Веднага!

Капитанът рязко се изправи, отдаде чест и се обърна към екипажа.

— Чухте краля — каза той грубо. — Натоварете конете. — После се оттегли, като си мърмореше нещо.

— Виждаш ли — каза Силк. — С всеки път става по-лесно, нали? Накрая всичко, което трябва да запомниш, е, че заповедите ти не подлежат на обсъждане.

— Знаеш ли — каза Ургит с лека усмивка, — това може да започне да ми харесва.

Моряците започнаха да бутат плашливите коне нагоре по тясното подвижно мостче. Бяха натоварили около половината животни, когато Гарион чу глухите звуци на барабан, идващи от тясната улица, водеща към кея. Облечени в черни роби гролими с лъскави стоманени маски маршируваха към водата. Движеха се с онази особена, полюшваща се походка, която Гарион беше виждал в храма. Белгарат хвана Ургит за ръкава и го издърпа далеч от стражите и заетите моряци.

— Не ни трябват изненади, Ургит — каза той твърдо. — Затова нека да приключим с формалностите с Агачак колкото е възможно по-бързо. Кажи му, че отиваш в Рак Ктака, за да командваш лично защитата на града. Да качваме вашия дагаш на кораба и да се махаме оттук.

— Всъщност нямам избор нали? — попита Ургит злощастно.

— Нямаш — отговори Белгарат. — Съвсем никакъв.

Бледият като мъртвец Агачак седеше на носилка върху раменете на дванадесет гролими. От едната му страна с изправена глава вървеше белязаната жрица Чабат. Очите й бяха възпалени от плач, а лицето й беше смъртно бледо. Погледът, който отправи към Сади обаче, беше изпълнен с неописуема омраза.

Зад носилката на Агачак се движеше закачулена фигура, която не вървеше със скованата, полюшваща се походка на гролимите в свитата. Гарион предположи, че този мъж е загадъчният Кабах и го изгледа с любопитство, но не можа да види лицето му под качулката.

Когато носилката доближи кораба, Агачак направи знак на носачите си да спрат.

— Ваше величество — поздрави той Ургит глухо, докато спускаха носилката на камъните.

— Привет, върховни.

— Получих съобщението ви. Ситуацията на юг наистина ли е толкова сериозна, колкото ми казаха?

— Боя се, че да, Агачак. Ще използвам този кораб, за да отида до Рак Ктака и да поема командването лично.

— Вие, ваше величество? — Агачак изглеждаше изненадан. — Това разумно ли е?

— Може би не, но съм сигурен, че не мога да влоша нещата повече от генералите си. Оставих заповед подкрепленията да се изпратят до града по море.

— По море? Дръзка иновация, ваше величество. Изненадан съм, че генералите ви са се съгласили.

— Не съм ги питал. Най-накрая осъзнах, че тяхното задължение да ме съветват не им дава право да ми нареждат.

Агачак го погледна замислено.

— Това е нова страна от характера ви, ваше величество — отбеляза той, като слезе от носилката си и стъпи върху камъните на кея.

— Всъщност отдавна си мислех, че е време за промяна.

В този момент Гарион почувства предупредително бучене и угнетяваща тежест, която сякаш беше съсредоточена точно над ушите му. Той погледна Поулгара и тя кимна. Не изглеждаше да идва от йерарха, който беше изцяло погълнат от разговора си с Ургит. Чабат стоеше настрана и очите й се бяха впили с омраза в Сади. Нямаше никакъв признак, че концентрира волята си. Внимателното проучване идваше от някъде другаде.

— Би трябвало да пристигнем в Рак Ктака за пет-шест дни — казваше Ургит на облечения в червена роба йерарх. — Веднага щом пристигнем, ще кажа на Уса и хората му да тръгнат към Рак Хага с нашия дагаш. Може да им се наложи да се отклонят малко на юг, за да избегнат напредването на малореанците, но няма да изгубят твърде много време.

— Трябва да сте много внимателен при Рак Ктака, ваше величество — предупреди го Агачак. — Вие сте отговорен не само за съдбата на Ктхол Мургос, но и за съдбата на целия свят.

— Не се интересувам много от съдбата, Агачак. Човек, чиято главна грижа винаги е била да остане жив през следващите един-два часа, няма много време да се тревожи за следващата година. Къде е Кабах?

Мъжът с качулката се показа иззад носилката.

— Тук съм, ваше величество — каза той с дълбок глас, който звучеше толкова познато, че по раменете на Гарион премина предупредителен бодеж.

— Добре — каза Ургит. — Имаш ли някакви последни инструкции за него, Агачак?

— Казал съм му всичко, каквото имаше за казване — отговори йерархът.

— Значи това е всичко. — Ургит се огледа. — Добре, да се качваме на кораба.

— Може би все още не, ваше величество — каза облеченият в черна роба дагаш, пристъпи напред и свали качулката си. Гарион едва потисна вика на изненада. Въпреки че черната му брада беше обръсната, нямаше никакво съмнение за самоличността на този човек. Това беше Харакан.

— Има едно последно нещо, което ваше величество трябва да знае преди да се качим на борда — заяви Харакан достатъчно високо, за да го чуят всички на кея. — Знаете ли, че онзи човек с меча ей там е Белгарион от Рива?

Очите на Ургит се разшириха, а през жреците и войниците които стояха на хлъзгавите камъни на кея, премина вълна на удивление. Мургският крал обаче бързо успя да се овладее и каза предпазливо:

— Това е много интересно предположение, Кабах. Интересно ми е да знам какво те прави толкова сигурен.

— Това са абсолютни глупости! — извика Сади.

Хлътналите очи на Агачак се впериха в лицето на Гарион.

— Аз също съм виждал Белгарион — каза той напевно. — Той беше много по-млад тогава, но има прилика.

— Прилика със сигурност — се съгласи Сади бързо, — но само прилика. Този млад мъж е на служба при мен от малък. Е, ще призная, че има известна повърхностна прилика, но мога да ви уверя, че това със сигурност не е Белгарион.

Силк стоеше точно зад Ургит и бързо шепнеше нещо на новооткрития си брат. Мургският крал беше достатъчно умел политик. Той запази изражението си, но очите му започнаха да се стрелкат неспокойно, когато усети, че се намира точно в центъра на зараждаща се експлозия. Най-накрая той прочисти гърлото си и каза:

— Ти все още не си ни казал какво те кара да мислиш, че това е Белгарион, Кабах.

— Бях в Тол Хонет преди няколко години — сви рамене Харакан. — Белгарион беше там по същото време на някакво погребение, струва ми се. Посочиха ми го.

— Мисля, че благородният дагаш греши — каза Сади. — Разпознаването му се основава само на бегъл поглед отдалече. Това едва ли може да се нарече доказателство. Казвам ви, че това не е Белгарион.

— Той лъже — каза уверено Харакан. — Аз съм дагаш. Ние сме умели наблюдатели.

— Това повдига интересен въпрос, Агачак — каза Ургит и присви очи. — Въпреки всичко дагашите все пак са мурги, а всеки жив мург разрязва лицето си за принасянето на кръв за Торак. — Той посочи две тънки бели линии на бузата си. Едва забележимите белези на краля подсказваха, че неговото разрязване не е било твърде усърдно. — Погледнете обаче нашия дагаш — продължи той. — Аз не виждам никакъв белег по лицето му. А вие?

— Моят старейшина нареди да не извършвам традиционното принасяне на кръв — каза Харакан бързо. — Искаше да не съм белязан, за да мога да се движа свободно в западните кралства.

— Съжалявам, Кабах — каза Ургит с дълбоко съмнение, — но историята ти въобще не се връзва. Принасянето на кръв за Торак е част от ритуала за встъпване в мъжество. Наистина ли си бил толкова преждевременно развит, че старейшината ти е решил да те направи шпионин преди да навършиш десет години? И дори да е така, ти пак би трябвало да извършиш ритуала, за да се ожениш или дори да влезеш в храма. Белезите могат и да не бъдат на лицето, но ако си мург, трябва да имаш белези на някое друго място. Покажи ни белезите си. Нека видим доказателството за твоята вярност към Торак и чистата ти мургска кръв.

— Почитаеми Агачак — каза Сади замислено, — това не е първото обвинение, отправено към някой от слугите ми. — Той погледна Чабат многозначително. — Възможно ли е сред вашите гролими да има хора, които не искат тази мисия да успее — някои хора, криещи се зад фалшивите си бради?

— Брада! — възкликна Силк и щракна с пръсти. — Затова не можах да го позная! Обръснал си е брадата!

Ургит се обърна въпросително към него.

— За какво говориш, приятелю?

— Извинете ме, ваше величество — каза Силк с преувеличена скромност. — Просто осъзнах едно нещо и то ме изненада. Мисля, че мога да разясня нещата.

— Искрено се надявах някой да може. Добре, говори.

— Благодаря ви, ваше величество. — Силк се огледа с великолепно имитиране на притеснение. — Аз съм алорн, ваше величество — каза той и бързо разпери ръце. — Моля да ме изслушате — помоли той наполовина краля, наполовина мургите наоколо. — Аз съм алорн, но не съм фанатизиран заради това. Мисля, че има достатъчно много място в света и за алорните, и за мургите. Живей и остави и другите да живеят, казвам аз. Както и да е, миналата година се наех като войник в армията на крал Белгарион — в онази част, която той събра за обсадата на култа на Мечката в Реон, североизточна Драсния. Накратко: аз присъствах, когато Белгарион и приятелят му от Сендария — Дурник, мисля, се казваше, плениха водача на култа — Улфгар. Тогава той имаше брада, но ви се кълна, че този Кабах е същият човек. Сигурен съм. Аз помагах, когато го внасяхме в една къща, след като Дурник го беше повалил в безсъзнание.

— Какво ще прави един дагаш в Драсния? — попита Ургит с отлично престорено изражение на учудване.

— О, той не е дагаш, ваше величество — обясни Силк. — Когато крал Белгарион и приятелите му го разпитаха, се разбра, че той е малореански гролим. Мисля, че се казва Харакан.

— Харакан? — каза Агачак и се вгледа с тлеещи очи в мнимия дагаш.

— Това е нелепо! — изсмя се Харакан. — Тази невестулка е един от слугите на Белгарион. Той лъже, за да защити господаря си.

— Името Харакан значи ли нещо, Агачак? — попита Ургит.

— Харакан е подчинен на Урвон — отговори йерархът замислено. — Донесоха ми, че е забелязван тук на запад.

— Мисля, че имаме проблем, Агачак — каза Ургит. — И двете обвинения са твърде сериозни, за да останат незабелязани. Трябва да разберем истината.

Очите на жрицата Чабат се присвиха, а лицето й стана лукаво.

— Да се разбере истината е лесно, ваше величество — заяви тя. — Господарят ми Агачак е най-силният магьосник в цял Ктхол Мургос. Той много лесно ще проучи умовете на всички тук, за да открие кой казва истината и кой лъже.

— Наистина ли можеш да направиш това, Агачак? — попита Ургит.

Агачак сви рамене.

— Лесна работа.

— Тогава го направи. Няма да се кача на този кораб, докато не разбера кои точно ще са моите спътници.

Агачак пое дълбоко дъх и започна да съсредоточава волята си.

— Господарю — извика един гролим с виолетово обточена качулка — и скочи напред с протегната ръка. — Внимавайте!

— Как се осмеляваш? — развика се Чабат с пламтящи очи.

Гролимът не й обърна внимание.

— Господарю — каза той на Агачак, — много е опасно да направите това, което предлага жрицата. Ако някой от тези мъже казва истината, вие ще проверите ума на силен магьосник и собственото ви съзнание ще бъде изцяло уязвено. Една-единствена мисъл може да изтрие цялата ви памет.

Агачак бавно отпусна волята си и промърмори:

— А, да. Не бях помислил за тази опасност. — Той се обърна към Чабат и видя на лицето й кратък проблясък на разочарование. — Любопитно е, че моята свещена жрица не помисли за това преди да предложи проверяването. Или греша, Чабат? Отказа ли се от идеята да призовеш демон и да ме унищожиш? Сега с такива обикновени неща като измами ли ще се занимаваш? Ужасно съм разочарован от теб.

Тя отстъпи назад, белязаното й лице се изкриви от уплаха.

— Този проблем трябва да се разреши, Агачак — каза Ургит. — Няма да се доближа до този кораб, докато не разбера истината. Не съм успял да оцелея през всичките тези години, като съм се държал безразсъдно.

— Разбирам. Но проблемът става доста сложен — отговори Агачак. — Сега никой от тези хора не може да тръгне.

— Агачак, аз трябва да отида в Рак Ктака възможно най-скоро!

— Заминавайте тогава. Аз ще намеря друг кораб и ще наема нов дагаш.

— Това може да отнеме месеци — запротестира Ургит. — Аз лично съм склонен да вярвам на тези търговци на роби. Уса винаги е бил много честен към мен, а младият човек ей там въобще не прилича на крал. Този обаче, който нарича себе си Кабах, е много съмнителен. Мисля, че ако огледате пътя от пустинята дотук, е много вероятно да намерите истинския Кабах някъде в някой плитък гроб. Този мъж, който и да е всъщност, може лесно да провали мисията до Рак Хага с обвинението си. Не е ли точно това, което би желал Урвон?

— Има логика в това, което казвате, ваше величество, но не искам нито един от двамата да се качва на този кораб, докато не разбера истината.

— Защо не ги оставим тогава те да разрешат проблема вместо нас?

— Не ви разбирам.

— Един от тях, а може би дори и двамата, са магьосници. Ако двамата се срещнат в двубой, ще видим кой от тях ще се опита да унищожи другия с магия.

— Битка наместо съдебен процес?

— Защо не? Малко е старомодно, но обстоятелствата изглеждат подходящи.

— Планът ви е добър, ваше величество.

Ургит внезапно се захили.

— Защо да не разчистим място? — предложи той. — Не бихме искали да се опарим, когато тези двамата започнат да се замерят с гръмотевици, нали? — Той се приближи и хвана Гарион за ръката. — Само остани спокоен — прошепна той — и не прави нищо необикновено. Опитай се да го принудиш да използва магия. — Той бутна Гарион напред към кръга, който бързо беше оформен върху каменния кей. — Ето го предполагаемия крал на Рива — каза той на Агачак. — Сега ако вероятният малореански гролим е така любезен да се приближи, ще разберем кой казва истината.

— Нямам меч — каза Харакан намусено.

— Лесна работа. Някой да му даде меч.

Веднага бяха предложени няколко.

— Мисля, че много си го загазил, Харакан — усмихна се самодоволно Ургит. — Само да използваш магия, ще се разкрие, че си малореански гролим, и войниците ми ще те надупчат със стрели. От друга страна, ако това наистина е Белгарион и ти не използваш магия, за да се защитиш, той ще те превърне в купчинка сажди. В крайна сметка, мисля, че ти престои много лош следобед.

Гарион стисна зъби и започна трескаво да убеждава Кълбото да не прави нищо необикновено. После се протегна зад рамото си и огромното острие просъска, докато излизаше от ножницата.

Харакан пое дадения му меч неспокойно, но начинът по който го държеше и стойката му ясно показваха, че е умел в боя с мечове. Внезапен гняв изпълни Гарион. Това беше човекът, отговорен за покушението върху Се’Недра и за убийството на Бранд. Той се хвърли напред и развъртя меча. Харакан отчаяно се опитваше да отбива ударите на огромното острие. Стоманен звън отекваше всеки път, когато двата меча се срещаха. Гарион неумолимо притискаше врага си. Гневът му беше толкова силен, че той дори забрави целта на този двубой. Гарион вече не се интересуваше от това да разкрие Харакан. Всичко, което искаше, бе да го убие.

Цялото пристанище се огласяше от стоманената песен на мечовете. Харакан отстъпваше, очите му бяха изпълнени със страх. Накрая Гарион изгуби търпение, сграбчи дръжката на огромния си меч с две ръце и го вдигна високо над рамото си. Ако беше нанесъл този удар, нищо нямаше да успее да го спре. Бузите на Харакан побледняха пред лицето на смъртта.

— Проклет да си! — извика той на Гарион, проблесна, изчезна и се появи отново на другия край на кея. Там пак присветна и отлетя във вида на ястреб.

— Това като че ли дава отговор на въпроса, нали, Агачак? — каза Ургит спокойно.

Очите на Агачак блестяха, изпълнени с омраза. Той също се превъплъти в ястреб, с два мощни размаха на крилете си излетя във въздуха и с вопли за кръв се стрелна след отдалечаващия се Харакан.

Ръцете на Гарион трепереха. Той се обърна и тръгна към Ургит. В гърлото му се надигаше изгаряща ярост. С огромно усилие той възпря внезапното си желание да хване за яката дребния крал и да го запрати в морската вода.

— По-полека де, по-полека — каза Ургит и уплашено заотстъпва.

Гарион говореше през стиснати зъби с опасно тих глас.

— Никога вече не прави това.

— Разбира се, че няма — бързо се съгласи Ургит и по лицето му пробяга любопитство. — Ти наистина ли си Белгарион? — попита той с дрезгав шепот.

— Искаш ли някакво доказателство?

— Не-не, това е съвсем достатъчно — заекна Ургит, бързо заобиколи бесния Гарион, прекоси кея и отиде при Чабат.

— Да се молим йерархът да успее да залови този измамник — каза той. — Предайте му много поздрави от мен, когато се върне. Бих го изчакал, но трябва да се кача на кораба и веднага да замина.

— Разбира се, ваше величество — отговори тя с почти мъркащ глас. — Аз ще се погрижа за тези търговци на роби, докато йерархът се върне. — Кралят се втренчи в нея. — Тъй като единствената цел на тази мисия беше да се заведе убиецът дагаш в Рак Хага, сега няма смисъл те да тръгват, нали? Ще трябва да останат тук, докато изпратим за друг дагаш. — Тя погледна Сади с неприкрита усмивка. — Аз лично ще се погрижа за тях.

Ургит се вгледа внимателно в нея, после каза:

— Свещена жрицо, ще бъда напълно откровен: не смятам, че ще мога да разчитам на теб. Не мисля, че ще успееш да се сдържиш, ако нас с Агачак ни няма в Рак Урга. Смятам да взема Уса и хората му с мен — просто за всеки случай. Когато пристигне дагашът, просто го изпратете в Рак Хага.

Очите на Чабат блеснаха, лицето й стана гневно.

— Целта на мисията до Рак Хага е да се изпълни предсказание — каза тя, — а изпълнението на едно предсказание определено е нещо, с което се занимава църквата.

— Мисията е и държавен проблем, свещена жрицо. Агачак и аз си съдействахме и в негово отсъствие аз ще отстоявам авторитета на короната. Уса и хората му ще дойдат с мен, а ти ще се върнеш с гролимите в храма, където ще очаквате господаря си.

Чабат изглеждаше изненадана от тази внезапна проява на сила. Очевидно беше очаквала да отхвърли всички слаби възражения които той можеше да повдигне, но срещу нея стоеше един нов крал. Лицето й доби студен израз, подобните на пламъци белези се сгърчиха върху бледото й лице.

— Така — каза тя. — Изглежда, нашият крал най-накрая е пораснал. Аз обаче смятам, че ще съжалявате за встъпването си в мъжество точно сега. Гледай внимателно, кралю на Ктхол Мургос — Тя се наведе и с някакъв предмет започна да рисува знаци по камъните — символи, които искряха със сатанински блясък.

— Гарион! — извика уплашено Силк. — Спри я!

Гарион също видя светещия кръг и горящата петолъчка, вписана в центъра му, които Чабат рисуваше на мокрите камъни, веднага разбра значението на тези знаци и тръгна към Чабат, още докато тя минаваше в защитеното поле на кръга. Но въпреки че беше бърз, Поулгара беше още по-бърза.

— Чабат! — каза тя остро. — Спри! Това е забранено!

— Нищо не е забранено на този, който има силата — отговори жрицата и красивото й белязано лице се изпълни с поразителна гордост — пък и кой тук може да ме спре?

Лицето на Поулгара стана мрачно.

— Аз мога — каза тя спокойно и вдигна ръка. Гарион усети съсредоточаването на волята й. Тъмните вълни, които се блъскаха в камъните, бавно се извисиха, разбиха се и се разляха около глезените на онези, които стояха на кея. Водата заля горящите символи, които Чабат беше нарисувала на камъните, и те изчезнаха.

Гролимската жрица разбра какво става, пое си рязко дъх и се вгледа в леля Поул.

— Коя си ти?

— Тази, която ще спаси живота ти, Чабат — отговори Поулгара. — Наказанието за призоваване на демони винаги е било еднакво. Ти може и да успееш да го контролираш един или два пъти — дори може би малко повече, но накрая демонът ще се обърне срещу теб и ще те разкъса на парченца. Дори Торак в най-голямата си лудост не би се осмелил да престъпи тази черта.

— Но аз се осмелявам! Торак е мъртъв, а Агачак не е тук за да ме спре. Никой не може да ме спре.

— Аз мога, Чабат — каза тихо Поулгара. — Няма да ти помогна да направиш това.

— И как ще ме спреш? Аз имам силата.

— Но моята сила е по-голяма. — Поулгара остави наметалото си да падне на камъните, наведе се и събу обувките си. — Може и да си успяла да контролираш твоя демон първия път, когато си го призовала — каза тя, — но властта ти върху него е временна. Ти не си нищо повече от врата, през която той влиза в този свят. Щом усети пълната си мощ, демонът ще те унищожи и ще е свободен да вилнее както си поиска. Сестро, умолявам те да не правиш това. Твоят живот и самата ти душа са в смъртна опасност.

— Не се страхувам — изръмжа Чабат. — Нито от демона, нито от теб.

— Значи и в двата случая си глупачка.

— Предизвикваш ли ме?

— Ако трябва. Ще се изправиш ли срещу мен на моя територия, Чабат? — Сините очи на Поулгара внезапно заприличаха на лед, а белият кичур на челото й пламна нажежен. Тя вдигна пак ръка и оловносивите вълни отново се извисиха покорно до кея. Със същото ужасно спокойствие тя стъпи на повърхността на водата и остана така, като че ли под краката и имаше здрава земя. Гролимите уплашено замърмориха, а Поулгара се обърна към вцепенената от страхопочитание жрица.

— Е, Чабат — каза тя, — ще се присъединиш ли към мен тук? Можеш ли да го направиш?

Белязаното лице на Чабат побеля, но очите й ясно показаха, че не може да откаже на предизвикателството на леля Поул.

— Ще го направя — изсъска тя през зъби. После и тя слезе от кея, но нагази несръчно и потъна до колене в мръсните води на пристанището.

— Толкова ли е трудно? — попита я Поулгара. — Ако такова малко нещо изисква цялата ти воля, как си представяш, че ще имаш достатъчно сили да контролираш един демон? Откажи се от този отчаян план, Чабат. Все още имаш време да спасиш живота си.

— Никога! — извика Чабат и по устните й изби пяна. С огромно усилие тя се повдигна, застана на повърхността и мъчително извървя няколко крачки. Лицето й отново се изпълни с поразяващ триумф и тя нарисува символите върху водата и ги запълни със саждив оранжев пламък. После занарежда злокобно заклинание, чиято ужасна напевност ту се надигаше, ту спадаше. Червените белези на бузите й сякаш избледняха, а после внезапно заблестяха с пламтяща бяла светлина.

— Келдар, какво става? — Гласът на Ургит беше писклив.

— Нещо много неприятно — каза Силк.

Гласът на Чабат се извиси в крясъци и водата пред нея внезапно избухна в кипящ котел от пара и огън. От средата на пламъците се издигна нещо неописуемо отвратително, ноктесто и зъбато, но най-ужасни бяха червените му светещи очи.

— Убий я! — извика Чабат и посочи Поулгара с трепереща ръка. — Заповядвам ти да убиеш тази вещица!

Демонът погледна жрицата, която стоеше в безопасност в пламтящия кръг на защитаващите я символи, обърна се и тръгна към Поулгара. Врящата вода около огромното му туловище се вълнуваше. Поулгара вдигна ръка и извика:

— Спри!

Гарион усети огромната разтърсваща сила на волята й.

Демонът внезапно започна да вие, назъбената му муцуна се повдигна към сивите облаци в агония и ужас.

— Казах да я убиеш! — извика Чабат отново.

Чудовището бавно потъна във водата и протегна двете си огромни ръце точно под повърхността. После бавно се завъртя в кипящата вода. Движеше се все по-бързо и по-бързо, водата край него съскаше. Внезапно около него започна да се появява ужасен водовъртеж.

Чабат извика триумфиращо и затанцува на повърхността на водата с неприлични подскоци, без да осъзнава, че пламъците, с които беше нарисувала символите си, се отмиват от бурния водовъртеж.

Въртящите се води достигнаха Поулгара и започнаха да я всмукват в смъртоносния водовъртеж. Лигавият демон беше все още в неговия център.

— Поул! — извика Дурник. — Внимавай!

Но беше твърде късно. Хваната в неумолимия водовъртеж, тя се завъртя — отначало бавно, а след това все по-бързо и по-бързо, докато приближаваше към центъра. Преди да изчезне под развълнуваната повърхност, Поулгара още веднъж вдигна ръка.

— Поул! — отново извика Дурник. Лицето му беше станало мъртвешки бяло. Той затича към ръба на кея. Белгарат обаче го хвана за ръката. Изражението му бе неумолимо.

— Не се меси в това, Дурник! — каза му той със свистящ като камшик глас. Дурник се бореше с него и се опитваше да се освободи.

— Пусни ме! — крещеше той.

— Казах да не се месиш!

Отвъд водовъртежа на демона се появи роза. Беше любопитно познато цвете. Листата му бяха бели в краищата, а към центъра ставаха тъмночервени. Гарион се вгледа в цветето и внезапно се изпълни с надежда.

В центъра на водовъртежа чудовищният демон изведнъж спря.

Изгарящите му очи бяха объркани. Без никакво предупреждение той се издигна, изви се напред и се гмурна в кипящата вода.

— Намери я! — извика белязаната Чабат на поробения зъл дух. — Намери я и я убий!

Оловните води на пристанището вряха и изпускаха пара, докато демонът си проправяше път под повърхността. Изведнъж движението спря, а водата и въздухът станаха мъртвешки тихи.

Чабат все още стоеше върху водата. Блестящата светлина продължаваше да облива грубите белези на бузите й. Тя вдигна ръце над главата си от възторг.

— Умри, вещице! Почувствай как зъбите на моя слуга разкъсват плътта ти!

Изведнъж от водата точно пред нея се появи един чудовищен люспест нокът.

— Не! — извика тя. — Ти не можеш…

Чабат погледна ужасена водата, на която стоеше, и разбра, че защитните й символи са отмити. Тя тръгна препъвайки се назад, но огромната ръка посегна и острите като игли нокти се забиха дълбоко в тялото й. Кръвта й шурна, тя извика от болка и се сгърчи в ужасната хватка.

С мощен рев демонът се издигна от дълбините, огромната му зъбата паст се отвори. Той вдигна съпротивляващата се жрица с вик на адски триумф. Гролимите и мургските войници се разбягаха ужасени.

Розата, която беше изплувала на повърхността, започна да блести със странна синя светлина. Изглеждаше, че колкото по-ярко блести розата, толкова по-голяма става. А после в самия център на тази искряща жар се изправи Поулгара. Лицето й беше спокойно. На няколко стъпки вляво от нея се появи сияйна трептяща светлина. Пред изумените очи на стоящите на кея сиянието внезапно се сгъсти и Гарион видя до Поулгара да стои блестящото въплъщение на бог Алдур.

— Така ли трябва да бъде, господарю? — попита Поулгара с глас, който ясно разкриваше нежеланието й.

— Да, дъще — тъжно отговори Алдур.

Поулгара въздъхна.

— Тогава така да бъде, господарю. — Тя протегна лявата си ръка, а богът я хвана в своята. Концентрирането на волята й шумеше в главата на Гарион като торнадо, а силата й го блъсна с огромна мощ. Обгърнати от синя светлина и свързани от докосващите им се ръце, Поулгара и Алдур стояха един до друг на повърхността на водата срещу ужасния демон, който все още държеше едва съпротивляващата се Чабат високо във въздуха.

— Отричам те, създание на мрака — каза Поулгара с величествен глас. — Върни се в ада, откъдето си дошло, и никога вече не осквернявай този свят с нечестивото си присъствие. Изчезни и вземи със себе си тази, която те призова. — Тя вдигна ръка и силата на волята й, съчетана с волята на бог Алдур, изригна от дланта й. Демонът избухна в огромна топка огън с неописуем гръм, а водите на пристанището започнаха да бълбукат бурно около него. После той изчезна, а с него и жрицата Чабат.

Когато Гарион погледна пак, Алдур вече не стоеше до Поулгара. Тя се обърна и бавно тръгна по вълните към кея. Докато се приближаваше, Гарион ясно видя, че очите й са изпълнени с болка.

Трета част

Остров Веркат

17.

На следващата сутрин, докато голият бряг на Ургския полуостров се изнизваше вляво от тях, Гарион стана с първия лъч на деня и излезе на палубата. Възхитен от отблясъка на утринното слънце по вълните и от равномерното скърцане и люлеене на кораба под краката му, той застана до парапета в средата на кораба.

Полегатата врата, която водеше към ниските стъпала до задната стълба към каютите, проскърца и Дурник също излезе на палубата. Носеше проста кафява туника, а лицето му беше мрачно.

— Тя е много уморена — каза Дурник изтощено. Собственото му изпито лице ясно показваше, че той самият едва ли е спал. — Цяла нощ се мяташе и заспа чак призори. Това, което трябваше да направи, беше ужасно.

— Говори ли с теб за него?

— Малко. Демонът трябвало да бъде изпратен там, откъдето е дошъл. В противен случай щял да посее ужас и смърт из целия свят. След като Чабат го е призовала, той е можел да я използва за вход към този свят по всяко време. Затова и Чабат трябваше да замине с него — да затвори този вход.

— Откъде точно идват те — демоните имам предвид?

— Не каза много за това, но останах с впечатлението, че е по-добре да не знам.

— Сега спи ли?

Дурник кимна и каза:

— Отивам да говоря с готвача на кораба. Искам да има топла храна за нея, когато се събуди.

— Хубаво е и ти да поспиш малко.

— Може би. Извини ме, Гарион. Не искам да бъда далеч от нея твърде дълго — просто в случай, че се събуди и се нуждае от мен. — Той тръгна към корабната кухня.

Гарион се огледа. Мургските моряци работеха, а в погледите им се четеше страхопочитание. Това, което се бе случило миналия следобед, беше изтрило всички следи от грубата арогантност, характерна за мургите. Сега всички те хвърляха уплашени погледи към пътниците и сякаш очакваха всеки момент някой от тях да се превърне в човекоядец или морско чудовище.

Силк и Ургит също излязоха на палубата, застанаха до парапета близо до кърмата и разсеяно загледаха разпенената диря, която корабът оставяше по тъмнозелените вълни, и белокрилите чайки, които кряскаха и се носеха из въздуха.

— Негостоприемно място — отбеляза Силк и загледа голите скали, издигащи се от морето. Дребният драснианец се беше отказал от овехтялата дреха, която носеше за пътуване, и сега беше с обикновен сив жакет без никаква украса.

Ургит изсумтя мрачно, после хвърли разсеяно две-три парчета корав хляб в дирята на кораба и загледа без интерес как крякащите чайки зад кораба се спуснаха надолу и започнаха да се борят за тях.

— Келдар — каза той, — тя непрекъснато ли го прави?

— Коя?

— Поулгара. — Ургит потрепера. — Заличава ли всеки, който не й харесва?

— Не — отговори Силк. — Поулгара не прави това, останалите също не го правят. Не е позволено.

— Извини ме, Келдар. Позволено или не, но много добре знам какво видях вчера.

— Разговарях с Белгарат за това — рече Силк — и той ми обясни. Чабат и демонът всъщност не са били унищожени. Те просто са били изпратени там, откъдето е дошъл демонът, а той трябваше да бъде върнат обратно на всяка цена. За съжаление Чабат трябваше да си отиде с него.

— За съжаление? Въобще не й съчувствам чак толкова.

— Не мисля, че разбираш, Ургит. Да убиеш някого е едно, а да унищожиш душата му е съвсем друго. Това прави Поулгара нещастна. Тя беше принудена да обрече Чабат на вечни мъки и ужас. Това е най-гадното нещо, което някой може да е принуден да направи.

— Кой беше онзи, който излезе с нея от водата?

— Алдур.

— Шегуваш се!

— Напротив. Виждал съм го и друг път. Това беше Алдур.

— Бог? И какво правеше там?

— Трябваше да е там — сви рамене Силк. — Колкото и да е силен един човек, той не може да се изправи срещу демон без помощ. Когато магьосниците от Мориндим призовават демон, те винаги са много внимателни и го ограничават много строго. Чабат беше пуснала нейния без никакви ограничения. Само един бог би могъл да се справи с демон, който има такава свобода. И тъй като боговете действат чрез нас, Поулгара също трябваше да участва. Много сложна ситуация.

Ургит потрепера.

— Не мисля, че ще успея да разбера всичко това.

Те стояха един до друг, облегнати на парапета, и гледаха как дългите вълни на Голямото западно море се разбиват в голите скали. Гарион ги наблюдаваше и се чудеше как е възможно никой да не забелязва приликата между тях. Въпреки че не бяха съвсем еднакви, чертите им толкова си приличаха, че не можеше да има съмнение в това, че са братя.

— Келдар — каза Ургит накрая, — как изглеждаше всъщност баща ни?

— По-висок от нас — отговори Силк — И много красив. Косата му беше сива като желязо, а носът, който сме наследили и двамата, го правеше да прилича повече на орел, отколкото на плъх.

— Ние малко приличаме на гризачи, нали? — съгласи се Ургит с усмивка. — Но нямах предвид това. Какъв беше всъщност?

— Изискан. Имаше изящни маниери, беше много възпитан и учтив. Никога не го чух да използва груби думи. — Лицето на Силк беше меланхолично.

— Но е бил и измамник нали?

— Какво те накара да кажеш това?

— Той наистина е мамел в крайна сметка. Аз не съм следствие на някакъв вид трайна вярност.

— Ти не разбираш — не се съгласи Силк и загледа замислено зелените вълни и техните бели гребени. — При цялата си изисканост баща ни беше и голям авантюрист. Той приемаше всяко предизвикателство заради самото забавление и изпитваше неутолима жажда за пътешествия. Винаги търсеше нещо ново. Мисля, че ако свържеш тези две нишки, може и да започнеш да разбираш точно защо е бил привлечен от майка ти. Аз посетих замъка в Рак Госка, когато Таур беше още жив. Всичките му жени бяха или строго охранявани, или държани под ключ. Това трябва да е представлявало предизвикателство за баща ни.

Ургит направи кисела гримаса.

— Не повдигаш много самочувствието ми, Келдар. Излиза, че съм тук, защото на един драсниански джентълмен му е харесвало да отключва катинари.

— Не съвсем. Нямах възможност да говоря с майка ти за това, но мисля, че тя и баща ни наистина са се обичали. Докато Таур никога не е обичал никого. Или поне добре са се забавлявали.

— Може би това обяснява и слънчевия ми характер.

Силк въздъхна.

— Той обаче въобще не се забавляваше след болестта на майка ми. Това сложи край на всички пътешествия и приключения.

— От какво е била болна?

— Вид епидемия, която избухва от време на време в Драсния. Ужасно обезобразява жертвите си. За щастие майка ми ослепя от усложненията.

— За щастие?

— Така не можеше да се види в огледалото. Баща ни остана до нея до края на живота си и никога не издаде какво всъщност вижда всеки път, когато я погледне. — Лицето на Силк беше мрачно, а челюстите му бяха здраво стиснати. — Това беше най-смелото нещо, което съм виждал. Беше и още по-лошо, защото всичко продължи чак да деня, в който той умря. — Силк погледна бързо встрани. — Може ли да си говорим за нещо друго?

— Съжалявам, Келдар — каза съчувствено Ургит. — Нямах намерение да отварям стари рани.

— Как мина детството ти в Рак Госка? — попита Силк след малко.

— Ужасно — отговори Ургит. — Таур започна да проявява лудостта си много по-рано от обикновеното в рода и се налагаше да правим най-невероятни неща.

— Виждал съм някои от тях.

— Не само тези в храма, Келдар — въпреки че имаше предостатъчно и от тях. Говоря за личните му странности. Никога не трябваше да се стои от дясната му страна и на човек можеше да му коства живота, ако сянката му падне върху кралската особа. Мен и братята ми ни вземаха от майките ни на седемгодишна възраст и трябваше да се занимаваме с тренировъчни военни упражнения, които включваха доста пъхтене и потене. Всички грешки се наказваха с бай — обикновено върху масата на вечеря.

— Това наистина убива апетита.

— Така е. Все още не мога да ям на вечеря — твърде много неприятни спомени имам. Аз и братята ми отрано започнахме да кроим планове един срещу друг. Таур имаше много жени и цели взводове деца. И тъй като короната се пада на най-големия жив син, всички ние интригантствахме срещу по-големите братя и се опитвахме да се защитим от кроежите на по-малките. Когато беше на девет, един очарователен мъник заби нож в един от по-големите.

— Вундеркинд — промърмори Силк.

— О, наистина беше такъв. Таур беше възхитен, разбира се. За известно време малкият забивач на ножове в гърба му стана любимец. Това доста изнерви мен и братята ми, защото беше съвсем възможно на лудия ни баща да му хрумне да ни избеси всичките, за да направи място на малкото чудовище. Така че взехме мерки.

— О?

— Един ден го приклещихме на горните етажи на двореца и го изхвърлихме през прозореца. — Ургит се загледа мрачно в дългите вълни. — От деня, в който ни отнемаха от майките ни, ние живеехме в постоянен страх и безсмислена жестокост. Предполагаше се, че трябва да сме перфектни мурги — силни, смели, лоялни до безумие и абсолютно посветени на Торак. Всеки от нас имаше гролим за учител и ежедневно трябваше да слушаме с часове глупостите за бога на Ангарак. Съвсем не беше приятно детство.

— Таур никога ли не показваше някакви чувства?

— Не и към мен. Аз бях най-дребният и той много ме мразеше. Предполага се, че мургите трябва да са високи и мускулести. Дори и след като успях да доживея момента, в който беше ясно, че аз ще съм наследникът, той не ме похвали, а само насърчи по-малките ми братя да се опитат да ме убият.

— Как успя да оцелееш?

— Чрез хитростта си, а също и като използвах един ключ, който успяха да открадна.

— Ключ?

— Този за съкровищницата на замъка. Ще се учудиш колко помощ може да си осигури човек с неизчерпаеми средства — дори и в Ктхол Мургос.

Силк потрепера.

— На палубата стана доста хладно — каза той. — Защо не слезем долу да си поделим едно шише ароматно вино?

— Аз не пия, Келдар.

— Сериозно? — Силк беше смаян.

— Трябва да съм нащрек. Човек, който си е заврял главата в бъчва, вино, няма да забележи, ако някой се промъкне зад него с нож, нали?

— С мен си в безопасност, братко.

— Не съм в безопасност с никого, Келдар — особено с брат. Нищо лично, нали разбираш, но това е последица от неспокойното ми детство.

— Добре — каза Силк приятелски. — Нека слезем, пък ти можеш да ме гледаш как пия. Много съм добър.

— Мога да си представя. Ти си алорн все пак.

— Ти също, братко — засмя се Силк. — Ти също. Ела да те запозная със забавлението, което идва с наследството ти.

Гарион за малко щеше да ги последва, но в този момент Белгарат излезе на палубата, като се протягаше и прозяваше.

— Поул още ли спи? — попита той Гарион.

Гарион кимна.

— Говорих с Дурник преди малко. Каза, че била много уморена след това, което направи вчера.

Белгарат се намръщи.

— Не би трябвало да е уморена чак толкова. Ще призная, че беше грандиозно, но не и изтощително.

— Не мисля, че това е такъв вид изтощение, дядо. Дурник каза, че почти през цялата нощ е била неспокойна.

Старият мъж почеса брадата си.

— О — каза той, — понякога забравям факта, че Поул е жена. Изглежда, тя не може да обръща гръб на нещата и понякога състраданието и взема връх.

— Това не е задължително лоша черта, дядо.

— Не и за жена може би.

— Май се сещам за нещо, което се случи веднъж в мочурищата — каза Гарион. — Ти тогава не си ли направи труда да помогнеш на Вордай — малко или повече от състрадание?

Белгарат се огледа виновно.

— Мисля, че се разбрахме да не споменаваш това.

— Знаеш ли, дядо? — рече Гарион с усмивка. — Ти си мошеник. Преструваш се, че си студен като лед и твърд като камък, но всъщност имаш същите емоции като на обикновените хора.

— Моля те, Гарион, не говори много за това.

— Притесняваш ли се да бъдеш човек?

— Не много, но в крайна сметка трябва да поддържам репутацията си.

Късно следобед бреговата линия стана още по-нащърбена, а вълните продължаваха да се разбиват и гърмят в скалите. Силк и Ургит излязоха на палубата и Гарион забеляза, че и двамата ходят малко несигурно.

— Здрасти, Белгарион — каза Ургит сърдечно. — Искаш ли да се присъединиш към нас? Келдар и аз решихме, че искаме да попеем.

— Не, благодаря — отговори внимателно Гарион. — Не пея много хубаво.

— Няма значение, приятел. Въобще няма значение. Аз самият може да не съм много добър. Не мога да кажа със сигурност, защото и една нота не съм изпял през целия си живот. — Изведнъж той се закикоти. — Има много неща, които не съм правил никога, и мисля, че е време да опитам поне някои.

Се’Недра и Прала също излязоха на палубата. Вместо нормалното си черно облекло Прала носеше прекрасна бледорозова рокля, а черната й коса беше хваната на тила в сложен венец.

— Уважаеми дами — поздрави ги Ургит с официален поклон, развален мъничко от несигурно залитане.

— Внимавай — каза Силк и го хвана за лакътя. — Не искам да ходя на риболов за теб.

— Знаеш ли какво, Келдар? — Ургит мигаше като кукумявка. — Не мисля, че някога съм се чувствал толкова добре. — Той погледна Се’Недра и тъмнокосата Прала. — Знаеш ли и нещо друго? Тези двете са ужасно красиви. Мислиш ли, че ще поискат да попеят с нас?

— Можем да ги попитаме.

— Давай.

Двамата се спуснаха към Се’Недра и мургската й придружителка и започнаха да ги умоляват да се присъединят към песента им. Прала се смееше на мургския крал, който се люшкаше не само поради люлеенето на кораба.

— Мисля, че и двамата сте пияни — заяви тя.

— Пияни ли сме? — попита Ургит Силк и пак залитна.

— Определено се надявам да е така — отговори Силк. — Ако не сме, значи просто сме похабили хубавото вино.

— Значи сме пияни. След като вече изяснихме това, какво ще изпеем?

— Алорни! — въздъхна Се’Недра и очите й се обърнаха към небето.

На следващата сутрин валеше. Хладен дъжд свистеше по водата и се стичаше на тежки капки по насмолените въжета на такелажа. Поулгара дойде да закусва с тях в голямата каюта на кърмата. Беше тиха и умислена. Велвет бодро оглеждаше помещението. Здраво конструирани прозорци наместо странични отвори се простираха напряко на задната част на кораба, дебели греди поддържаха тавана, който всъщност беше палубата отгоре. Тя погледна остро двата незаети стола и попита:

— Какво стана с принц Келдар и своенравния му брат?

— Вчера се застояха малко повече над чашите с вино — отговори Се’Недра с малко злобна усмивка. — Вероятно се чувстват малко деликатно тази сутрин.

— Ще повярваш ли, че и пяха? — каза Прала.

— Чух нещо. — каза Велвет — Какво стана?

Прала се засмя.

— Подплашиха чайките. Никога не бях чувала толкова ужасни крясъци.

Поулгара и Дурник тихо разговаряха на другия край на масата.

— Чувствам се отлично, Дурник — увери го тя. — Можеш да вървиш.

— Не искам да те оставям сама, Поул.

— Няма да съм сама. Се’Недра, Прала и Лизел ще са с мен. Ако сега не разбереш, ще се чудиш цял живот и винаги ще съжаляваш, че си пропуснал тази възможност.

— Ами щом си сигурна, Поул…

— Сигурна съм, скъпи — каза тя, после положи с обич ръката си върху неговата и го целуна по бузата.

След закуска Гарион навлече едно наметало и излезе на палубата. Погледа невиждащо дъжда няколко минути и се обърна, когато вратата към стълбите зад него се отвори. Дурник и Тот излязоха с въдици в ръце.

— Логично е, Тот — казваше Дурник. — В толкова много вода все трябва да има риба.

Тот кимна и направи странен жест — разпери ръце, като че ли измерваше нещо.

— Не те разбирам.

Тот повтори жеста.

— О, сигурен съм, че няма да са чак толкова големи — не се съгласи ковачът. — Рибите не стават толкова големи, нали?

Тот закима усилено.

— Не че се съмнявам в теб, но ще трябва да видя това със собствените си очи.

Тот сви рамене.

— Много красива утрин, нали, Гарион? — каза Дурник и се усмихна на капещото небе. После изкачи трите стъпала към задната палуба, кимна приятелски на кормчията и заметна стръвта в разпенената диря на кораба.

— Мисля, че ще ни трябва някаква тежест, за да задържа връвта надолу — каза той на Тот.

Великанът се усмихна и кимна.

— Силк и Ургит успяха ли вече да станат? — извика им Гарион.

— А? — отговори Дурник. Очите му бяха насочени съсредоточено към ярко оцветената стръв, която подскачаше далеч във вълните.

— Питах дали Силк и брат му вече са станали?

— О, мисля, че ги чух да се размърдват. Тот, определено ще имаме нужда от нещо, което да натежи на въдиците.

Точно тогава на палубата излезе Белгарат със своето овехтяло палто и погледна кисело дъжда и полускрития бряг. Гарион отиде при него.

— Колко време мислиш, че ще ни отнеме да стигнем до Веркат, дядо? — попита той.

— Две седмици — отговори старият мъж. — Ако времето не се развали. Ние сме много далеч на юг, а и сме в сезона на бурите.

— Но има и по-бърз начин, нали? — предложи Гарион.

— Какво искаше да кажеш?

— Спомняш ли си как стигнахме от Ярвиксхолм до Рива? Не можем ли аз и ти да направим пак така? Другите могат да ни настигнат и по-късно.

— Не мисля, че би трябвало. Смятам, че те трябва да са с нас, когато настигнем Зандрамас.

Гарион гневно удари с юмрук по парапета.

— Би трябвало! — избухна той. — Не ми пука какво би трябвало. Искам си сина. До гуша ми дойде да се опитвам да следвам всички хитри дребни увъртания на Пророчеството. Какво ще стане, ако просто не му обръщаме внимание и се заемем направо с проблема?

Белгарат спокойно гледаше ръждивите на цвят скали, полускрити от сивия ръмеж.

— Аз самият съм опитвал това няколко пъти — призна той, — но никога не се получаваше и обикновено дори ме връщаше още по-назад. Знам, че си нетърпелив, Гарион. Понякога е трудно да приемеш идеята, че да следваш Пророчеството е наистина най-бързият начин да отидеш там, където искаш, но това е единственият начин, по който изглежда, че става. — Той сложи ръка върху рамото на Гарион. — Това е като да копаеш кладенец. Водата е на дъното, но ти трябва да започнеш отгоре. Не мисля, че някой някога е успял да изкопае кладенец от дъното нагоре.

— Това какво общо има, дядо? Не виждам никаква връзка.

— Може и да видиш, ако помислиш малко.

Дурник се приближи тичешком. Очите му бяха разширени от удивление, а ръцете му трепереха.

— Какво има? — попита го Белгарат.

— Това беше най-голямата риба, която съм виждал! — извика ковачът. — Беше голяма колкото кон!

— И я изпусна, нали?

— Скъса на второто подскачане. — Гласът на Дурник беше изпълнен с особена гордост. — Беше красива, Белгарат. Излезе от водата така, сякаш току-що е била изстреляна от катапулт, и всъщност направо вървеше по вълните на опашката си. Страхотна риба!

— Какво ще правиш сега?

— Ще я хвана, разбира се, но ще ми трябва по-здрава връв — може би дори въже. Каква риба! Извинете ме.

Той забърза към носа на кораба да говори с капитана за някакво въже. Белгарат се усмихна и каза:

— Обичам този човек, Гарион. Наистина го обичам.

Вратата на задните стълби се отвори и излязоха Силк и брат му. Въпреки че обикновено Гарион беше първи на палубата, той забеляза, че рано или късно през деня всички излизат да се поразходят веднъж или два пъти в ободряващия солен въздух.

Двамата дребни мъже тръгнаха по гладката мокра палуба. И двамата не изглеждаха особено добре.

— Напредваме ли? — попита Силк. Лицето му беше бледо, а ръцете му забележимо трепереха.

— Доста бавно — промърмори Белгарат. — Вие двамата май се успахте, а?

— Мисля, че трябваше да поспим дори повече — отговори Ургит скръбно. — Нещо ме щрака в лявото око. — Той се потеше обилно, а кожата му имаше бледозелен оттенък. — Чувствам се абсолютно ужасно — заяви той. — Защо не ме предупреди за това, Келдар?

— Исках да те изненадам.

— Винаги ли е така на следващата сутрин?

— Обикновено — призна Силк. — Понякога е и по-лошо.

— По-лошо? Как е възможно изобщо да стане по-лошо? Извинете ме. — Ургит хукна към парапета, наведе се над него и започна шумно да повръща.

— Не му понася, нали? — отбеляза Белгарат спокойно.

— Неопитност — обясни Силк.

— Наистина ще умра — каза Ургит омаломощено и изтри устата си с трепереща ръка. — Защо ме остави да пия толкова много?

— Това е решение, което всеки трябва да направи сам — отвърна му Силк.

— Изглеждаше, че се забавляваш — добави Гарион.

— Наистина не си спомням. Губят ми се няколко часа. Какво съм правил?

— Пя.

— Да пея? Аз? — Ургит се свлече на една пейка и стисна главата си с треперещите си ръце. — О, богове!

Прала също излезе на палубата. Беше облечена в черно палто и се усмихваше самодоволно. Носеше две халби.

— Добро утро — каза тя бодро на двамата страдащи мъже. — Лейди Поулгара каза, че трябва да изпиете това.

— Какво е то? — подозрително попита Ургит.

— Не съм сигурна, ваше величество. Тя и нийсанецът го приготвиха.

— Дано да е отрова — каза той с надежда. — Наистина ми се ще да умра бързо и всичко това да приключи. — Той хвана халбата и шумно я изпи до дъно. Веднага след това потрепери, а лицето му стана смъртно бледо. В очите му се изписа истински ужас. — Това е отвратително! — задъха се той.

Силк го погледна внимателно, а после взе другата халба и я изля във водата.

— Защо не я изпи? — попита обвиняващо Ургит.

— Няма начин. Понякога Поулгара има особено чувство за хумор. Не искам да рискувам, докато не видя колко риби ще изплуват на повърхността.

— Как се чувствате тази сутрин, ваше величество? — попита Прала измъчения Ургит с лукаво съчувствие.

— Гади ми се.

— Вината си е ваша.

— Моля те, недей.

Тя му се усмихна сладко.

— Това те забавлява, нали? — обвини я той.

— Е, да, ваше величество — отговори тя и леко вирна глава. — В интерес на истината, това ме забавлява.

После взе двете халби и тръгна към каютата.

— Всички ли са такива? — попита Ургит нещастно. — Толкова жестоки?

— Жените ли? — сви рамене Белгарат. — Разбира се. Това е в кръвта им.

Малко по-късно Силк и Белгарат също се оттеглиха в каютите, за да потърсят убежище от дъжда. Гарион подозираше, че ще потърсят и нещо друго, с което да отблъснат студа. Ургит седеше нещастен на една мокра пейка и стискаше главата си. Гарион крачеше навъсено по палубата.

— Белгарион — жално каза мургският крал, — трябва ли да тропаш толкова силно с крака?

Гарион му се усмихна развеселено и каза:

— Силк наистина е трябвало да те предупреди за това.

— Защо го наричат Силк?

— Това е прякор, даден му от неговите колеги от драснианското разузнаване.

— Защо един член на драснианското кралско семейство би искал да стане шпионин?

— Това е тяхната национална индустрия.

— Той наистина ли е толкова добър?

— Може би най-добрият.

Лицето на Ургит определено беше позеленяло.

— Това е ужасно! — изохка той. — Не знам дали е от виното, или от морската болест. Чудя се дали ще се почувствам по-добре, ако си натопя главата в кофа с вода.

— Само ако я държиш достатъчно дълго вътре.

— Това е идея. — Ургит подаде глава над парапета и дъждът започна да се стича по лицето му. — Белгарион — каза той накрая, — къде греша?

— Пи малко повече.

— Не говоря за това. Къде греша като крал, имам предвид?

Гарион се вгледа в него. Ургит очевидно беше отчаян и симпатията, която беше почувствал към негов Рак Урга, отново се пробуди. Гарион най-накрая призна пред себе си, че харесва този човек. Той пое дълбоко дъх и седна до страдащия Ургит.

— Вече знаеш една част — каза той. — Оставяш хората да се отнасят зле с теб.

— Това е, защото се страхувам, Белгарион. Когато бях малък, им позволявах това, защото иначе щяха да ме убият. Предполагам, че вече ми е навик.

— Всички се страхуват.

— Не и ти. Ти се изправи срещу Торак в Ктхол Мишрак, нали?

— Това въобще не беше моя идея и повярвай ми — дори не можеш да си представиш колко бях уплашен на път за онази среща.

— Ти?

— О, да. Но ти вече започваш да овладяваш този проблем. В Дроджим се справи много добре с онзи генерал, Крадак ли се казваше? Просто запомни, че ти си кралят и че ти си този, който издава заповедите.

— Е, мога да опитам. Какво друго не правя добре?

Гарион помисли малко.

— Опитваш се да правиш всичко сам — отговори той накрая. — Никой не е способен на това. Има твърде много подробности, с които човек трябва да се занимава. На теб ти трябва помощ — добра, честна помощ.

— Откъде ще намеря добра помощ в Ктхол Мургос? На кого мога да имам доверие?

— Доверяваш се на Оскатат, нали?

— Да.

— Това е някакво начало тогава. Разбираш ли, Ургит, проблемът е, че в Рак Урга има хора, които решават нещата вместо теб. Те правят това, защото ти си твърде уплашен или твърде зает с други неща, за да отстоиш властта си.

— Противоречиш си, Белгарион. Първо казваш, че трябва да намеря хора, които да ми помагат, а после се отмяташ и ми разправяш, че не трябва да допускам други хора да решават вместо мен.

— Ти не ме слушаш. Хората, които вземат решения вместо теб, не са онези, които би могъл да избереш. Те правят това на своя глава. В много случаи ти вероятно дори не знаеш и кои са те. Така просто няма да стане. Трябва да подбереш хората си много внимателно. Първото им качество трябва да са техните способности. Веднага след това идва личната лоялност към теб и майка ти.

— Никой не е лоялен към мен, Белгарион. Моите поданици ме ненавиждат.

— Може и да се изненадаш, но едва ли е така. Не мисля, че има каквито и да било съмнения за лоялността или способностите на Оскатат. Вероятно това е добра позиция, от която да започнеш. Нека той подбере администраторите ти. Първоначално те ще са лоялни към него, но с времето ще започнат да уважават и теб.

— Дори не се бях замислял над това. Смяташ ли, че ще стане?

— Не боли да опиташ. За да съм честен с теб, приятелю, ти много си объркал нещата. Доста време ще ти отнеме да ги оправиш, но все трябва да започнеш отнякъде.

— Даде ми много материал за мислене, Белгарион. — Ургит потрепера и се огледа. — Наистина е много тъжно тук — каза той. — Къде отиде Келдар?

— Вътре е. Мисля, че се опитва да си изцери махмурлука.

— Имаш предвид, че има нещо, което да го излекува?

— Някои алорни препоръчват по още малко от онова, от което е започнало да ти се гади.

Лицето на Ургит побледня.

— Още? — каза той ужасно. — Това няма ли да ме накара да се чувствам точно по същия начин утре сутринта?

— Вероятно да. Това обяснява защо алорните обикновено са толкова раздразнителни, когато станат рано сутрин.

— Това е глупаво, Белгарион.

— Зная. Мургите не са абсолютни монополисти на глупостта. — Гарион погледна треперещия мъж. — Мисля, че е по-добре да слезеш долу, Ургит — посъветва го той. — Не ти трябва и настинка при всичките ти останали проблеми.

Късно следобед дъждът намаля. Мургският капитан погледна още заплашителното небе, брега и острите подводни скали, които стърчаха от бурната вода, и благоразумно нареди на екипажа да свали платната и да пусне котва.

Дурник и Тот със съжаление навиха здравите си въдици и застанаха гордо пред десетината блестящи сребристи риби в краката им.

Гарион тръгна към тях, погледна улова им с възхищение и каза:

— Не е зле.

Дурник внимателно измери с ръце най-голямата риба и заяви:

— Почти три стъпки. Но тези са лещанки в сравнение с голямата, която се измъкна.

— Изглежда, винаги се получава така — каза Гарион. — О — добави той, — още нещо, Дурник. Трябва да се изчистят преди да ги види леля Поул. Знаеш какво мисли тя за това.

— Май си прав — въздъхна Дурник.

След като вечеряха с част от улова, всички насядаха около масата в задната каюта и лениво започнаха да разговарят.

— Мислиш ли, че Агачак вече е настигнал Харакан? — попита Дурник Белгарат.

— Съмнявам се — отговори старецът. — Харакан е хитър. Щом като Белдин не успя да го хване, не мисля, че Агачак ще успее.

— Лейди Поулгара — изведнъж възмутено възкликна Сади. — Кажете й да престане.

— Какво има, Сади? На кого?

— На маркграфиня Лизел. Разглезва змията ми!

Със загадъчна усмивка Велвет нежно хранеше Зит с хайвер, взет от една от големите риби, които бяха уловили Дурник и Тот. Малката зелена змия съскаше доволно и повдигнала глава, очакваше следващата хапка.

18.

През нощта вятърът се усили — див, поривист, миришещ на стар прашен лед — и ситният дъждец се превърна в лапавица. Тя тропаше по такелажа и дрънчеше върху палубата като шепи морски камъчета. Както обикновено Гарион стана рано и излезе на пръсти и бос от тясната каюта, за да не събуди все още спящата си жена. Мина по стълбата, водеща към палубата покрай вратите на каютите, където спяха другите, и влезе в голямата каюта зад кърмата.

Когато седна да си обуе ботушите, вратата се отвори и влезе Дурник. Ковачът отърси ледените топчици от гънките на пелерината си и каза:

— Страхувам се, че ще ни се наложи да се позабавим. Вятърът духа срещу нас, направо от юг. Моряците приготвят веслата.

— Имаш ли някаква представа колко далеч е носът на полуострова?

— Говорих с капитана. От това, което ми каза, разбрах, че е само на няколко левги оттук. В южния му край има група острови. Той иска да избегне тази буря вместо да се опита да се промъкне през протока. Той не е истински моряк, а и това не може да бъде наречено плавателен съд, така че разбирам какво го прави толкова плах.

Гарион погледна навън към предвещаващото буря море.

— Така може да духа и седмица — забеляза той и погледна приятеля си. — Дали пък нашият капитан не е възвърнал предишното си спокойствие? Гледаше доста уплашено, когато излизахме от Рак Урга.

Дурник се усмихна.

— Мисля, че оттогава много трудно общува дори със самия себе си. Опитва се да се убеди, че в действителност не е видял нищо. И все още се свива от страх, когато Поул излезе на палубата.

— Разбирам. А тя будна ли е?

— Пие си чая.

— Как мислиш би реагирала, ако я помоля да изнуди капитана, вместо на мен да ми се налага да го правя?

— Не зная дали бих използвал думата „изнудвам“, Гарион — сериозно го посъветва Дурник. — Опитай „да поговоря“ или „убеждавам“ вместо това.

— Така е, наистина.

— Разбира се, но тя не мисли така.

— Да отидем да я попитаме.

Каютата, която Поулгара споделяше с Дурник, беше също толкова тясна и неудобна, колкото всичко останало в този грозен кораб. Две трети от пространството беше заето от високо легло. Поулгара седеше на него, държеше чаша чай и се взираше навън във вълните.

— Добро утро, лельо Поул — поздрави я Гарион.

— Добро утро, скъпи. Много ми е приятно да те видя.

— Добре ли си вече? — попита той. — Искам да кажа, след случилото се на пристанището.

Тя въздъхна.

— Мисля, че най-лошото беше, че нямах никакъв избор. Вярно, Чабат бе събудила демона и вече беше обречена, но аз бях тази, която трябваше да разруши душата й. — Поулгара замълча за миг и после каза: — Може ли да поговорим за нещо друго?

— Точно затова идвам. Би ли искала да поговориш с един човек вместо мен?

— Кого имаш предвид?

— Капитана. Иска да хвърли котва, докато времето не се оправи, но аз пък не искам да чакам.

— Защо ти не поговориш с него, Гарион?

— Защото хората са склонни да слушат теб по-внимателно, отколкото мен. Ще го направиш ли, лельо Поул?

— Искаш от мен да го изнудя?

— Аз не бих казал точно „изнудя“, лельо Поул.

— Но искаш да кажеш точно това, Гарион. Винаги казвай това, което искаш да кажеш.

— Ще го направиш ли?

— Добре, щом искаш. А ти ще направиш ли нещо за мен?

— Всичко, лельо Поул.

Тя му подаде чашата си.

— Би ли бил така добър да ми налеещ още една чаша?

След закуска Поулгара наметна синия си плащ и излезе на палубата и капитанът промени плановете си веднага щом тя започна да говори с него. След което се покатери на гротмачтата и стоя там чак до обяд.

Когато стигнаха южния край на полуостров Урга, кормчиите завъртяха румпела и корабът се килна силно, за да се обърне наляво. Не беше трудно да се разбере защо капитанът бе искал да избегне преминаването между островите, изтъквайки като причина лошото време. Теченията се въртяха през тесните канали, вятърът разкъсваше върховете на тъмните вълни, които се разбиваха в острите скали. Моряците гребяха, изпълнени със страх, и мятаха ужасени погледи към тях. След първата левга капитанът се смъкна по мачтата и застана напрегнато зад кормчиите. Корабът предпазливо се влачеше между блъсканите от бурята острови.

Късно следобед най-сетне подминаха последните скалисти островчета и моряците започнаха да гребат надалеч от брега към открито море. Носената от вятъра суграшица шушнеше по палубата.

Белгарат отиде до вратата, водеща към каютите, и извика:

— Ургит! Ела тук!

След малко кралят на мургите изкачи стълбите, стъпи на палубата и погледна страхливо магьосника.

— Не знаят ли твоите хора как да опъват такелажа така, че да могат да се движат срещу вятъра? — попита Белгарат.

Ургит го погледна неразбиращо и каза:

— Нямам абсолютно никаква представа за какво говориш.

— Дурник! — извика Белгарат.

Ковачът, който заедно с Тот ловеше риба на кърмата на кораба, не отговори.

— Дурник!

— Какво?

— Трябва да нагласим такелажа. Ела и покажи на капитана как трябва да се направи.

— Ей сега.

— Веднага, Дурник!

Ковачът въздъхна и започна да навива канапа на макарата. И точно тогава рибата клъвна и Дурник изкрещя ликуващо и засече. Огромната сребърна риба изскочи над водата.

Белгарат ядосано изруга.

— Аз ще покажа на капитана как да нагласи такелажа — каза Гарион.

— Че какво знаеш за това?

— Бил съм поне на толкова кораби, на колкото и Дурник. Знам как трябва да се направи.

Той отиде до носа, за да поговори с капитана, който стоеше и зяпаше бушуващото море.

— Трябва да отпуснеш въжетата от тази страна — обясни му Гарион — и да ги вкараш на другата. Идеята е платната да се обръщат така, че да хващат вятъра. След това вдигаш руля нагоре, за да компенсираш.

— Никой никога не го е правил по този начин — обяви капитанът непреклонно.

— Алорните го правят, а те са най-добрите моряци на света.

— Алорните контролират вятъра чрез магьосничество. Не можеш да използваш платната, ако вятърът не е зад теб.

— Просто опитай, капитане — каза Гарион търпеливо, после погледна широкоплещестия моряк и видя, че само си губи времето. — Ако не го направиш само защото аз те моля за това, бих могъл да убедя лейди Поулгара да го стори, като лична услуга.

Капитанът впи очи в него и преглътна с мъка.

— Как казахте, че искате да бъде пренагласен такелажът, милорд? — попита той с много по-благ тон.

Нагласяването отне около четвърт час. След това Гарион и колебливият капитан отидоха на кърмата и Гарион пое румпела от кормчиите и каза:

— Вдигнете платната.

— Няма да се получи! — измърмори капитанът, а после надигна гласа си до рев: — Вдигнете платната!

Макарите започнаха да скърцат и платната, плющящи на вятъра, запълзяха по мачтите. В следващия миг забумтяха и се издуха, поставени под ъгъл, за да хващат вятъра. Когато корабът се килна, Гарион дръпна румпела нагоре и носът запори силно надигащите се вълни.

— Не мога да повярвам! — възкликна капитанът. — Никой никога не е правил нещо подобно.

— Сега виждате как се получава, нали? — попита го Гарион.

— Разбира се. Толкова е просто, че не мога да разбера защо сам не съм се сетил за това.

Гарион имаше отговор, но реши да го запази за себе си. Денят бездруго беше достатъчно лош за капитана. Той се обърна към кормчиите.

— Трябва да държите румпела ей така, за да компенсирате силата на вятъра — обясни той.

— Разбрах, милорд.

Гарион остави румпела и отстъпи, за да наблюдава Дурник и Тот, които вече бяха изтеглили огромната риба на палубата.

Вече бяха далеч от брега и Гарион беше сигурен, че капитанът и моряците могат да се справят сами, така че отиде да се присъедини към групата в средата на кораба, наобиколила голямата риба на Дурник.

— Сега, след като я хвана, къде мислиш, че ще намериш достатъчно голям тиган, за да я опържиш? — тъкмо питаше Силк.

Дурник се начумери, но след миг се усмихна.

— Поул все ще знае какво да направи — каза той и пак почна да се възхищава на чудовището, лежащо на палубата. — Поул знае как да се погрижи за всичко.

Притъмняваше. Бавните големи вълни се разтягаха мрачно до бледата блестяща линия на хоризонта, която ги разделяше от дори по-тъмното небе. Капитанът пристъпи към тях във ветровития сумрак и докосна почтително ръкава на Ургит.

— Да, капитане?

— Беда, ваше величество.

— Какво е станало?

Капитанът посочи на юг. Половин дузина кораби се движеха с попътен вятър право към тях.

Ургит се намръщи.

— Малореанци?

Капитанът кимна.

— Мислиш ли, че са ни видели?

— Почти сигурно, ваше величество.

— По-добре да отидем да поговорим с Белгарат — каза Силк.

Съвещанието в каютата на кърмата беше напрегнато.

— Ще ни настигнат — каза Гарион. — Мисля, че би трябвало да обърнем на север поне докато не избягаме от полезрението им.

Старият мъж се взираше в дрипавата карта, която беше донесъл капитанът. После тръсна глава и каза:

— Не ми харесва. Този дълбок залив, в който сме точно сега, ще ни отведе в Горандско море, а аз не искам да се хванем в клопката му. — Той се обърна към Силк. — Ти си бил в Малореа няколко пъти. Колко добри са корабите им?

Силк сви рамене.

— Горе-долу толкова добри колкото този. Ангараките не са моряци като череките. Трябва да има някакъв начин да се спасим от тях. Малореанците са плашливи моряци, така че няма да опънат платната през нощта. Ако обърнем на север и вдигнем всички платна, ще ги изпреварим достатъчно, а когато стане тъмно, ще завием, като изгасим всяка светлинка на борда.

— Не можем да направим това — възрази капитанът. — Това е срещу закона.

— Ще ви напиша извинение, капитане — сухо каза Ургит.

— Прекалено опасно е, ваше величество. Ако се движим без светлини, можем да се блъснем в друг кораб в тъмното. Можем да бъдем потопени.

— Капитане — каза Ургит търпеливо, — има шест малореански кораба, които ни преследват. Какво си представяте, че биха направили с нас, ако ни хванат?

— Ще ни потопят, разбира се.

— Каква е разликата тогава? Ако махнем светлините поне ще имаме някакъв шанс. Продължавай, Келдар.

Силк сви рамене.

— Това е. След като изгасим светлините, продължаваме отново на изток. Малореанците няма да могат да ни видят и до утре сутринта няма да имат абсолютно никаква представа къде се намираме.

— Може да се получи — съгласи се Белгарат.

— Опасно е — каза капитанът неодобрително.

— Понякога дори дишането е опасно, капитане — каза Ургит. — Нека опитаме и ще видим какво ще стане. Това, което не мога да разбера, е какво правят малореанските кораби толкова далеч на запад.

— Възможно е да са мародери, изпратени да опустошават крайбрежието — предположи Сади.

— Може би — каза Ургит колебливо.

На сутринта не се виждаха никакви кораби. За закуска имаше риба. По предложение на Поулгара огромният улов на Дурник беше нарязан на парчета и изпечен на скара на слаб огън.

— Вкусна е, нали? — попита Дурник гордо.

— Да, скъпи — съгласи се Поулгара. — Много е вкусна.

— Казах ли ти как я хванах, Поул?

— Да, скъпи, но можеш да ми разкажеш отново, ако искаш.

Тъкмо приключваха със закуската, когато капитанът влезе и угрижено каза:

— Пак, милорд.

— Какво пак? — попита Гарион.

— Малореанци. Още една ескадра, пътуваща към крайбрежието на Ктака.

Лицето на Ургит побеля.

— Сигурен ли си, че не са същите, които ни преследваха нощес? — попита Гарион.

— Няма никакъв начин да са те, милорд. Това е по-различна група кораби.

Силк, който го гледаше с присвити очи, попита:

— Капитане, някога правил ли си съмнителен бизнес?

Капитанът хвърли кратък виновен поглед към Ургит и смутолеви:

— Не ви разбирам.

— Няма време за лъжливо благоприличие, капитане — каза Силк. — Ние сме се запътили стремително към средата на малореанската ескадра. Има ли някакви заливчета или тесни протоци, където можем да се скрием от погледа им?

— Не и по тази крайбрежна ивица, ваше височество. Но точно зад нас може да се мине през канала в Горандско море. Там има малък залив вдясно. Той е добре скрит от няколко рифа. Ако свалим мачтата, гъстите храсти там, мисля, ще ни помогнат да не ни забележат.

— Да тръгваме тогава, капитане — каза Белгарат кратко. — Какво е времето?

— Не особено приятно. Мисля, че можем да очакваме буря преди да падне нощта.

— Това е добре.

— Добре ли?

— Не сме сами в тези води — напомни му Белгарат. — Една хубава буря би трябвало да създаде работа и на малореанците. Отиди да дадеш заповедите, капитане.

— Как беше толкова сигурен, че капитанът знае за някое самотно заливче или тесен проток? — обърна се Ургит към Силк, след като морякът излезе.

Силк сви рамене.

— Ти налагаш данъци върху стоките по пристанищата, нали?

— Разбира се. Имам нужда от приходи.

— Е, един находчив човек със свой собствен кораб може да пропусне да спре на дока и да си намира скрити местенца, където да складира стоката, докато не намери купувачи.

— Това е контрабанда!

— Някои хора го наричат и така. Както и да е, според мен всеки морски капитан на света все някога се е забърквал в този бизнес.

— Не и мургите — настояваше Ургит.

— Тогава как си обясняваш, че твоят капитан знае идеално място, където да се скрием, на не повече от пет левги от настоящето ни местоположение? И вероятно знае още стотици като него.

— Ти си абсолютно корумпиран и противен човек, Келдар.

— Знам. Обаче контрабандата е много доходен бизнес. Би трябвало да се позамислиш дали да не влезеш в него.

— Келдар, аз съм кралят. Бих обирал самия себе си.

— Довери ми се — каза Силк. — Малко е сложно, но мога да ти покажа как да започнеш нещата така, че да си в състояние да припечелиш, и то доста.

Корабът се завъртя и всички погледнаха през прозорците. Вдясно се виждаха половин дузина червени платна — съвсем мънички в далечината.

— Има ли някакви гролими на борда на тези кораби, Поул? — попита Белгарат.

Очите й с цвят на лавандула за момент се замъглиха, след това тя прокара ръка по челото си и отговори:

— Не, татко. Просто обикновени малореанци.

— Добре. В такъв случай не би трябвало да имаме особени затруднения, криейки се от тях.

— Бурята, за която спомена капитанът, идва точно зад тях — каза Дурник.

— Тя няма ли само да ги накара да забързат към нас? — попита Ургит нервно.

— Не — отговори ковачът. — Сигурно ще се обърнат с носове към вятъра. Това е единственият сигурен начин да се спасят.

— Няма ли и на нас да ни се наложи да направим същото? — попита Ургит.

— Те ни превъзхождат с шест към едно, братко — изтъкна Силк. — Ние ще трябва да опитаме другояче.

Напредващата вълна от тъмнина, която се движеше с идващата буря, погълна червените платна и бързо започна да се приближава към крайбрежието. Вълните растяха все по-високи и корабът подскачаше и се мяташе. Корпусът му пращеше и стенеше, а високо горе се чуваше бумтенето на платната. Изведнъж зловещ стържещ звук, идващ от средата на кораба, накара Гарион да скочи.

— Този идиот! — възкликна той и грабна наметалото си.

— Какво има? — попита Сади изплашено.

— Опънал е платната докрай! Ако мачтата не се счупи, ще потънем! — Гарион, изхвръкна от каютата, изскочи на палубата и изкрещя: — Капитане!

— Да, милорд? — едва се чу гласът на капитана.

— Скъси платното! Гротмачтата започва да се откъсва.

— Невъзможно, милорд — запротестира капитанът. — Моряците ми не могат да свият платното в такава буря… а и вече стигаме. Остава да заобиколим само тези скали и…

И в същия миг ужасен порив на вятъра ги тласна право в скалите и се чу пукот на строшени дъски. Бяха заседнали.

19.

Гарион разтърси глава, за да прогони звъненето и звездите, които танцуваха пред очите му. Внезапният удар на кораба в скалите го беше запратил напред толкова силно, че направо бе излетял към парапета на задната палуба и сега на главата му имаше широка болезнена резка. Цареше ужасна глъчка. В едно се бяха смесили крясъците и шумът от тропота на десетки крака по палубата и изпълнените със страх викове за помощ на онези, които ударът бе помел във водата. Корабът изстена и се разтресе преди окончателно да се заклещи върху рифа. Огромните вълни непрекъснато го блъскаха в подводните скали и килът бързо ставаше на трески. Гарион отново разтърси глава, което му причини болка, и тръгна по силно наклонената задна палуба към стълбището. Наложи му се буквално да се изпързаля надолу и едва не се сблъска с Белгарат и Дурник.

— Какво стана? — попита възрастният мъж.

— Ударихме се в някакъв риф — отвърна Гарион. — Долу има ли ранени?

— Всички са добре. Леко понатъртени, но са добре.

Гарион опипа удареното място на главата си. Болеше, но фактът, че по пръстите му нямаше кръв, го успокои.

— Какво ти е? — попита Белгарат.

— Ударих си главата.

— Нали се бяхме разбрали да внимаваш!

Приглушен тътен от скърцащата обшивка на кораба се разнесе под краката им и ги прекъсна. Това беше звукът от раздробяването на дървения корпус.

— Белгарат — рече разтревожено Дурник, — заклещени сме и вълните няма да спрат да ни блъскат, докато не счупят и последното здраво парче от кораба.

— Къде е капитанът? — попита старият вълшебник.

— Беше при румпела, дядо — рече Гарион. После се покатери обратно горе, но вместо на капитана, се натъкна на кормчията и се провикна: — Къде е капитанът?

— Изчезна. Ударът го прекатури през парапета.

Очите на моряка бяха изпълнени с изненада и страх. Той се приближи и отчаяно простена:

— Обречени сме!

— Не се излагай човече! — сопна му се Гарион и после извика на дядо си: — Капитанът е изчезнал. Ударът го е помел в морето.

Гласът му беше силен и успя да надвика шума на урагана и крясъците на моряците.

Белгарат и Дурник се изкатериха по трите стъпала, които ги отделяха от него.

— В такъв случай ще ни се наложи да се справяме сами — рече старият вълшебник и се обърна към Дурник: — Според теб с колко време разполагаме?

— Не особено много. Долу непрекъснато нещо се троши, а вече се чува и бученето на нахлуващата вода.

— Значи трябва да го отделим от рифа преди да е направил подводната част на решето.

— Напротив. Рифът е единственото нещо, което ни крепи над водата, Белгарат — възпротиви се ковачът. — Ако го изкараме, ще потъне за броени минути.

— Тогава ще го извадим на брега. Елате с мен и двамата.

Той ги поведе към задната палуба, сграбчи румпела, завъртя го няколко пъти, сетне изруга и рече:

— Рулят е откъснат. — Пое си дълбоко въздух, за да се успокои, и продължи: — Ще трябва да го направим заедно и бързо. Колкото повече го въртим и сучем, толкова повече щети ще причиним.

Той избърса от лицето си капките дъжд и морска вода, и впери поглед в брега, който беше на около миля. После посочи отвесната скала, която се спускаше направо в прибоя като висока стена.

— Ще тръгнем нататък. От лявата страна на стената има плаж. Мястото не е добре защитено и пътят дотам е осеян със скали, но това е най-добрата възможност.

Дурник се наведе през парапета на кърмата и се вгледа надолу.

— Белгарат, много лошо сме ударени — съобщи той мрачно и присви очи, сякаш искаше да измери с точност ивицата вода, която ги отделяше от сушата. — Единственият начин е да сме достатъчно бързи. Трябва да избутаме кораба нататък, а без рул ще ни е доста трудно да спазваме посоката.

— Друга възможност имаме ли? — попита Белгарат.

— И да има, в момента не се сещам за нея.

— Да почваме тогава. Готови ли сте?

Двамата му другари кимнаха и се изправиха, като всеки се опита да съсредоточи волята си. Гарион затрепери. Мускулите му бяха стегнати. Опитваше да удържи силата.

— Сега! — заповяда Белгарат.

— Вдигай! — изрекоха тримата в един глас.

Изпотрошената кърма на кораба започна бавно да се отскубва от прегръдката на вълните. Раздробените дъски от обшивката започнаха да скърцат и да пукат ужасно.

— Нататък! — изкрещя старецът, щом корабът се отдели от скалите, и посочи размазаните от разстоянието контури на брега.

Гарион блъсна напред. Отначало доста бавно, но впоследствие все по-бързо корабът започна да набира скорост. Дори и свистенето на вятъра вече не можеше да заглуши окуражителния шум от поренето на водата. Тримата с всички сили тласкаха кораба към безопасния бряг.

Когато обаче достигнаха течението на главния проток, корабът започна да се суче, като всеки момент заплашваше да се извърне странично. Това беше заради липсата на рул.

— Дръжте посоката! — изкрещя Белгарат. Вените по челото му бяха изпъкнали до пръсване, челюстите му бяха жестоко стиснати.

С тази задача се нагърби Гарион. Докато се движеха напред достатъчно бързо, водата не можеше да ги погълне, но в момента, в който се обърнеха странично към вълните, загубата на инерция щеше да се окаже фатална и това щеше да ги запрати на дъното.

Без да престава да бута напред, Гарион се съсредоточи върху носа на кораба и успя да го удържи. Оставаха по-малко от триста метра, но той беше изтощен и облян в пот.

Още двеста метра. Вече се чуваше тътенът на прибоя.

Сто метра. Започна да се чувства мъртвото вълнение, което в случая им помагаше да преодолеят нищожното разстояние, отделящо ги от брега.

В момента, в който носът се допря до разпенения пясък, вълната, която ги беше придвижила напред, се отдръпна, за да ги захвърли върху нова подводна преграда, и нов неочакван удар просна Гарион на палубата. Шумът от прибоя и пукащата се обшивка заглушаваше всичко, но поне бяха в безопасност. Носът на полуразрушения от ударите кораб се беше забил здраво в мокрия пясък. Гарион най-после успя да се изправи. Чувстваше се ужасно уморен — усилието да избутат кораба го беше изцедило. Палубата под краката му стенеше, пукаше и се тресеше.

— Май счупихме кила — рече Дурник с треперещ глас. Лицето му беше станало сиво от напрежението и той целият трепереше. — Сега трябва бързо да слезем на брега.

Белгарат също се изправи. От лицето му, охлузено от удара, се стичаше дъждовна и морска вода. В очите му се четеше гняв, който внезапно се смени със страх.

— Конете! Те бяха долу, Дурник! — извика старецът.

В следващия миг ковачът вече тичаше към люка.

— Викнете Тот да помогне — извика той през рамо. — Трябва да ги извадим оттам.

— Гарион — заповяда Белгарат, — трябва да изкараме хората от каютите и да ги изведем на сушата, защото след малко корабът ще се разбие на парчета.

Тръгнаха бързо, но внимателно по наклонената палуба на разбития кораб. Вятърът не стихваше нито за момент и плискаше в лицата им воден прах. Влязоха през зеещата врата на задната палуба в коридора на стълбището, който им предлагаше подслон от вятъра. В затвореното пространство пукането и пращенето на разпадащия се корпус бяха още по-ужасни.

В каютата на кърмата цареше пълен хаос. Ударът в рифа и по-късно счупването на кила бяха изкъртили завинтените за пода мебели. Отвсякъде стърчаха дъски, прозорците бяха изпотрошени и дори изтръгнати от касите. През отворите плющяха истински потоци дъжд. Се’Недра и Прала стояха сгушени една в друга. Ургит се беше вкопчил в стената в очакване на нов удар. Сади седеше на пода, стиснал червената си кожена чанта, за да предпази съдържанието й. Поулгара обаче изглеждаше ужасно ядосана. Беше цялата мокра и изглеждаше като човек, комуто са нанесли ужасна обида.

— Какво точно направи, старче? — сопна се тя на Белгарат в момента, в който той и Гарион влязоха в каютата.

— Ударихме риф, Поул — обясни той. — Започнахме да потъваме и се наложи да изкараме кораба на брега.

Тя го изгледа така, като че ли е направил нещо нередно.

— Ще говорим по-късно за това. Тук всички добре ли сте? — попита той. — Трябва незабавно да напуснем тази развалина.

— Като се имат предвид обстоятелствата, може да се каже, че сме добре, татко. Но ти не каза ли, че сте изтеглили кораба на брега?

— Да, но скършихме кила и тази част от кораба е все още във водата. Всеки миг това старо корито може да се разпадне. Трябва да минем напред и да слезем от кораба колкото се може по-бързо.

— Разбирам — кимна тя и се обърна към другите. — Вземете всичко, което можете да носите и ме последвайте. Трябва да се доберем до брега по най-бързия начин.

— Аз отивам да помогна на Дурник с конете — рече Гарион. — Тот, Ерионд, елате с мен!

Той се обърна да излезе, но за момент се спря при Се’Недра и я попита:

— Добре ли си?

— Мисля, че да — отвърна тя, като потърка охлузеното си коляно.

— Върви с леля Поул — заповяда и той и излезе.

В трюма положението бе по-тежко, отколкото бе очаквал. Водата беше вече до коляно и непрестанно нахлуваше през пробойните със страшно шуртене. Наоколо плаваха всякакви сандъци, вързопи и пакети. Дурник вече беше извел подлудените от катастрофата коне в носовата част, където водата бе все още плитка.

— Загубихме три — съобщи той. — Два със счупени вратове и един удавен.

— А Кон? — попита притеснено Ерионд.

— Той е добре — успокои го Дурник и отново се обърна към Гарион. — Опитах се да събера каквото е останало от нещата ни. Всичко е мокро, а хранителните запаси бяха в кърмата и вече няма начин да се доберем до тях.

— С това ще се занимаем после. Важното сега е да изкараме конете.

Дурник присви очи и като гледаше пречупения кил и клатенето на кърмата, рече:

— Твърде опасно е. Ще трябва да излезем през носа. Ще ида да си взема брадвата.

Гарион поклати глава в несъгласие.

— Ако кърмата се откъсне, и предницата ще се прекатури. Ако това стане, ще загубим още коне. Няма време да си вземеш брадвата.

Дурник пое дълбоко дъх и повдигна рамене. Лицето му беше тъжно.

— Знам, приятелю, и аз съм уморен — каза Гарион и постави ръката си на рамото му. — Дай да минем по-напред. Няма смисъл да пробиваме корпуса на място, където ще ни се наложи да скачаме в дълбока вода.

Не беше толкова трудно, колкото бяха очаквали. Помощта на Тот се усещаше. Избраха място от борда между две ребра и се захванаха. Докато двамата съсредоточаваха мисловната си енергия върху определеното място, Тот удряше с един железен лост. Едновременната работа на магьосниците и надарения с огромна физическа сила Тот скоро даде резултат и в обшивката се появи тесен отвор.

На брега видяха Силк — стоеше извън обсега на летящите трески, наметалото му плющеше на вятъра, а бушуващите вълни заливаха глезените му.

— Добре ли сте? — провикна се той, за да надвика шума на бурята.

— Горе-долу — отвърна му Гарион. — Ела да ни помогнеш с конете!

Оказа се, че единственият изход е да им вържат очите. Въпреки огромните усилия на Дурник и Ерионд да успокоят животните, работата потръгна едва когато те вече не виждаха опасностите, които криеше бушуващата вода. Един по един конете бяха изведени от дълбоката до колене вода през лабиринт от плуващи отломки на заветния бряг, където вълните се разбиваха в бяла пяна. Едва когато и последното животно беше спасено и стоеше сигурно на пясъка под носения от урагана дъжд, Гарион се обърна към треперещата развалина на кораба и заповяда:

— Да извадим багажа. Спасете всичко, което можете, но не рискувайте.

Мургските моряци бяха скочили от носа на сушата още веднага след удара и сега се бяха заслонили от стихията под съмнителната стреха, която им предлагаше една скала, и мълчаливо наблюдаваха как Гарион и останалите трупат провизиите си на брега.

— Изгубихме три коня и почти всичко от хранителните си запаси — съобщи Гарион на Белгарат и Поулгара. — Според мен успяхме да спасим всичко освен нещата, които останаха в каютите.

— С дрехите ще се оправим, но храна ще ни е нужна — рече Белгарат, като изгледа с присвити очи купчината.

— Сега прилив ли е, или отлив? — попита Силк, като стовари и последния вързоп.

Дурник погледна разбушувания от бурята провлак към Горандско море и рече:

— Мисля, че започва отливът.

— В такъв случай няма да е трудно. Нека сега си намерим някое уютно място, където да изчакаме морето да се отдръпне. Тогава ще можем да се върнем и да претърсим останките на спокойствие. При най-ниската точка на отлива те ще са изцяло на сушата.

— Само едно нещо ме притеснява относно плана ви, принц Келдар — обади се Сади. — Вие забравяте мургските моряци. Те се намират на пуст бряг, а поне дузина малореански кораби кръстосват наоколо и ги търсят. Малореанците обичат да избиват мургите почти толкова, колкото алорните. При това положение съвсем логично ще бъде те да искат да се махнат оттук колкото се може по-скоро. От наша страна би било разумно да си приберем конете веднага, ако искаме да ги запазим.

— Нека да натоварим багажа си и да се оттеглим. Сади е прав — можем да се върнем за нещата от кораба и по-късно — каза Белгарат.

Моряците, предвождани от висок едър мург със зловещ белег под лявото око, вече се приближаваха.

— Къде ще водите тези коне? — попита мургът.

— Не виждам защо тогава би трябвало да бъде ваша работа — отвърна хладно Сади.

— Но ще стане, нали, момчета!

Мокрите до кости моряци изразиха шумно съгласието си.

— Тези коне са наша собственост — продължи Сади.

— Това въобще не ни интересува. Ние сме предостатъчно, за да вземем всичко, което си пожелаем.

— А бе защо си губим времето с приказки! — провикна се един моряк зад водача.

— Точно така! — съгласи се единият мург и извади от ножницата на пояса си къс ръждив меч. Вдигна го високо и се провикна:

— След мен!

И миг след това вече лежеше проснат на мокрия пясък и ревеше от болка, стискайки счупената си дясна ръка. Без дори да промени изражението си, почти небрежно, Тот го бе ударил с железния си лост.

Останалите мигом се отдръпнаха. Само един от тях размаха абордажна кука над главата си и се провикна:

— Нападайте! Повече сме от тях и ще им вземем конете!

— Не би ли желал да ни преброиш отново — рече Поулгара със студен и спокоен глас.

И в същия миг — вече бе извадил меча си — Гарион усети нечие присъствие от лявата си страна. Той се обърна и потрепна. Не вярваше на очите си. До него се издигаше могъщата фигура на Барак. Черекът изглеждаше съвсем истински.

Дрънчене на доспехи го накара да се обърне надясно — там пък стоеше Мандорален. Дъждовните капки по бронята му искряха като запалени.

Пред него израсна и фигурата на Хетар.

— Какво ще кажете, господа? Да дарим ли тези мошеници с възможността да избягат, или да ги връхлетим и да пролеем кръвта им? — весело каза баронът на Воу Мандор.

— Това би било доста благородно — избоботи утвърдително подобието на Барак. — Как смяташ ти, Хетар?

— Те са мурги — отвърна той с ледения си глас и извади сабята си. — Да ги избием веднага! Така няма да си губим времето да ги преследваме един по един после.

— Нещо ми подсказваше, че ще кажеш това — засмя се Барак. — И така, господа да се захващаме — продължи той и издърпа тежкия си меч от ножницата.

Трите образа, които сега бяха още по-големи, отколкото на живо, пристъпиха към уплашените моряци. Сред тях вървеше и Гарион — с ясното съзнание, че всъщност е сам. Зад силуета на Барак вървеше огромната фигура на Тот, а до него пристъпваше Сади с кама, потопена в отрова. По другия фланг се придвижваха Дурник и Силк.

— Сега, Гарион! — прошепна образът на Барак, но гласът всъщност принадлежеше на Поулгара.

Гарион веднага я разбра и отпусна контрола си върху Кълбото. Мечът му избухна в пламъци. От върха му плъзнаха сини езици, почти докосващи лицата на моряците от първите редици.

— Нека онези от вас, които искат да си спестят бягството преди смъртта, да направят крачка напред.

Червенобрадият Барак избухна в такъв изблик на възторг, на който би завидял дори оригиналът.

— Докато ви мигне окото и ще ви изпратим при вашия едноок бог.

Настъпи моментна тишина, а после моряците хукнаха да бягат.

— О, богове! — чу Гарион зад себе си звънливия глас на Поулгара. — От хиляда години си мечтая за това.

Той се обърна и я видя пред себе си на фона на бушуващото море и надбягващите се буреносни облаци. Вятърът развяваше синьото й наметало. Дъждът бе полепил косата й по лицето, но очите й сияеха от радост.

— Моята Поул! — прегърна я Белгарат. — От тебе би излязъл син за чудо и приказ!

— Аз съм ти дъщеря, Белгарат — каза тя. — Да не би син да щеше да се справи по-добре?

— Не, Поул — рече той и целуна мократа й буза. — В никакъв случай.

Двамата се сепнаха, притеснени от факта, че любовта, която изпитваха един към друг и която бяха крили толкова хилядолетия, бе намерила своя израз именно тук, на пустия плаж, брулен от бурите. Почти засрамени, те се спогледаха. Не можаха да се сдържат и избухнаха в смях.

Гарион се извърна. Очите му се просълзиха.

Ургит се бе навел над пострадалия моряк.

— Ако нямаш нищо против да получиш един съвет от своя крал — каза той вежливо, — позволи ми да ти напомня, че морето наоколо гъмжи от малореанци. Те, както знаеш, изпитват детински искрена наслада да разпъват всеки мург, когото хванат. Та като се има предвид това, ти и твоите приятелчета би трябвало да се изнесете далеч от останките на този кораб — довърши той и хвърли многозначителен поглед към вълните.

Морякът погледна провлака с поглед, изпълнен с ужас, мигновено се изправи и като стискаше счупената си ръка, се втурна след другарите си.

— Това е забележителна проява на далновидност от негова страна, не мислите ли? — обърна се Ургит към Силк.

— Наистина, изглежда необичайно надарен, но нека да тръгваме вече. Развалините се като истински фар, а от друга страна, нищо чудно нашите моряци да се опитат отново до присвоят конете ни. — Дребният драснианец погледна илюзиите, създадени от Поулгара, и продължи: — Просто от любопитство, какво щеше да стане с тях, ако наистина се наложеше да се бием?

— Да ти кажа честно, драги Силк, нямам и най-малка представа — отговори тя. Все още се смееше, а зелените й очи пламтяха.

Незнайно защо отговорът й накара всички също да се засмеят.

20.

Склонът, който водеше към върха на крайбрежната скала, беше покрит с висока трева, натежала и приведена от дъжда. Когато тръгнаха от плажа, Гарион се обърна назад. Моряците бяха нападнали останките с надеждата да намерят в тях нещо полезно. Спираха се само от време на време, за да отправят по някой изпълнен със страх поглед към провлака.

На върха стихията бушуваше с пълна сила. Белгарат спря, засенчи очите си с длан и се вгледа в подгизналата и обрулена от вятъра тревиста равнина, която се простираше пред тях.

— Това е напълно невъзможно, татко — каза Поулгара, като се загърна в мокрото си наметало. — Ще трябва да се подслоним някъде и да изчакаме.

— Ще ни бъде трудно — каза той като изгледа обширната степ.

— Ургит — попита възрастният мъж, — има ли села или някакви други селища наоколо?

— Не мисля — отговори той и избърса лицето си от водата. — На картата няма нищо отбелязано за тази част от Ктака освен някакъв път към вътрешността. Най-много да се натъкнем на някоя самотна ферма, но се съмнявам. По тези места почвеният слой е прекалено тънък, за да бъде използван за земеделие, а пък зимите са твърде люти за скотовъдство.

— И аз така си мислех — въздъхна старецът.

— Може и да успеем да разпънем палатките, но ще бъдем изложени на бурята, а и няма дърва за огън — каза Дурник.

Ерионд оглеждаше местността със странното чувство за нещо познато.

— Не може ли да се скрием в наблюдателната кула? — каза най-после той.

— Каква кула? — попита го Белгарат и се огледа. — Не виждам нищо.

— Оттук не можеш да я видиш. Тя е полуразрушена, но мазето й все още става.

— Не ми е известно подобно нещо по тези места — рече Ургит.

— Тя е изоставена доста отдавна.

— Ерионд, можеш ли да ни заведеш до нея? — попита Поулгара.

— Разбира се, не е много далече — отвърна младежът и насочи коня си към най-високата точка на брега.

Всички се заизкачваха нагоре по хълма и скоро видяха купчина каменни блокове сред тревата далеч пред тях. Трудно беше да се каже със сигурност оттук, но като че ли някои от тях носеха белези от каменарско длето. Стихията се развихри още повече. Вятърът свистеше, а тревата бичуваше краката на конете.

— Сигурен ли си, Ерионд? — подвикна Поулгара, за да заглуши вятъра.

— Да. Влиза се от другата страна — отвърна той уверено. — Добре ще бъде обаче да слезем и да водим конете, защото пътеката минава до ръба на скалите.

И ги поведе по ниския перваз.

Гарион не се сдържа и погледна надолу.

Оттук се виждаха останките от корабокрушението. Широка ивица следи от стъпки водеше към вътрешността и се губеше някъде в дъжда.

— Тук е — рече Ерионд и миг след това изчезна някъде в тревата заедно с коня си.

Всички го последваха с любопитство през ниския сводест вход, който очевидно бе човешко дело, но бе така обрасъл, че бе почти невидим. С чувство на благодарност Гарион поведе коня си в спокойната, миришеща на застояло тъма на това убежище.

— Някой сети ли се да вземе факли? — попита Сади.

— Те бяха при храната — извини се Дурник. — Я да видим какво мога да направя по въпроса.

Гарион почувства лек тласък и усети някакъв повишаващ височината си звук. Мътно петно светлина се появи на дланта на Дурник. Постепенно силата му се увеличи и те вече можеха да разгледат вътрешността на подземието. Типично за повечето строежи от античността, това мазе също имаше сводест нисък таван, който се крепеше на каменни арки, а стените бяха укрепени с масивни колони. Този тип конструкция беше познат на Гарион — беше виждал нещо подобно в древния замъкна крал Анхег във Вал Алорн, в руините на Воу Вейкюн, както и в основите на Цитаделата в Рива. Дори и гробницата на едноокия бог в Ктхол Мишрак имаше подобни архитектурни решения.

Силк гледаше Ерионд с очакване.

— Сигурен съм, че ще ни обясниш как така знаеш за това място.

— Живяхме тук със Зедар, докато той чакаше да порасна достатъчно, за да откраднем Кълбото.

— Колко прозаично! — въздъхна разочаровано Силк.

— Съжалявам — отвърна Ерионд и поведе конете към едно от страничните помещения. — Ако искаш, мога да ти измисля някоя по-пикантна история.

— Зарежи! — каза дребничкият мъж.

Ургит стоеше пред една от колоните и я оглеждаше внимателно.

— Няма начин това нещо да е построено от мурги — отсече той. — Камъните прилепват прекалено плътно един към друг.

— Тази постройка е съществувала далеч преди времето, когато мургите са дошли по тези места — обясни Ерионд.

— Да не би робите да са я построили? — попита Ургит със съмнение. — Те могат да строят само калени колиби.

— Така си мислиш ти. Когато те са строили крепости и градове, мургите са живеели в шатри от козя кожа.

— Нека някой запали огън най-сетне! — помоли Се’Недра с тракащи от студ зъби. — Направо замръзвам.

Гарион я погледна внимателно и видя, че устните й са посинели.

— Дървата са тук — рече Ерионд и миг след като се скри зад една от колоните, се появи отново с наръч избелели пръчки.

— Едно време със Зедар събирахме изхвърлените от морето дърва. Както виждам, запасите ни все още не са напълно изчерпани.

Той отиде до огнището в задната стена, остави товара си там и се наведе да провери комина.

— Изглежда добре — рече той със задоволство.

Сега беше ред на Дурник да извади огнивото си и не след дълго в огнището заиграха оранжеви езичета. Всички наклякаха около тях и се занадпреварваха да слагат още дърва в желанието си по-бързо да се стоплят.

— Не се прави така — скара им се Дурник с необичайно твърд глас. — Така само ще го угасите.

Те се отдръпнаха с нежелание, а Дурник бавно и внимателно започна да подклажда огъня. Първо само съчици, после пръчки и най-накрая цепеници. Пламъците непрекъснато нарастваха и все по-бързо поглъщаха сухата дървесина. Светлина изпълни подземието и стана значително по-топло.

— Така — рече Поулгара делово. — Какво ще правим с храната?

— Моряците си тръгнаха, а отливът е достатъчно голям, така че само най-задната част от кърмата е още във вода. Мисля да се върна там с няколко товарни коня и да видя какво може да се спаси — рече Гарион.

Огънят се беше разгорял. Дурник се изправи и се обърна към Ерионд:

— Ще се справиш ли сам тук?

Той кимна и изчезна зад колоната за още дърва. Ковачът се наведе и вдигна наметалото си от земята.

— Тот и аз ще дойдем с теб, Гарион, в случай че онези нехранимайковци решат да се върнат. Ще ни се наложи да побързаме, защото скоро ще се стъмни.

Гарион и другарите му внимателно се отправиха към заседналия кораб.

— Докога мислиш, че ще продължи бурята? — попита Гарион, като почти крещеше.

— Трудно е да се каже. Може да утихне до утре, а може да продължи и няколко дни.

— Точно от този отговор се страхувах.

Влязоха в кораба през отвора, който бяха избили.

— Не мисля, че тук ще намерим кой знае какво. Нашите припаси са загубени, а не смятам, че моряците са държали храна в трюма — каза Дурник.

— Да вземем все пак готварските принадлежности на леля Поул. Мисля, че тя би им се зарадвала — предложи Гарион.

— И аз така смятам. Ще ида да погледна — рече той.

— Така и така сме тука, можем да си съберем нещата от каютите. Аз ще ида да събера каквото мога, а вие с Тот проверете дали моряците не са оставили нещо в кухнята.

Нужен му беше около четвърт час, за да събере нещата, които приятелите му бяха изоставили по каютите при принудителното напускане на кораба. Той ги овърза в парче платно, занесе ги до носа и ги стовари върху мокрия пясък. В този момент от предния люк се показа главата на Дурник.

— Гарион, долу няма почти нищо. Моряците са били доста старателни при напускането си.

— Значи ще ни се наложи да се примирим с каквото е останало.

Той погледна нагоре към небето. Облаците ставаха все по-тъмни и по-тъмни.

— Трябва да побързаме.

Стигнаха върха на хълма по здрач. Бурята продължаваше да вилнее с пълна сила. В момента, в който стигнаха входа на подземието, и последните светлини на деня угаснаха. Вътре обаче бе топло и светло от танцуващите пламъци. Докато тях ги бе нямало, приятелите им ли бяха опънали върви между колоните и сега дрехите и одеялата им се сушаха и от тях се вдигаше пара.

— Имахте ли късмет? — попита Силк, докато Гарион вкарваше коня си.

— Не особено. Моряците са прочистили кухнята доста старателно.

Тот и Дурник въведоха и останалите коне и стовариха на земята мокрите вързопи.

— Намерихме торба фасул и делва с мед — съобщи ковачът. — Има и няколко парчета месо и бекон, но са гранясали. Затова и моряците са ги оставили, но според мен можем да изрежем разваленото и пак да ни остане нещичко годно за ядене.

— Това ли е всичко? — попита Поулгара.

— Страхувам се, че да, Поул. Взехме и една скара и торба въглища, след като явно в тази част на света няма никакви дърва за горене.

Поулгара се намръщи разочаровано.

— Знам, че не е много Поул, но пък е всичко, което успяхме да намерим — оправда се той.

— И с това ще се справя, скъпи — усмихна му се тя.

— Събрах и дрехите, които изоставихме по каютите — рече Гарион, докато разседлаваше коня си — Някои от тях са даже сухи.

— Чудесно. Тогава да облечем нещо сухо и да видя какво мога да направя по въпроса с вечерята.

— Яхния? — рече разочаровано Силк.

— Яхнията ще отнеме много време. Каша, мед и малко бекон ще ни бъдат достатъчни за през нощта — отвърна Поулгара.

Той въздъхна с облекчение.

На сутринта дъжда и градушката вече ги нямаше, но силният вятър, който брулеше хълма, все още напомняше за вчерашната буря. Гарион стоеше на ръба на скалата пред входа, загърнат в наметалото си, и гледаше вълните, които безспирно стоварваха гнева си върху брега. Откъм югоизток облаците започваха да изтъняват и на мръсносивия фон се открояваха тънки ивици синьо небе. През нощта приливът бе отнесъл кърмата. Множество безформени буци се открояваха под вълните и Гарион се опитваше да не ги гледа — това бяха труповете не нещастните моряци, които бурята бе погълнала.

На хоризонта се появиха кораби с червени платна — идваха към останките от крушението.

Ерионд и Белгарат отдръпнаха платното, което Дурник бе окачил на входа на подземието предната вечер, и се присъединиха към Гарион.

— Не вали, а и вятърът, изглежда, утихва — докладва Гарион. — Има друг проблем обаче.

И посочи приближаващите се кораби.

— Със сигурност ще слязат на брега, щом видят останките. Мисля, че е време да се махаме оттук — изръмжа Белгарат.

— Не се е променило чак толкова — каза Ерионд, който се оглеждаше наоколо със странно изражение. — Едно време играех ей там — продължи той, като посочи обраслата с трева пейка. — Поне в случаите, когато Зедар ми даваше да излизам.

— Той говореше ли с теб, докато бяхте тук? — попита Белгарат.

— Не много често. Обикновено мълчеше. Носеше някакви книги и през повечето време се занимаваше с тях.

— Сигурно си бил самотен — отбеляза Гарион.

— Не беше чак толкова зле. Наблюдавах облаците и птиците по цял ден. Пролетно време птиците правят гнездата си по лицевата страна на стената. Ако протегнех глава от ръба, можех да ги наблюдавам. Много обичах да гледам как малките се учат да летят.

— Имаш ли представа на какво разстояние се намира пътят, който води към вътрешността на полуострова? — попита го Белгарат.

— Обикновено ни отнемаше по един ден, но тогава аз още бях малък и не можех да вървя бързо.

Белгарат кимна и засенчи очи с длан. Корабите продължаваха да се приближават.

— Най-добре да кажем на другите. Не можем да удържим позицията си срещу няколко екипажа малореански моряци.

Бързо събраха мокрите дрехи и оскъдните си припаси и тръгнаха. Гарион забеляза как Ерионд хвърли последен, изпълнен със съжаление поглед към мястото, където бе израсъл.

— Горе-долу знам пътя — каза той. — Потоците сега са пълноводни и ще трябва да внимаваме.

Той се залюля леко на седлото си и продължи:

— Ще избързам напред. Пък и на Кон и без това му се тича — усмихна се той, погали врата на жребеца си и препусна в щур галоп.

— Странно момче — заключи Ургит. — Наистина ли е познавал Зедар?

— И то доста добре — отговори Силк. — И него, и Ктучик. Цял живот е общувал със странни люде, затова в държането му няма нищо необичайно и неразбираемо.

И хвърли лукав поглед към Поулгара.

Късчетата синьо небе бяха нараснали и първите лъчи на сутрешното слънце осветяваха прорязаната от безброй потоци степ. Вятърът беше утихнал още. Групата се движеше в стегнат тръс, като плътно следваше следите, оставени от Ерионд и темпераментния му кон.

Се’Недра, която беше облечена във вълнен клин и една от туниките на Ерионд, се изравни с Гарион.

— Одеждите ви ми се нравят, кралице моя — рече той и се ухили.

— Всичко друго е мокро — оправда се тя сериозно. — Нещата май не вървят особено добре, нали, Гарион? Толкова много разчитахме на този кораб, а сега…

— Не знам — отвърна той. — Успяхме да спестим доста време. По-голямата част от зоната на бойните действия е вече зад гърба ни. Веднъж да стигнем отвъд Рак Ктака и ще си намерим нов кораб. Според мен въобще не сме се забавили.

— Да, ама и не избързахме, нали?

— Трудно е да се каже.

Тя въздъхна и продължи мълчаливо да язди до него.

Стигнаха пътя по пладне и се отправиха на изток. До края на деня изминаха значително разстояние. По нищо не личеше някой да е минавал скоро оттук, но за всеки случай Силк яздеше като авангард. Групичка плачещи върби осигури подслона им за през нощта, както и колове за палатките им. Вечерята се състоеше от боб и бекон — ястие, което Ургит намери за незадоволително.

— Какво ли не бих дал за една телешка пържола — оплакваше се той. — Даже и да е приготвена от калпавите готвачи на Дроджим, пак бих й се насладил от все сърце.

— А не бихте ли предпочели паница вряла трева, ваше величество? — попита го Прала иронично. — А може би една порция препечена върбова кора?

Той я погледна сърдито и сетне се обърна към Гарион:

— Кажи ми, ти и твоите приятели дълго ли мислите да останете в Ктхол Мургос?

— Не много. Защо?

— Жените от Запада, изглежда, са свикнали да се радват на голяма свобода. Също така проявяват и неприятната тенденция да говорят открито. Намирам тяхното влияние върху някои точно определени мургианки за доста обезпокоително.

В същия момент, сякаш осъзнал, че е прекалил, той отправи плахо поглед към Поулгара и побърза да се извини:

— Не целех да ви обидя, милейди. Просто това е мнението на един мургски дърдорко.

— Разбирам — отвърна тя.

Белгарат остави чинията си настрана и погледна Силк:

— Ти язди напред цял ден. Не видя ли някакъв дивеч?

— Появиха се стада от някакви животни, подобни на елени. Бяха се отправили на север, но през цялото време стояха извън обсега на лъка ми — отговори Силк.

— Какво си намислил, старче? — попита го Поулгара.

— Нужно ни е прясно месо — рече той и се изправи. — С мухлясал бекон и варен боб доникъде няма да стигнем.

Той погледна замреженото от облаци нощно небе и каза:

— Нощта ще бъде прекрасна за лов. Ти как мислиш?

По устните на Поулгара пробяга любопитна усмивка.

— Мислиш ли, че още можеш да смогваш, стари вълко?

— Щом се налага. Ела с мен, Гарион, нека се отдалечим малко от конете.

— Какво са намислили? — попита Ургит Силк.

— Не би искал да знаеш, братко. Наистина не би искал да знаеш!

Луната докосваше със сребристите си лъчи полюшваната от вятъра трева. Миризмите на нощната степ така силно удариха обонянието на Гарион, сякаш бяха десетократно засилени. Той тичаше с лекота до вълка със сребриста козина. Нейде над главите им се рееше снежнобяла сова. Приятно бе отново да тича неуморно със скоростта на вятъра до дядо си. Усещаше вятъра в козината си, а ноктите на лапите му се забиваха с лекота във влажната почва. Те се носеха из обгърнатата от нощта степ, впуснати в древния ловен ритуал.

На няколко левги от лагера подплашиха стадо еленоподобни животни, които бяха вече заспали. Гонитбата продължи с мили през хълмистата степ. В мига, в който животните стигнаха един придошъл от дъждовете поток, един стар мъжкар, изморен до смърт, обърка крачка, тежко се срина във водата и си прекърши врата.

Гарион скочи във водата и вкопчи мощните си челюсти в един от предните му крака, та силното течение да не го повлече.

Поулгара и Белгарат бяха възвърнали естественото си състояние и се приближаваха към каменистия бряг с такова спокойствие, сякаш бяха излезли на разходка.

— Добър е, не смяташ, ли? — подхвърли Поулгара.

— Не е лош — призна баща й. — Ще го одерем — продължи той, извади нож от пояса си и провери остротата му с палец. — Можеш да се върнеш и да вземеш Дурник заедно с един товарен кон.

— Добре, татко — рече тя и полетя назад.

— Гарион, ръцете ще ти трябват — напомни му Белгарат.

— О! Прощавай, дядо, бях забравил — извини се той и възвърна човешкия си вид.

Доста изумени погледи се стрелкаха към тях, когато на другата сутрин вместо каша Поулгара сервира печено месо. Все пак никой не се осмели да каже нещо по отношение на промяната в менюто.

Около пладне на втория ден изкачиха един висок хълм, зад който се синееше огромна водна площ.

— Езерото Ктака — рече Ургит. — Заобиколим ли го, сме на два дни от Рак Ктака.

— Сади — обади се Белгарат, — в тебе ли е картата?

— Тук е — отговори евнухът и посегна към пазвата си.

— Дай да видя — каза старият магьосник, слезе от коня си, взе пергамента от ръцете на евнуха, огледа го и продължи: — Мисля, че ще трябва да се отклоним от пътя. Крушението и бурята ни забавиха доста и сега не знаем докъде са напреднали малореанците, откакто напуснахме Рак Урга. Не ми се ще да се сблъскаме с някое военно подразделение. Поради тази причина ще се отправим в другата посока.

Той посочи с ръка онази част от картата, по която бяха нанесени означения за дървета, и продължи:

— Ще можем да разузнаем какво е положението в Рак Ктака и ако ни се наложи, ще можем да разчитаме на убежището на Голямата южна гора.

— Белгарат — обади се разтревожено Дурник. — Какво е това?

На хоризонта се издигаше тъмно петно пушек.

— Най-вероятно някакъв пожар в степта — предположи Сади.

— Не е — намеси се Белгарат и започна да ругае. — Няма характерния цвят. Според картата там има някакви села. Мисля, че това е едно от тях.

— Малореанци! — възкликна Ургит.

— Как са успели да стигнат толкова далече? — обади се Силк.

— Я почакайте — намеси се Гарион. — Кой би победил в битка с малореанци в планините?

— Ние, разбира се! Защото умеем да използваме местността в своя полза.

— Да, но ако битката се води в равнината, кой би спечелил?

— Те. Те разполагат с повече хора.

— Тогава вашите армии са в безопасност само в планините.

— Вече го казах, Белгарион!

— Ако аз се биех против вас, бих се опитал да ви примамя да слезете. Ако маневрирах заплашително около Рак Ктака, вие най-вероятно бихте отвърнали, нали? Бихте изпратили всички налични бойци от Урга и Морч в града, за да го защитават. Но ако вместо да атакувам, се отправех на север и запад, бих могъл да ви устроя засада по пътя в равнината. Ако можех да избирам бойното поле, бих унищожил и двете ви армии само за един ден.

Лицето на Ургит беше бяло като платно.

— Значи това са правили корабите в Горандско море. Следели са движението на моите войници от Рак Урга. Закат ми залага капани.

Очите му заплашваха да изскочат от орбитите си.

— Белгарат, трябва да ме пуснеш да предупредя хората си. Те са напълно неподготвени за такава атака. Малореанците ще ги пометат, а те са единствената преграда пред Рак Урга.

Белгарат се почеса до ухото и примижа.

— Моля те, Белгарат!

— Мислиш ли, че можеш да се движиш достатъчно бързо, за да ги изпревариш?

— Налага се. Ако не го сторя, Ктхол Мургос ще падне. По дяволите, старче, това е мой дълг!

— Мисля, че започваш да се учиш, Ургит. В края на краищата може и да направим крал от тебе. Дурник, дай му храна, колкото можем да отделим. Не рискувай — продължи той, като отново се обърна към брата на Силк. — Избягвай билата на хълмовете, където силуетът ти ще се очертае ясно на фона на небето. Старай се да бързаш колкото можеш, но гледай да не убиеш от преумора коня си. Пожелавам ти късмет! — каза тай накрая и потупа Ургит по рамото.

Ургит само кимна и тръгна към коня си. Прала го последва по петите.

— Какво си намислила? — попита рязко той.

— Идвам с теб.

— В никакъв случай!

— Така само губим време.

— Там сигурно ще има битка. Момиче, вразуми се!

— Аз съм мургианка, потомка на династията Ктанг. Никоя битка не ще ме уплаши.

Тя хвана здраво юздите на коня си и свали кожената чанта от седлото си. Развърза ремъците и я отвари. Вътре лежеше меч, чиято дръжка бе инкрустирана с рубини. Тя го извади и го вдигна над главата си.

— Това е мечът на последния крал от династията Ктанг — заяви тя гордо. — Той е влязъл с него в битката за Воу Мимбре. Пази честта му!

После обърна дръжката към Ургит и му подаде меча. Той я гледаше вцепенено, но после се осъзна и го пое.

— Щях да ти го подаря в деня на сватбата ни, но сега ти е по-нужен. Вземи меча си, кралю на мургите, и възседни коня си! Чака ни битка, която трябва да спечелим.

Той вдигна високо меча над главата си, после внезапно се обърна към Гарион:

— Кръстосай меча си с моя Белгарион. За късмет.

Кралят на Рива кимна и извади оръжието си. Огънят, който се плъзгаше по острието му, беше искрящо син. В мига, когато двата меча се докоснаха, дребничкият крал на мургите подскочи, сякаш дръжката го бе изгорила. Всички зяпнаха. Камъните по дръжката вече не бяха рубини, а сини сапфири.

— Ти ли направи това?

— Не. Кълбото го направи. По някаква причина си му симпатичен. Желая ти успех!

— Благодаря ти. Пожелавам успех на всички ви.

— Благодаря ти, Се’Недра — рече Прала, като възседна коня си. — Благодаря ти за всичко.

Двамата пришпориха конете и препуснаха.

— Страхувам се, че ще го изгубя — въздъхна тъжно Силк.

— Заради малореанците ли? — попита Дурник.

— Не, заради това момиче. На тръгване имаше някакво странно сватбено изражение на лицето.

— Мисля, че е много романтично — прошепна Се’Недра.

— Романтично ли? Според мен е отвратително! — рече той възмутено и се огледа. — Ако ще заобикаляме от юг, най-добре да тръгваме.

Групата се впусна в галоп по южното крайбрежие на езерото под топлите лъчи на следобедното слънце и скоро се отдалечи от мястото на внезапната раздяла с Ургит и Прала. Силк, който отново бе начело на колоната, се изкачи на билото на един хълм и с жест ги подкани да се приближат внимателно.

— Какво има? — попита Белгарат.

— Пред нас отново има пожар. Мисля, че е някоя самотна ферма.

— Да идем да проверим — рече Дурник на Тот и двамата се отправиха към дима на хоризонта на изток.

— Бих искал да знам дали Ургит е добре! — каза Силк с разтревожена гримаса.

— Харесваш го, нали? — попита Велвет.

— Ургит ли? Мисля, че да. В много неща си приличаме. — Той я погледна и продължи: — Предполагам, че ще споменеш за това в доклада си до Джевълин.

— Естествено!

— Бих искал да не го правиш.

— Защо не?

— Не съм сигурен. Просто не искам да дам възможност на драснианското разузнаване да използва връзката ми с ктхолския крал на мургите в своя изгода. Бих желал до запазя това в тайна.

Когато двамата разузнавачи се върнаха в лагера, над езерото вече се стелеше сребрист здрач. Лицата им бяха тъжни.

— Ферма — докладва ковачът. — Посетили са я малореанци, но не смятам, че са били редовно подразделение. По-скоро са някакви дезертьори. Оплячкосали са я и са подпалили всичко. Обикновено войниците им не правят така, особено ако с тях има и офицери. Къщата е напълно унищожена, но част от обора е все още здрава.

— Достатъчно голям ли е да ни приюти за през нощта? — поинтересува се Гарион.

Дурник повдигна рамене.

— По-голямата част от покрива е непокътната.

— Нещо нередно ли има? — попита Белгарат.

Дурник му направи знак да се отдалечат. Белгарат и Гарион го последваха.

— Какво има, Дурник? — попита старецът, когато другите вече не можеха да ги чуят.

— Малореанците са побили на колове всички обитатели на фермата. Гледката не е за женски очи.

— Не можеш ли да ги скриеш някъде?

— Ще видя какво може да се направи по въпроса — рече Дурник тихо. — Защо им е трябвало да го правят! Какво ги е накарало?

— Невежеството. Невежата се опира на жестокостта си, когато му липсва въображение. Иди с тях, Гарион. Те ще имат нужда от помощ. Като сте готови, размахайте факла да ни предупредите.

Тъмнината до известна степен ги улесни, понеже скриваше лицата на жертвите. Под овъглените, още димящи останки от къщата имаше мазе и те скриха труповете там. Гарион взе една факла, за да съобщи на останалите да дойдат. Скоро внимателно изчистеното пространство в обора се изпълни с приятна топлина от огъня, който Дурник бе запалил върху застлания с камъни под.

— Тук е приятно — засмя се Се’Недра, като огледа веселия танц на сенките по стените на хамбара. После седна върху купа ароматно сено и като подскочи върху него няколко пъти, продължи: — Ще станат чудесни легла. Ще ми се всяка нощ да можем да спим така.

Гарион не се осмели да отговори. Той самият бе израснал във ферма почти като тази. Мисълта за отряда войници, спускащи се като хищни птици върху фермата на Фалдор, го изпълни с гняв. Внезапно пред очите му изплува ужасна картина. Мургите, побити на коловете, можеха да бъдат неговите приятели от детинство. Това го потресе до дън душа. Мъртвите бяха мурги, но бяха мирни фермери. Внезапно той се почувства близък с тях. Диващината, която ги бе сполетяла, започна да се превръща в лична обида и съзнанието му се изпълни с мрачни мисли.

21.

На сутринта валеше. Дъждът беше ситен и размазваше контурите на заобикалящото ги пространство. Те яхнаха конете и се насочиха на север, следвайки извивките на източния бряг на езерото.

Мислите, които бяха налегнали Гарион, бяха мрачни като водите на езерото. Гневът от снощи се бе превърнал в студена решителност. Той бе възпитаван, че правосъдието е абстракция, но беше убеден, че ако отговорните за снощното клане се изпречат на пътя му, ще превърне абстракцията в болезнена реалност. Знаеше, че Белгарат и Поулгара не одобряват тези неща, затова сам обмисляше плана си за възмездие, ако ли не правосъдие.

Когато стигнаха до калния път, водещ от север към Раг Ктака, го намериха претъпкан с бягащи, обзети от паника хора.

— Мисля, че би било по-добре да стоим далеч от пътя. През тази тълпа няма да можем да се придвижваме бързо.

— Но нали отиваме в Раг Ктака? — каза Сади.

Белгарат погледна отново към тълпите бежанци и рече:

— Сега не можем и сал да намерим там, та какво остава за кораб. Дайте да влезем в гората и да се насочим на юг. Не ми се ще да се застоявам на открито във вражеската територия. Сега е по-добре да потърсим лодки в някое рибарско селце, отколкото по кейовете на големия град.

— Вие, ако искате, тръгвайте — предложи Силк. — Аз ще остана да поразпитам.

— Това е добра идея, но не се застоявай прекалено дълго. Ще ми се да стигнем Голямата южна гора преди началото на зимата, ако е възможно.

— Аз ще остана с него, дядо — обади се Гарион. — И без това имам нужда да се отърся от някои неща, които видях напоследък.

Двамата тръгнаха към гъстия поток бежанци, отправени на юг.

— Гарион, онзи, който бута ръчната количка, не е ли сендар? — провикна се Силк, като дръпна юздите на коня си.

— Та какво би правил тук един сендар? — отговори той и заслони очите си с длан. — От друга страна обаче, доста прилича на сендар. Какво ли прави в Ктхол Мургос?

— Да идем да го питаме. Те обичат да клюкарстват, а това винаги може да ни бъде от полза. Ще разберем какво се е случило.

Силк подкара коня си и го изравни с набития човек, който буташе количката.

— Добро утро, приятелю! Доста си се отдалечил от дома.

Човекът спря, пусна дръжките на количката и изгледа изпитателно натрапника с нийсанските одежди:

— Аз не съм роб, така че внимавай да не ти хрумне нещо.

— Това ли те притеснява? — рече Силк и посочи дрехата си. — Не съм нийсанец. Намерих това при едни трупове на няколко левги оттук. Реших, че биха ни били полезни в случай, че се натъкнем на официални лица. Какво правиш?

— Бягам — отговори тъжно сендарът. — Също като останалите нещастници. Вие не знаете ли какво става?

— Идваме от далечен път.

Човекът отново вдигна количката и тръгна полека по пътя.

— Цялата малореанска армия се е насочила насам. Тръгнали са от Горут. Подпалиха града, в който живеех, и избиха половината население. Още не са си направили труда да се занимаят с Рак Ктака и затова всички сме се запътили натам. Надявам се, че там ще намеря кораб за Сендария. Не знам защо, но изведнъж се затъжих доста за родината си.

— Нима си живял в мургски град? — попита учудено Силк.

Сендарът направи кисела физиономия и отговори:

— Е, не беше съвсем по моя воля. Преди десетина години имах известни неприятности със закона в Толнедра. Взе ме на борда си един капитан, който обеща да ми помогне да напусна страната. Беше опасен мошеник и в момента, в който парите ми свършиха, ме заряза на кея в Рак Ктака. Скитах известно време по северните брегове на езерото. Там ми позволиха да остана, тъй като можех да върша неща, които един мург би счел, че са под достойнството му, пък от друга страна бяха прекалено важни, за да бъдат поверени в ръцете на роб. Беше доста унизително, но все пак си изкарвах прехраната. Както и да е, преди няколко дни войската им ни прегази. На тръгване не бе останало нищо здраво.

— Ти как се спаси? — попита го Силк.

— Скрих се в една купа сено. Изчаках, докато опасността отмине и после се присъединих към тези — отвърна той и огледа уплашените хора, газещи до глезени в меката кал. — Жалко, не мислите ли? Не им е останал достатъчно разсъдък да се разпръснат и да стъпват по тревата. Войниците никога не биха постъпили толкова глупаво.

— Значи имаш опит във военното дело, така ли?

— Разбира се — отговори набитият човек с гордост. — Бях сержант в армията на принцеса Се’Недра. Бих се с нея при Тул Марду.

— Тази аз я пропуснах, бях зает другаде. — сподели Силк. — Дали има малореанци към Голямата южна гора.

— Не знам. Но не ви препоръчвам да идете там. Всичките тези убийства са възбудили равинерите до немай къде.

— Какви са пък тези?

— Таласъми. Хранят се с трупове и напоследък се чуват доста зловещи истории за тях. Отново ви казвам, не ходете там.

— Ще се съобразим със съвета ти, приятелю. Благодарим ти за новините. Късмет като стигнеш Рак Ктака. Пожелавам ти да успееш да се върнеш в Камаар.

— В момента съм съгласен и на Тол Хонет. Тамошните затвори не са чак толкова зле в сравнение с това.

Силк се ухили и препусна към приятелите си. Гарион го последва.

Същия следобед прекосиха река Ктака на няколко левги от устието й. Щом стъпиха на отвъдния бряг, вече можеха да видят смътните очертания на гората. С настъпването на вечерта дъждът спря, но небето остана облачно.

— Ще се опитаме ли да я достигнем преди да се стъмни? — попита Силк.

— Нека изчакаме. Думите на човека, с когото сте разговаряли, малко ме притесняват. Не мисля, че са ни нужни подобни изненади, особено в тъмното — отговори Белгарат.

— Надолу по течението има групичка плачещи върби — каза Дурник. — Можем да опънем палатките там.

Мястото се намираше на около половин миля. Горичката беше сравнително голяма и се издигаше до самия бряг на реката.

— Добре — съгласи се Белгарат.

— Още колко има до Веркат, дядо? — попита Гарион, докато групата им се придвижваше покрай придошлата река.

— Според картата още около петдесет левги на югоизток, преди да излезем на брега срещу острова. Тогава ще трябва да намерим лодка, която да ни прехвърли от другата страна.

Гарион въздъхна тежко.

— Не се отчайвай. Справяме се дори по-добре, отколкото бях предполагал. Зандрамас не може да бяга вечно. Светът е малък, ще я стигнем рано или късно.

Докато Дурник и Тот бяха заети да опъват палатките, Гарион и Ерионд тръгнаха из горичката в търсене на дърва за огъня. Беше доста трудно да се намери нещо достатъчно сухо за горене. Отне им повече от час, за да набавят скромното количество, необходимо на Поулгара за готвене. Докато тя се зае с еленското и фасула, Гарион забеляза, че Сади обикаля нервно и търси нещо по земята.

— Не е никак смешно, излизай веднага!

— Какво има? — попита Дурник.

— Зит е излязла от бутилката.

— Сигурен ли си? — попита ковачът и скочи като ужилен от мястото, където седеше.

— Понякога се забавлява, като се крие от мене. Излизай веднага, палаво змийче такова!

— Най-добре не казвай на Силк. Ще изпадне в истерия, ако разбере — посъветва го Белгарат. — Той всъщност къде е?

— Излезе с Лизел да се поразходят — намеси се Ерионд.

— На това мокро време! Понякога този човек ме учудва.

Се’Недра се приближи и седна на дървото до Гарион. Той я прегърна и я притисна към себе си. Тя се сгуши в него и въздъхна:

— Какво ли прави детето ни сега?

— Спи, най-вероятно.

— Много обичам да го гледам, докато спи — прошепна тя и притвори очи.

В този момент откъм върбите се разнесе оглушителен вик. С разширени от ужас очи Силк се втурна в осветеното от огъня пространство. Лицето му беше мъртвешки бледо.

— Какво има? — попита Дурник.

— Змията беше в пазвата й!

— Чия пазва?

— На Лизел.

Поулгара се обърна с черпак в ръка към треперещия драснианец:

— Кажете ми, принц Келдар, какво точно търсихте в пазвата на Лизел?

За известно време той успя да издържи на изпитателния й поглед, но после започна да се изчервява.

— О, разбирам — рече тя и се върна към гозбите си.

Към полунощ Гарион се събуди от някакви звуци. Внимателно, за да не събуди Се’Недра, той стана и излезе от палатката. От реката се беше надигнала гъста мъгла и плътната й мръснобяла завеса скриваше всичко.

Далече в мъглата се разнесе металическо дрънчене. Звукът беше познат, но му беше нужно известно време, за да разбере какъв е.

Към тях се приближаваха конници в метални доспехи. Гарион се пресегна в тъмното и тихо хвана меча си.

— Няма ли най-после да кажеш какво имаше в къщата, преди да я запалиш? — чу се нейде в мъглата глас с малореанско произношение.

Говорещият не беше близо, но в тихата нощ звуците се разнасяха безпрепятствено, така че Гарион чуваше всичко.

— Нищо особено, ефрейтор.

— Смятам, че трябва да поделим плячката. Все пак сме група.

— Странно, че го казваш. В такъв случай, след като искаш част от плячката, следващия път обърни повече внимание на къщата, вместо да побиваш на колове обитателите й.

— Ние сме във война — рече ефрейторът с фалшива убеденост. — Наш дълг е да се разправим с врага.

— Дълг ли! — рече първият подигравателно. — Та ние сме дезертьори, ефрейторе. Единственият ни дълг е нашето собствено добруване. Ако ти предпочиташ да колиш мургски семейства, добре, но аз се опитвам да изкарам достатъчно за пенсия.

Гарион бе обзет от някакво странно спокойствие. Той се изправи, отиде тихо до купчината вързопи и внимателно извади ризницата си и я облече, като разтресе няколко пъти рамене, за да я намести.

От мъглата изплува грамадната фигура на Тот, който стоеше на пост при конете.

— Това е нещо, което трябва да свърша сам — прошепна Гарион в ухото на немия исполин.

Тот кимна тъжно, отвърза един от конете и му подаде юздите. Сетне сложи гигантската си лапа върху рамото на Гарион в знак на мълчаливо одобрение и се отдръпна, за да му направи път.

Гарион възседна неоседлания кон и тихо пое през върбовия шубрак.

Гласовете на престъпниците идваха откъм гората. Гарион ги последва все така тихо. След около миля някъде напред и вляво се разнесе шумен смях.

— Ама как пищяха, докато ги побивахме на коловете! — рече нечий дрезгав глас в лепкавата мъгла.

— Е, стига толкова — процеди Гарион през стиснатите си зъби и заби пети в хълбоците на животното. Конят полетя напред. Влажната земя попиваше тропота от копитата му.

— Да запалим факлите — чу се глас.

— Мислиш ли, че е безопасно? — отвърна друг глас. — Знаеш, че наоколо непрекъснато обикалят патрули в търсене на дезертьори.

— Давай. Патрулите вече са си легнали. Полунощ отдавна мина.

След миг проблесна мъждива светлина.

Атаката на Гарион дойде като гръм от ясно небе. Няколко от разбойниците вече не бяха между живите преди останалите дори да разберат какво става. Докато Гарион летеше из редиците им, поваляйки ги от седлата един след друг, въздухът се изпълни с писъци. Широкото острие на оръжието му не преставаше да разсича плът и кости — ризниците не бяха преграда за него. Петима паднаха още при първата атака. После той се обърна към останалите трима. Единият се втурна да бяга, вторият извади оръжие, а третият, който държеше факлата, остана вцепенен от ужас.

Онзи с оръжието едва смогна плахо да го вдигне над главата си в желанието да се предпази от удара, който Гарион вече нанасяше. Мечът на риванския крал отплесна оръжието на малореанеца, разцепи шлема му и стигна почти до кръста на нещастника. Без да губи време, Гарион го издърпа от гърчещото се тяло и се обърна към човека с факлата.

— Милост! — извика той и се опита да обърне коня си. — Милост!

Викът вбеси Гарион още повече и той стисна зъби, замахна ожесточено и изпрати главата на убиеца далеч в тъмнината. Само миг след това препусна след последния от бандитите.

Отне му по-малко от минута да го настигне. В началото се водеше само по звука, но скоро вече можеше да различи смътния силует на бягащия. Той го заобиколи отдясно и рязко спря коня си на пътя му.

— Кой си ти? — провикна се брадатият малореанец. — Защо ни нападна?

— Аз нося правосъдие — рече Гарион и замахна.

Непознатият с ужас се взря в огромния меч, който стърчеше от гърдите му, със задавена от кръвта въздишка се изхлузи от него и се свлече безжизнен на земята.

Все още без да изпитва нищо, Гарион слезе от коня и избърса меча си в туниката на мъртвеца, почти машинално сграбчи юздите на коня му и се запъти към мястото на битката. Като стигна, внимателно огледа жертвите си за признаци на живот, успя да събере още три коня и пое към лагера.

Силк стоеше до Тот при конете.

— Къде беше? — попита той шепнешком.

— Имахме нужда от коне — отговори Гарион, докато слизаше от коня си, и подаде юздите на пленените коне на Тот.

— Малореански — продължи Силк. — Ако може да се съди по седлата. Къде ги намери?

— Чух собствениците им да си говорят за посещението на една мургска ферма, докато минаваха покрай лагера ни.

— И не ме покани с теб?

— Съжалявам, но трябваше да бързам. Не исках да се изгубят в мъглата.

— Четирима? — продължи Силк.

— Останалите четири коня не можах да ги намеря. Надявам се, че тези ще са достатъчни да наваксаме за загубените при корабокрушението.

— Осем души! — учуди се дребосъкът.

— Успях да ги изненадам. Не беше кой знае каква битка. Хайде да си лягаме.

— Не би било лошо да се по измиеш преди да си легнеш. Нервите на Се’Недра са доста деликатни и сигурно няма да й се отрази добре, като се събуди и те види целия в кръв.

Утрото дойде в още по-гъста мъгла. Беше влажно и студено. Виждаха се само провисналите клони, обсипани с бляскави перлени нанизи от капчиците вода по тях.

— Поне ни прикрива — отбеляза Гарион.

— Да. Но затова пък крие и от нас доста неща — отвърна Сади. — Гората пред нас се слави с доста лошо име.

— Колко е голяма?

— Може би е най-голямата на света — отговори Сади, докато вдигаше един вързоп на коня си. — Простира се на стотици левги. Само на мен ли така ми се струва, или тази сутрин имаме повече коне?

— Снощи съвсем случайно открих още четири.

След като закусиха и опаковаха и готварските прибори на Поулгара, се запътиха към скритата в мъгла гора. Докато яздеха, Гарион чу разговора на Дурник и Силк, които се движеха точно зад него.

— Какво правеше снощи? Имам предвид, когато намери Зит в пазвата на Лизел.

— Тя ще докладва на Джевълин, когато всичко това свърши — отговори Силк. — Ще ми се той да не разбере за някои неща. Ако не успея да я убедя с разум, ще ми се наложи да го направя с чувства.

— Горкото момиче.

— Повярвай ми, Дурник, тя може да се грижи сама за себе си. Двамата играем игра, но в случая не разчитах на присъствието на Зит.

— Вие драснианците вечно ли играете такива игрички?

— Разбира се. Така си убиваме времето, особено през зимата. В Драсния зимите са дълги и скучни. Това ни помага да изостряме сетивата си.

Първите дървета вече се очертаваха на фона на мъглата. Бяха почти голи — зимата беше близо. Докато навлизаха под усуканите клони, Гарион се огледа. Не знаеше какви са тези дървета. Имаха фантастични форми. Клоните им се сучеха към небето около покритите с мъх стволове. Те пък бяха осеяни от безброй чворове, дълбоко впити в грубата им кора, които създаваха гротескната прилика с ужасно изкривени от болка човешки лица. Земята бе застлана с дълбок пласт опадали листа, изгнили и почернели. Нагоре клоните се губеха в сиво-бялата мъгла.

Се’Недра се загърна в наметалото си и потрепери.

— Трябва ли наистина да минаваме оттук?

— Мислех, че обичаш дърветата — рече Гарион.

— Не и тези. В тях има нещо жестоко. Имам чувството, че се мразят.

— Да се мразят? Дърветата?

— Да. Те се блъскат и мачкат, за да достигнат слънцето. Отвратително място.

— Опитай се да не мислиш за това — посъветва я той.

Продължиха навътре и все по-навътре в гората. Яздеха в тишина, настроението на всички се беше помрачило от просмукващата се от странните дървета враждебност.

По пладне спряха да хапнат набързо и продължиха през мрачната гора.

— Мисля, че изминахме достатъчно път за днес — каза по едно време Белгарат. — Да запалим огън и да опънем палатките.

Може би беше просто неговото въображение или викът на някоя птица, но с първите пламъци на огъня Гарион чу изпълнен с болка писък, който сякаш идваше от самите дървета. В него бяха смесени ужас и гняв. Той се огледа и видя как жестоките човешки образи по стволовете се раздвижват на колебливата светлина на огъня.

След като се нахраниха, Гарион се отдалечи от лагера. Все още чувстваше празнотата, останала в душата му след битката. С изненада откри, че вече не помни подробностите от снощи. Пред очите му изникваха неясни картини на плискаща се кръв под мъждивата светлина на факлата. Видя ездачите да падат от конете си, видя и главата на човека с факлата да отлита далеч в мъглата.

— Говори ли ти се за това? — чу се гласът на Белгарат зад него.

— Не особено, дядо. Не мисля, че би одобрил това, което направих, затова нека да не продължаваме. Няма начин да те накарам да разбереш.

— Аз те разбирам, Гарион. Просто не смятам, че по този начин си постигнал нещо. Ти уби… колко?

— Осем.

— Толкова много! Добре, уби осем малореанци. И какво доказа по този начин?

— Не го направих, за да доказвам нещо, дядо. Просто исках да съм сигурен, че те никога повече няма да го правят. Дори не съм сигурен, че точно те са онези, които са убили мургските фермери. Чух, че са направили нещо подобно някъде, и исках да ги спра.

— Наистина. Спря ги. Как те кара да се чувстваш това сега? По-добре ли?

— Не. Всъщност не. Не ги убих, защото бях ядосан. Просто почувствах, че трябва да го направя, и го направих. И след като вече така и така нищо не може да бъде променено, бих предпочел да забравим за случилото се.

— Добре тогава. Стига да помниш това, мисля, че не си се увредил сериозно — рече Белгарат, след като го изгледа дълго и изпитателно. — Да се връщаме при огъня.

Гарион спа лошо тази нощ. Се’Недра също непрекъснато се въртеше и говореше насън.

На сутринта Белгарат стана и се огледа наоколо с горчива гримаса.

— Това е налудничаво! — избухна той. — Къде е слънцето?

— Зад мъглата и облаците, татко — отговори Поулгара, докато спокойно решеше дългата си черна коса.

— Знам, Поул, но искам да го видя поне за момент, за да определя посоката. Ако не успея, може да се окаже, че се въртим в кръг.

Тот, който беше зает с огъня, стана и отиде пред възрастния човек. Лицето му както винаги в подобни случаи беше изразително. Той посочи с ръка в една посока, която се отклоняваше от маршрута, който бяха следвали.

— Сигурен ли си? — рече Белгарат и се намръщи.

Тот кимна.

— Друг път минавал ли си оттук?

Немият великан отново кимна и пак посочи.

— И ако продължим в тази посока, ще излезем на южния бряг при остров Веркат?

Тот кимна за трети път и се върна при огъня си.

— Кайрадис каза, че той ще дойде с нас, за да ни помага в търсенето, дядо — припомни му Гарион.

— Добре. След като знае пътя, ще го оставим да ни води. И без това вече ми писна да налучквам.

Вече бяха изминали поне две левги в мъгливото утро. Тот уверено водеше групата. Изведнъж Поулгара рязко дръпна юздите на коня си и изкрещя:

— Внимавайте!

От мъглата изхвърча стрела и просвистя право към техния водач. Огромният Тот успя да я отбие с тоягата си. В същия миг група дрипави мъже изскочиха от гората — размахваха какви ли не оръжия. Повечето бяха мурги, а останалите — някаква междурасова кръстоска.

Без капка колебание Силк скочи от седлото и измъкна камите си. Докато бандата негодници се приближаваше, дребосъкът вече бе излязъл пред другарите си, за да ги посрещне. Гарион още не беше успял да слезе от коня си, когато Тот вече бе тръгнал с тежката си тояга към нападателите. Дурник държеше брадвата с две ръце и описваше с нея кръгове над главата си. Кралят на Рива измъкна меча на Желязната хватка и размаха пламтящото му острие. Един от разбойниците скочи във въздуха в жалък опит да направи движението, така характерно за Силк, но резултатът от това бе плачевен за него: вместо да удари Гарион с пети в лицето или гърдите, гимнастикът срещна пламтящото острие и се наниза на него.

В същия момент Силк прониза другиго и докато се завърташе, за да освободи оръжието си, сряза още един през челото.

Тот и Дурник успяха да заклещят няколко от нападателите помежду си и методично започнаха да ги избиват.

— Гарион!

Той се обърна и видя как един брадат здравеняк дърпа от седлото Се’Недра с едната си ръка, докато с другата размахва нож. В следващия момент и двете ръце на разбойника бяха заети със здравия копринен шнур, който някой бе хвърлил през главата му изотзад. Със завидно спокойствие златокосата Велвет бе опряла коляно в гърба му и стягаше все по-силно и по-силно. Се’Недра гледаше с ужас как нейният кандидат-убиец се души пред очите й. Гарион се обърна и започна да кълца редиците на вече пообезверените разбойници. Въздухът се изпълни с викове, крясъци и парчета плат и човешка плът. След миг нападателите вече бягаха.

— Страхливци! — изкрещя някакъв човек в черни дрехи подир бягащите злодеи. Той държеше лък и го насочи право към Гарион. След секунда обаче вече падаше напред като пречупен в кръста и заби стрелата си в земята. Една от камите на Силк се бе забила в корема му до дръжката.

— Има ли някой ранен? — извика Гарион.

— Има. От техните хора — засмя се Силк доволно, докато гледаше последиците от битката.

— Моля те, спри! — извика Се’Недра на Велвет с измъчен глас.

— Какво? — рече разсеяно русокосата девойка, която още стискаше примката около врата на вече издъхналия нападател. — О! Съжалявам! — извини се тя. — Отклоних си вниманието.

Тя отпусна шнура и трупът се срина в краката й.

— Чудесно свършена работа! — поздрави я Силк.

— Става с тренировки — рече тя, докато внимателно навиваше връвта.

— И не ти ли призлява?

— Е, чак пък толкова. Нали е част от онова, на което ни учат.

Той, изглежда, имаше готова реплика, но отговорът и го смути и той замълча.

— Да? — попита тя.

— Няма нищо.

22.

— Престани! — рече Дурник с възмущение, докато Сади обикаляше труповете и забиваше отровната си кама в тях.

— Просто искам да се уверя, че са мъртви. Хич не е предпазливо да оставяш зад гърба си враг, който се прави на мъртъв.

Беше стигнал до онзи с черните дрехи, когото Силк бе повалил.

— Я! Този е още жив.

Той се наведе да махне качулката от лицето на умиращия и изведнъж с ужас отдръпна ръката си.

— Белгарат, ела да го видиш този.

Белгарат прекоси просеката и се изправи до евнуха.

— Лилавият ръб на качулката му не значи ли, че е гролим? — обади се Сади.

Белгарат мълчаливо кимна, наведе се и леко докосна с пръст дръжката на камата на Силк, която все още стърчеше от корема на мъжа с черните дрехи.

— Не му остава много. Можеш ли да го свестиш, за да отговори на няколко въпроса?

— Ще опитам — рече Сади, изтича до коня си и донесе някаква стъкленица с жълтеникава течност.

— Би ли ми донесъл вода? — обърна се той към Дурник.

Ковачът се понамръщи, но все пак взе една тенекиена чашка и наля малко вода в нея от един от меховете.

Сади внимателно изсипа в чашата няколко капки от течността и я разклати, за да разбърка сместа. После се наведе над умиращия и повдигна главата му.

— Изпий това — каза му той тихо. — Ще се почувстваш малко по-добре.

Сади поднесе чашката към устните му. Човекът отпи бавно и отново легна по гръб. Не след дълго на лицето му се появи спокойна усмивка.

— Така! По-добре е, нали?

— Да — изграчи той.

— Хубава битка се получи, нали?

— Искахме да ви изненадаме, ама май изненадата беше за наша сметка.

— Как каза, че беше името на онзи, който ви е пратил? Все ги забравям тези имена?

— Моргат — издаде се гролимът с изненадано изражение. — Владетелят на Рак Ктан.

— Да бе, спомних си. Но не мислиш ли, че той би трябвало да ви даде повече хора?

— Тези са наемници. Вербувах ги в Рак Ктан. Казаха, че са професионалисти, но… — Той започна да кашля.

— Полека, ще се преумориш — прекъсна го Сади. — Та защо се интересува от нас този Моргат?

— Той изпълнява заповеди на Агачак — отговори гролимът. Гласът му се бе превърнал в шепот. — Агачак не е човекът, който ще остави съдбата да решава, а в Рак Урга бяха отправени доста сериозни обвинения. Чух, че е наредено на всеки гролим да ви търси.

— Така си и знаех — въздъхна Сади. — Защо никога не ми вярват! Кажи ми сега, как успя да ни намериш?

— Ктраг Яска беше — каза гролимът. — Проклетият му глас упътва жреците подире ви. За лилавите гролими песента му е като пътеводна светлина, разпространяваща се над Ктхол Мургос.

Умиращият смогна да поеме дълбоко дъх и замаяният му поглед се избистри.

— Какво имаше в чашата?

Той блъсна ръката на Сади и се опита да седне, но трепна и се отпусна безжизнен назад.

— Мъртъв е — рече Сади. — Това му е лошото на орта: лошо се отразява на сърцето. А пък и човекът и без това си беше достатъчно зле. Съжалявам, Белгарат, но това беше най-доброто, което можех да направя.

— Достатъчно беше, Сади — отговори старецът безизразно. — Ела с мен, Гарион. Ще се наложи да си поговорим доста с Кълбото.

— Има ли някаква възможност това да изчака, Белгарат? — продължи Сади, като се оглеждаше нервно. — Смятам, че трябва да се махнем оттук колкото се може по-бързо.

— Надали ще се върнат, Сади — намеси се Силк.

— Нямах това предвид, Келдар. По тези места не е разумно да се задържаме дълго в близост до трупове, а вече стояхме тук достатъчно.

— Би ли ми обяснил защо? — попита Гарион.

— Забрави ли какво ви е предупредил сендарът на пътя?

— За равинерите ли говориш?

— Да. И какво по-точно ви каза?

— Каза, че са някакви таласъми, дето се хранели с трупове. Това са бабини деветини!

— Страхувам се, че не са. Тези истории съм ги чувал от първа ръка. При всички случаи най-добре да се махнем оттук. Хората, които живеят в или в близост до гората, не погребват умрелите. Изгарят ги.

— Никога не съм държал на това — рече Дурник.

— Не става въпрос дали държим, или не, Дурник, това е нещо, което се прави в интерес на живите, а не на умрелите.

— Добре де — обади се Силк. — Как би трябвало да изглеждат тези таласъми? Има какви ли не животни, които биха могли да разравят гробовете.

— Не са животни, Келдар. Хора са или поне така изглеждат. Обикновено са лениви и излизат само нощем, но по време на война или епидемия, когато огромен брой трупове стоят незаровени, изпадат във възбуда. Миризмата на смърт ги подлудява. Не се спират пред нищо, когато са в такова състояние.

— Татко — попита Поулгара, — вярно ли е това?

— Възможно е. И аз съм чувал някои доста неприятни неща за тези гори. Но обикновено такива неща не ме вълнуват и затова не съм ги проучвал по-обстойно.

— Всеки край си има своята ужасна история за призраци и чудовища — добави Силк. — Само малките деца се страхуват от тях.

— Нека се уговорим така, Келдар — настоя Сади. — Ако успеем да излезем от гората, без да ги срещнем, смей ми се колкото щеш, но нека да се махаме оттук.

— Не приемам хипотезата за съществуването на таласъми, но пък от друга страна, не вярвах, че съществува и елдрак, а го видях с очите си. Ще продължим. Двамата с Гарион можем да поговорим с Кълбото и по-късно.

Тот отново застана начело на групата и продължиха в галоп по едва забележимата пътека, която водеше на югозапад. Движеха се с такава бързина, че копитата на конете им отхвърляха назад буци пръст. Разкривените дървета продължаваха да ги зяпат, докато те профучаваха покрай тях. Гарион знаеше, че е само въображението му, но през цялото време му се струвате, че дърветата се хилят злокобно.

— Чакайте! — изкомандва Силк. — Спрете! Чух нещо от тази посока.

Всички се заслушаха през шумното дишане на конете. Някъде откъм изток долетя писък.

— Ето! Пак! — рече Силк и обърна коня си.

— Какво правиш? — попита Белгарат.

— Ще ида да проверя.

Тот обаче препречи с коня си пътя на драснианеца.

— Тот, трябва да ида да видя.

Гигантът поклати глава.

— Тот — обади се Гарион. — Това, което ни каза Сади, истина ли е? Има ли равинери?

Лицето на гиганта се натъжи и той отново кимна.

Още един вик проехтя през мъглата. Този път беше доста по-близо.

— Кой е? Кой вика? — чу се гласът на Се’Недра.

— Хората, които ни нападнаха — съобщи Ерионд с уплашен глас. — Това са оцелелите. Нещо ги избива един по един.

— Равинери? — попита Гарион.

— Сигурно. Каквото и да е, е нещо ужасно.

— Идват право към нас. Да се махаме оттук! — рече Сади и заби пети в хълбоците на коня си.

Препуснаха, без дори да се опитват да спазват посоката. Сляпата езда продължи около половин миля, преди Поулгара да дръпне юздите на коня си и да спре.

— Какво има, Поул? — рече Дурник.

— Има някой пред нас — прошепна тя.

— Равинер ли? — попита Гарион.

— Не. Един от разбойниците е. Опитва се да се скрие.

— На какво разстояние е?

— Не е далече — каза тя и продължи да се взира напред. — Ето сега е зад онова дърво със счупения клон.

Гарион напрегна очи и успя да различи полускрита зад един коренак фигура — мъжът подаваше глава над мокрите листа. В същия момент някакво друго движение привлече погледа му. От дърветата се появи някаква клатушкаща се фигура. Сива и почти невидима на фона на мъглата, тя беше толкова слаба, че приличаше на скелет, увит в парцали, изцапани с кал и кръв. Бледият череп на съществото бе покрит с рядка коса, то беше силно приведено напред, ръцете му висяха до земята, а устата му зееше отворена.

Последваха го и други. Издаваха някакво мучене, което не изразяваше нищо смислено, а чисто и просто техния глад.

— Кани се да бяга — съобщи Поулгара.

С отчаян вик скритият разбойник скочи и побягна. Равинерите го последваха моментално и кокалестите им крака ги понесоха напред с удивителна скорост. Когато разбойникът най-накрая изчезна от погледите на Гарион и приятелите му, преследвачите бяха на не повече от няколко метра след него.

Викът му бе смразяващ. Той се повтори веднъж, и още веднъж, и още веднъж…

— Убиват ли го? — попита Се’Недра с треперещ глас.

Лицето на Поулгара бе станало бяло като платно.

— Не.

— Какво правят? — настоя Силк.

— Изяждат го.

— Да, но… — продължи той. Писъците не секваха. — Нали е още…

Той се втренчи в нея с широко отворени очи. И последната капка кръв се изцеди от лицето му и то стана мъртвешки бледо.

— Жив — довърши вместо него Се’Недра.

— За това се опитвах да ви предупредя, ваше величество — рече Сади. — Като полудеят, не правят разлика между живи и умрели. Ядат всичко, което им попадне.

— Тот — внезапно се обади Белгарат. — Можем ли по някакъв начин да ги прогоним?

Немият поклати глава и се обърна към Дурник, като жестикулираше ожесточено и сочеше главата и стомаха си.

— Казва, че не са достатъчно умни, за да ги е страх. Единственото нещо, което ги движи, е гладът.

— Какво ще правим сега, татко? — настоя Поулгара.

— Ще се опитаме да им избягаме. Ако някой от тях ни се изпречи на пътя, ще трябва да го убием. Колко дълго могат да тичат? — попита той Тот.

Гигантът описа дъга над главата си, после още една и после още една.

— С дни — преведе Дурник.

Лицето на стареца потъмня.

— Да тръгваме! — каза той на Сади. — И не се отделяйте един от друг.

Първата атака дойде след по малко от миля. Десетина бледолики равинери изскочиха пред тях от гъсталака и се опитаха да отрежат пътя им.

Гарион пришпори коня си напред и започна да ги съсича с меча си. Без да се замислят за опасността, те протягаха хилавите си ръце, за да го свалят от седлото. От тях се носеше ужасната миризма на гниещо месо. При първата атака той изби половината, после обърна коня си и довърши и останалите.

— Откъде ли си намират дрехите? — попита Силк, когато продължиха пътя си.

Вместо отговор Тот направи жест, сякаш копае.

— Казва, че ги изравят от умрелите — уточни Дурник.

— Това обяснява вонята — рече дребосъкът и повдигна рамене.

Следващите няколко дни се сляха в съзнанието на Гарион. Налагаше се да сменят Белгарат и Поулгара на всеки четири часа. Щитът, който той и Дурник простираха около своите приятели, ставаше все по-тежък и по-тежък с всяка измината миля. Мъглата все така не се вдигаше и не се виждаше на повече от десетина метра. Ужасните лица на дърветата изникваха без никакво предупреждение от млечнобялата пелена. Често се виждаха и сивите прегърбени силуети на равинерите. Глухото им мучене идваше от всички страни.

Нощно време кошмарът продължаваше със страшна сила. Съществата се събираха около щита, дращеха с нокти по него, а ужасното им мучене свидетелстваше за неутолимия им животински глад. Изтощен от огромния товар на деня, Гарион не само че продължаваше да го носи на плещите си и нощем, но освен това трябваше да се бори и със съня. Когато идваше неговият ред, той бе принуден да извика на помощ всяко зрънце от волята си. Сънят беше по-страшният враг. Той се удряше и щипеше. По едно време даже притисна левия си крак с един грамаден камък, с надеждата, че болката ще му попречи да заспи. Най-накрая обаче всички тези методи се провалиха и главата му клюмна.

Събуди го миризмата на гнила плът. Точно над главата му стоеше равинер. Зяпналите му очи бяха лишени от всякаква мисъл. Зеещата уста беше пълна с изпочупени гниещи зъби. С черните си ръце, завършващи с отвратителни черни нокти, съществото посегна към него. Гарион изкрещя пронизително и със силата на волята си нанесе мощен удар, който запрати равинера в храсталака. После кралят на Рива възстанови бариерата, която бе започнала да се разпада.

Накрая групата стигна югоизточния край на гората и излезе от прегръдката на забуления от мъгла гъсталак.

— Ще продължат ли да ни гонят? — попита ковачът своя ням приятел. Гласът му беше толкова отпаднал, че думите едва се отронваха от устата му.

Тот отговори със серия от неясни жестикулации.

— Какво казва? — обади се Гарион.

— Докато мъглата не се вдигне, най-вероятно няма да се откажат — продължи Дурник С немощния си глас. — Слънцето ги гони, но сега то е скрито от мъглата.

— Ще трябва да поддържаме щита напрекъснато, така ли?

— Страхувам се, че да.

Ливадите, през които яздеха, бяха също толкова грозно място. Покрити бяха с ниски трънаци и локви застояла вода. Мъглата се виеше и люшкаше, но винаги на границата на зрението се виждаха дрипавите прегърбени фигури.

Дойде ред на Белгарат и Поулгара да поемат щита и Гарион се отпусна на седлото, треперещ от преумора.

И в същия момент съвсем слабо долови миризмата на солена вода.

— Морето! — извика Дурник. — Стигнахме морето.

— Сега ни трябва само кораб — напомни му Силк.

Тот както винаги посочи напред.

— Казва, че имало кораб, който ни чака.

— Кораб ли! — рече Силк изумен. — Кога пък успя да ни намери кораб?

— Не знам — отговори Дурник. — Не ми е казвал.

— Дурник — продължи Силк. — Как разбираш какво казва? На мен неговите жестове не ми говорят нищо.

— Не знам и аз. Не съм се замислял над това. Просто ги разбирам.

— Вълшебство ли използваш?

— Не. Сигурно е, защото обикновено работим заедно. Това сближава хората.

— Да бе.

Изкачиха един хълм, от който се виждаше каменистият плаж. Дългите вълни израстваха от обгърнатото с мъгла море и стоварваха яда си върху камъните. Само миг след това с глухо съскане се връщаха обратно, за да започнат всичко отначало.

— Не виждам кораба, който обеща Тот — простена Силк. — Къде е?

Тот посочи с ръка някъде напред в мъглата.

— Наистина ли? — Гласът на дребосъка беше скептичен.

Тот отново потвърди.

Стенанията на равинерите станаха по-настоятелни, прегърбените им фигури започнаха да се мяркат съвсем наблизо. Те протягаха отвратителните си ръце в израз на някакво отчаяно желание за храна, но не смееха да се доближат.

— Само на мен ли така ми се струва, или нещо тук ги плаши? — обади се Велвет.

— Да — съгласи се Дурник. — Няма да слязат до брега.

Той се обърна към Тот и го попита:

— Страх ли ги е?

Гигантът раздвижи ръце.

— Става дума за нещо, по-гладно и от самите тях. То ги плаши.

— Акули? — предположи Силк.

— Не, самото море.

Уморените до смърт хора спряха на брега и слязоха от конете.

— Добре ли си, татко? — попита Поулгара възрастния човек, който стоеше облегнат на седлото си с поглед, вперен в гъстата завеса, стелеща се над тъмната вода.

— Какво? А, добре съм, Поул. Просто съм малко объркан. Ако там наистина има кораб, ще ми се да знам кой го е уредил и как е знаел къде точно да ни чака.

— Още повече — добави Силк — как точно ще разберат дали сме пристигнали. Тази мъгла е непрогледна.

— Тот казва, че те вече знаят и ще се появят до половин час — отговори Дурник.

— О! — рече Белгарат. — И кой е изпратил кораба?

— Казва, че била Кайрадис.

— Съвсем скоро ще ми се наложи да си поговоря с тази млада дама. Поведението й доста често взе да ме смущава.

— Те си отидоха — обади се Ерионд, който галеше врата на своя жребец.

— Кои?

— Равинерите — отвърна младежът и посочи към хълма. — Отказаха се и се връщат в гората.

— И даже не казаха довиждане! — констатира Силк с крива усмивка. — Какво става с обноските в наши дни!

Корабът, който изплува от мъглата като призрак, имаше доста любопитна конструкция. Носът и кърмата бяха вдигнати високо, а на двете абсолютно еднакви мачти се мъдреха доста широки платна.

— Какво го движи? — попита учудено Се’Недра, вперила озадачено поглед в кораба.

— Не знам — отговори Гарион.

— Няма гребла, а за вятър въобще не може да се говори.

Кралят на Рива огледа внимателно кораба и видя, че заключенията й са правилни. Гребла нямаше, но въпреки неподвижността на мъгливия въздух корабът плавно се приближаваше.

— Да не е магия? — попита тя.

Той насочи съзнанието си за да долови и най-нищожния знак за нещо подобно, но такъв нямаше.

— Май няма. Или поне такава, която да ми е позната.

Белгарат също гледаше кораба намръщено.

— По какъв начин се движат, дядо?

— Това е форма на магьосничество, което дава доста непредвидим и често слабо надежден резултат.

Изражението му беше недоволно.

— И ти искаш да се качим на борда на това чудо? — обърна се той към Тот.

Той кимна.

— Ще ни закара ли до Веркат?

Последва ново кимване.

— Искаш да кажеш, че ще ни закара, ако феята, която го движи, не се умори или не й писне и не реши да ни запрати в обратната посока.

Тот вдигна ръце във въздуха.

— Казва, че можем да се доверим.

— Как ми се ще повече да не я чувам тази фраза!

Корабът забави ход, от борда се спусна широка рампа, чийто долен край потъна в около метър вода. Тот поведе коня си, който се дърпаше, и прегази водата до рампата. Когато я достигна, се обърна към групата и ги изгледа очаквателно.

— Казва ни да го последваме.

— Разбрах, Дурник. Да тръгваме тогава.

23.

Моряците на странния кораб носеха груби туники с качулки. Лицевите им кости изпъкваха видимо и придаваха на лицата им недодялан вид. Всички бяха неми като Тот. Вършеха работата си в абсолютна тишина. За Гарион, който бе свикнал на постоянната врява и ругатни на черекските моряци, тази тишина беше необичайна и даже изнервяща. Дори и самият кораб не издаваше нормалните звуци. Нямаше пляскане и скърцане на гребла. Гредите не пукаха под натиска на вятъра, единственото нещо, което се чуваше, беше плискащата се в бордовете вода.

Когато брегът се стопи в мъглата, вече нямаха никакъв ориентир. Безмълвният кораб продължи напред.

Гарион стоеше, прегърнал Се’Недра през раменете. Страшната умора от прехода през гората на равинерите в комбинация със странната тъга на черната морска вода, обгърната в мъгла, придаде на мислите му меланхоличен и абстрактен характер. Той просто стоеше изправен до уморената си съпруга, която се беше сгушила в прегръдката му, и наблюдаваше безизразно белия безкрай.

— Какво е това! — чу се зад гърба му гласът на Велвет.

Той се обърна и погледна към кърмата. От мъглата като призрак изплува някаква птица с огромни крила. Крилата не помръдваха и птицата се носеше в мъгливия въздух, сякаш беше безплътен дух.

— Албатрос. — каза Поулгара.

— Те не бяха ли поличба за беди?

— Защо питаш, принц Келдар? Да не си суеверен?

— Не, но… — Той не довърши.

— Морска птица, нищо повече — успокои го тя.

— Защо има такива огромни криле? — попита Велвет.

— Нужни са й за огромните разстояния над водата, които преодолява. Те я държат във въздуха дори когато не ги размахва. Много е практично — каза Поулгара.

Огромната птица изкряска нещо и след миг изчезна нейде в безкрая на люшкащото се море.

— Какво каза? — попита Дурник със странно притаен глас.

— Доста официално и сдържано изявление. Морските птици са винаги такива. Сигурно защото прекарват много време в самота. Тя им дава време внимателно да подредят мислите си. Сухоземните птици бръщолевят безспир. За разлика от тях, морските са по-сдържани.

— Странни същества са. Имам предвид птиците. Не можеш никога да привикнеш към тях — продължи тя, като гледаше със загадъчно изражение сякаш издяланата от алабастър птица, която пак се появи, размаха огромните си криле и увисна в мъглата право над носа.

Белгарат, който стоеше взрян в учудващо опънатите в безветрения въздух платна, изръмжа и се обърна към Тот.

— Колко трае пътуването до Веркат?

В отговор гигантът отмери кратко разстояние с ръцете си.

— Това, приятелю, е доста относително.

Гигантът разпери широко пръстите на ръката си.

— Около пет часа — рече Дурник.

— В такъв случай се движим по-бързо, отколкото изглежда. Интересно ми е как карат феята да се концентрира върху това за толкова дълго време. Досега не съм срещал такава, която е способна да задържи една мисъл в главата си за повече от минута.

— Да го питам ли? — предложи Дурник.

— По-добре недей — отвърна той. — Сигурно отговорът няма да ми хареса.

Северозападният бряг на остров Веркат изплува с тъмните си контури на хоризонта малко преди да настъпи вечерта. Албатросът все още ги водеше. Гарион вече можеше да види, че хълмовете зад каменистия плаж са покрити с вечнозелени растения, над които се стеле мъгла. На известно разстояние от плажа се виждаха мъждукащи светлини в прозорците на някакво селце. От него към брега имаше светла пътека от факли. Съвсем слабо до слуха му долитаха песни. Думите все още не се различаваха, но по тона можеше да се съди за голяма тъга.

Корабът безшумно се носеше през плиткия залив. Накрая носът му бавно се опря в някакъв кей, който повече приличаше на скала, а не на нещо, направено от хора. На кея стоеше висок мъж, облечен в бяла ленена дреха. Въпреки че по лицето му нямаше бръчки и веждите му бяха гарвановочерни, косата му беше сребристо бяла и приличаше на тази на Белгарат.

— Добре дошли! — поздрави ги той.

Гласът му беше дълбок, но удивително нежен.

— Аз се казвам Вард. Очакваме ви от много дълго време. Книгата на небесата ни възвести идването ви още преди векове.

— Сега разбираш защо ги мразя тези хора. Никак не ми харесва, когато някой се прави, че знае всичко.

— Прости ни, свети Белгарат — рече мъжът с тънка усмивка. — Ако това би те успокоило, няма да споменем за нещата, които прочитаме в звездите.

— Добър слух имаш, Вард — отбеляза старецът.

— Щом казваш — усмихна се непознатият и продължи: — Подготвихме подслон за вас. Храната също е готова. Преходът ви е бил труден и съм сигурен, че сте доста уморени. Последвайте ме, ако обичате! Хората ми ще се погрижат за конете и багажа ви.

— Много мило от ваша страна — поблагодари Поулгара, докато немите моряци спускаха рампата.

Вард се поклони и отвърна:

— Поласкани сме от присъствието ви, лейди Поулгара! Още от началото на третия век сте обект на нашето дълбоко уважение.

Пътеката, която водеше от кея към селото, беше тясна и криволичеше без видима причина.

— Страхувам се, че селцето ни ще ви се стори доста грубовато в сравнение с величествените градове на Запада — извини се предварително мъжът в белите одежди. — Никога не сме били особено придирчиви към удобствата.

— Като се позамислиш, няма някаква особена разлика между домовете ни — успокои го Белгарат и тръгна към светлините на прозорците.

Селището се състоеше от двадесетина къщи от камък със сламени покриви. Изглеждаха произволно разпръснати, без никаква следа от улици или нещо подобно. Навсякъде обаче цареше необичайна чистота. Нямаше ги характерните за такива места купища боклуци. До един праговете на къщите бяха протрити от влизането и излизането на обитателите им.

Вард ги отведе до една доста голяма сграда в центъра на селото и отвори вратата.

— Това ще бъде вашият дом, докато стоите при нас. Масата ви чака, а няколко от моите хора ще останат, за да ви помогнат. Ако пожелаете нещо, моля, изпратете да ме повикат.

След като изрече това, домакинът им се поклони и се отдалечи в мъглата.

Вътрешността на къщата не бе разкошна, но и в никой случай не можеше да се нарече бедна. Във всяка стая имаше по една ниска камина, от която бликаше топлина и светлина. Вратите бяха сводести и всички стени бяха варосани. Мебелите бяха обикновени, но здраво направени, а леглата бяха постлани с дебели одеяла.

В средата на най-голямата стая имаше пейки и маса, върху която бяха подредени глинени съдове с най-различни ястия. Уханията, които се разнасяха от тях, веднага напомниха на Гарион, че от няколко дни не е хапвал нищо топло.

— Странни хора — отбеляза Велвет, докато сваляше наметалото си — но гостоприемството им е безукорно.

След като прекара известно време във втренчено наблюдение на масата, Силк се обади:

— Като добри гости не бихме желали да обидим домакините си и да оставим вечерята да изстине, нали? Не знам за вас, но аз умирам от глад!

Предложените им блюда бяха вкусни. Всичко беше семпло, но идеално подправено. Основното ястие бе идеално опечено месо на някакво животно, което Гарион не можеше да разпознае, но много хареса.

— Какво е това чудно печено? — поинтересува се Се’Недра, докато вземаше още едно парче.

— Козе, предполагам — отговори Поулгара.

— Козе?

— На такова ми прилича.

— Ама аз не понасям козе.

— Това ти е третото поредно парче, скъпа.

След като се нахраниха, всички се настаниха край огъня. Гарион се почувства обзет от умора, но му беше прекалено удобно, за да стане и да отиде да си легне.

— Почувства ли нещо, което да те накара да мислиш, че Зандрамас е била тук? — попита го Силк.

— Какво? О, не. Нищо.

— Май се старае да избягва всяко населено място — намеси се Белгарат. — Не мисля, че й се е наложило да идва в селото. Утре сигурно ще трябва да станеш рано и да видиш дали няма да попаднеш на следите й в околността.

— Не е ли тръгнала направо към Рак Веркат? — предположи Силк. — Там има много кораби, а както знаем, тя иска да отиде в Малореа.

— Може и да е подходила по друг начин — рече старецът. — За главата й има обявена награда, а жителите на Рак Веркат, както и тези на Рак Хага, сигурно биха искали да я осребрят. За всяка стъпка от своето пътуване тя се е подготвяла предварително и не мисля, че би оставила и най-малкото нещо в ръцете на съдбата сега, когато е стигнала толкова далеч.

Сади влезе в стаята и попита:

— Лизел, ще ми върнеш ли змията?

— О, извинявай, Сади! Съвсем бях забравила за нея.

Тя бръкна внимателно в пазвата си и извади оттам малкото зелено влечуго. Силк мигом се отдръпна с ужас.

— Наистина! Не се опитвах да ти я открадна — рече Велвет. — Просто на горкичкото животинче му беше студено.

— Разбира се — отговори той и си прибра змията.

— Исках да я стопля, Сади. Нали не би искал да се разболее?

— Загрижеността ти е направо трогателна!

Той се отдалечи към стаята, си със Зит, мързеливо увита около китката му.

На сутринта Гарион оседла коня си и отиде до каменистия плаж. Там спря, огледа брега и тръгна на северозапад.

Горният край на осеяния с камъни плаж беше побелял от донесените от морето дърва. Докато яздеше, погледът му безцелно отскачаше от купчина на купчина. Тук-там очите му срещаха и по някоя ръбеста греда — мълчаливо свидетелство за нечие корабокрушение. Остатъците, които виждаше, можеха да принадлежат на кораби, разбити преди векове и много далеч оттук.

„Наистина, интересно — рече сухият глас в главата му, — но вървиш в грешната посока.“

„Къде беше?“ — отговори му Гарион и дръпна юздите на коня.

„Защо всеки наш разговор започва с този въпрос? И без това отговорът няма да значи нищо за теб. Защо тогава го дириш? Обърни се и тръгни обратно! Следите започват от другата страна на селото. Нямаш време да заобиколиш целия остров, за да ги намериш,“

„Зандрамас и синът ми още ли са тук?“

„Не — отговори гласът. — Тя тръгна преди около седмица.“

„В такъв случай, изглежда, я настигаме“ — рече Гарион — и надеждата отново се съживи.

„Логично предположение.“

„Накъде тръгна?“

„Към Малореа. Това вече го знаеше, нали.“

„Би ли бил малко по-конкретен? Малореа е доста голяма.“

„Не така, Гарион! УЛ ти каза, че откриването на сина ти си е твоя задача. Аз не мога да ти помогна повече, отколкото ми е позволено. А, и между другото, наглеждай Се’Недра.“

„Се’Недра ли? Защо?“

Гласа вече го нямаше. Гарион изруга и пое по пътя назад.

На около левга на юг от селото, където заливът, прикрит от две големи скали, свършваше, мечът го дръпна. Гарион го извади и подкара коня нагоре по хълма, като сложи меча на Желязната хватка напряко през седлото.

Следата водеше към горичка вечнозелени растения. За момент Гарион спря, за да прецени положението. Реши, че е най-добре да се върне при останалите и да им каже за откритието си, вместо да тръгне след Зандрамас сам. Докато обръщаше коня си, за миг зърна плитките води на залива. Там лежаха останките на малък кораб. Лицето му пребледня. Отново тези, които бяха помогнали на Зандрамас, бяха възнаградени със смърт. Той срита яростно животното и се втурна към селото в лудешки галоп.

— Е? — попита го Белгарат, който седеше пред огъня с чаша в ръка.

— Следите започват около левга на юг оттук.

Поулгара, която седеше на масата, вторачена в някакъв пергамент, вдигна глава и попита:

— Сигурен ли си?

— Кълбото е — рече Гарион, докато сваляше наметалото си. — Да, имах ново посещение от нашия приятел. Той ми каза, че Зандрамас е тръгнала оттук преди около седмица и че се е запътила към Малореа. Това е всичко, което успях да изкопча. Къде е Се’Недра? Искам да й съобщя, че се доближаваме.

— Тя спи, скъпи — рече Поулгара, свивайки внимателно пергамента.

— Това да не е част от онези книги, които дядо все търси?

— Не, просто рецептата за супата, която ни дадоха снощи. — Тя се обърна към Белгарат. — Е, татко, отново ли тръгваме по следите?

Той остана известно време замислен, втренчен в танцуващите по жаравата пламъци, и сетне отговори:

— Не съм сигурен, Поул. Доведени бяхме тук по далеч по-специална причина от откриването на тази следа. Поне така мисля. Може би трябва да останем тук ден-два.

— Но, татко, успяхме да наваксаме доста от преднината й. Защо да си пилеем времето тук?

— Наречи го предчувствие, но смятам, че тук ни очаква нещо твърде важно.

— Мисля, че това би било грешка, татко.

— Твоя воля, Поул. Никога не съм те заставял да мислиш като мен.

— Да, само че ми казваш какво да правя!

— Това е мое право. Дълг на бащата е да насочва делата на децата си. Сигурен съм, че разбираш това.

Вратата се отвори и от забуления в мъгла ден в стаята влязоха Силк и Велвет.

— Намери ли следата, Гарион? — попита Силк, докато сваляше наметалото си.

— Слязла е на брега на около една левга на юг и после е потопила кораба, с който е пристигнала. Останките му лежат на дъното на петдесетина метра от сушата. Сигурно заедно с целия екипаж.

— Значи влиза във форма — отбеляза драснианецът.

— Ти какво прави досега?

— Душех наоколо.

— Правилният термин е „разузнаване“, Келдар — поправи го Велвет.

— Все същото, не мислиш ли?

— Разбира се, но „душа“ има някакъв неприятен нюанс.

— Открихте ли нещо? — поинтересува се Гарион.

— Нищо особено — призна Силк и се приближи към огъня, за да се стопли. — Тукашните хора са досадно любезни и доста талантливи в отклоняването на директни въпроси. Едно нещо ще ви кажа. Това тук не е никакво село или поне не е село в смисъла, който ние влагаме в тази дума. Нагласено е така, че да изглежда грубовато и провинциално, а и хората се правят, че садят зеленчуци и отглеждат добитък, но всичко е само за прикритие. Инструментите им са чисто нови. По тях няма и следа от употреба, а животните им са прекалено лъскави.

— С какво се занимават тогава? — попита Гарион.

— Мисля, че са тук, за да учат — рече Велвет вместо Силк. — Бях на гости при една от жените и на масата й имаше нещо като карта. Успях да я зърна преди да я прибере. Приличаше на карта на съзвездия, нещо като картина на звездното небе.

— Астролози — изръмжа Белгарат. — Никога не съм имал особена вяра в тази наука. Звездите си променят мнението всеки четвърт час. В Пролгу един горим ми каза, че тези хора са дали, точно като тези, които живеят в Южна Малореа. Никой не знае с какво се занимават. Изглеждат плахи и смирени, но според мен това е само някаква маска. В Далия има няколко училища и не бих останал изненадан, ако това е нещо подобно. Някой от вас видя ли човек превързани очи като Кайрадис?

— Пророк ли? — рече Силк. — Аз не видях.

Велвет също поклати глава.

— Може би Тот може да ни каже нещо — предложи Поулгара.

— И как според теб можем да разберем това? Нали е ням — усъмни се Силк.

— Дурник го разбира чудесно. Те къде са между другото?

— Горе на хълма намериха някакво езеро и отидоха да видят дали в него има риба. Ерионд е с тях.

— Е, как иначе — усмихна се Поулгара.

— Не му ли омръзва? Имам предвид това да ходи непрекъснато за риба? — попита Велвет.

— Това е здравословно — рече Поул. — А е и доста по-забавно от някои други занимания. — И хвърли многозначителен поглед към чашата на Белгарат.

— Какво ще правим сега, стари друже? — обърна се Силк към Белгарат.

— Ще си седим спокойно и ще си отваряме очите и ушите на четири. Имам досадното чувство, че тук ще се случи нещо важно.

Следобед се надигна слаб вятър, който започна да раздухва мъглата, която не спираше да ги тормози през последната седмица. До вечерта небето беше изчистено с изключение на масивните облаци над хоризонта на запад, които по залез слънцето боядиса в кървавочервено.

Сади бе прекарал деня с Вард и когато се върна, изражението му показваше раздразнение.

— Успя ли да изкопчиш нещо от него?

— Нищо, което човек да може да разбере. Тези хора май въобще не са в час. Единственото нещо, което, изглежда, ги интересува, е тяхната прословута „задача“. Вард не можа да ми каже в какво точно се състои тя, но събират сведения за нея, откакто свят светува.

С падането на здрача Дурник доведе Ерионд. Момчето носеше въдицата си през рамо и крачеше с провиснал нос.

— Къде е Тот? — попита Гарион.

— Каза, че имал някаква работа. — отговори Дурник, докато внимателно преглеждаше такъмите си. — Явно ми трябва по-малка кука — констатира той.

Докато Поулгара и Велвет се заеха с приготвянето на вечерята, Силк хвърли поглед към Гарион и предложи:

— Искаш ли да се поразтъпчем? Малко съм нервен.

Гарион не отговори.

Дребосъкът се изправи и го подкани отново:

— Ела с мен. Ако продължаваш да киснеш на този стол, ще пуснеш корени.

Гарион с недоумение последва приятеля си.

— Какво беше това изпълнение?

— Искам да разбера с какво се занимава Тот, а не искам Лизел да се мъкне с мен.

— Мислех, че я харесваш.

— Харесвам я, но започва да ми писва непрекъснато да надзърта през рамото ми. — Внезапно той спря. — Къде пък отиват тези?

И посочи колоната жители на селото, проточила се през ливадите чак до началото на гората.

— Ако искаш, можем да ги последваме — предложи Гарион.

— Добре. Давай.

Начело на групата, която се движеше към горната страна на гората, вървеше Вард. Тот, който се извисяваше над всички останали, крачеше до него. Гарион и Силк се приведоха във високата трева и скрити в нея, последваха колоната от разстояние.

Когато колоната стигна до гората, от дърветата излязоха няколко неясни силуета.

— Можеш ли да ги разпознаеш? — прошепна Гарион.

— Прекалено са далече, а е и много тъмно — отговори приятелят му. — Ще трябва да се приближим.

Запълзяха напред.

Тревата беше все още мокра от едноседмичната мъгла. Докато достигнат първите сенки на дърветата, двамата бяха мокри до кости.

— Това не ми харесва особено, Силк — прошепна недоволно Гарион.

— Спокойно, няма да се разтопиш — прошепна в отговор драснианецът. — Тези хора да не са с превръзки на очите?

— Изглежда, че да.

— Значи би трябвало да са ясновидци, така ли? Не видяхме такива в селото, следователно сигурно живеят нейде в гората. Я да видим дали не можем да се приближим още малко. Тези работи възбуждат любопитството ми.

Селяните запалиха факли и навлязоха още неколкостотин метра във влажната гора. Накрая спряха на една кръгла поляна, оградена от масивни каменни блокове, всеки по два човешки боя. Селяните се разположиха в пространството, обградено от тези камъни, и с факлите си образуваха правилен светещ кръг. В центъра му се събраха дванадесет от ясновидците с вързани очи и като се хванаха за ръце, образуваха вътрешен кръг. Непосредствено зад гърба на всеки от тях застана по един здрав мъжага. Това навярно бяха техните водачи и закрилници. Така поне предположи Гарион. В самия център стояха белокосият Вард и Тот.

Двамата приятели пропълзяха още по-напред.

Единственият звук, изпълващ поляната, беше пращенето на факлите. В следващия момент, отначало много тихо, но с ясно нарастваща сила, хората в кръга започнаха да пеят. В много отношения пеенето им напомняше на дисхармоничния химн на улгите.

Без да беше учил музика, Гарион прецени, че този вариант е по-стар и може би по-чист от оня, който огласяваше пещерите през последните пет хилядолетия. Това му даде да разбере пагубния ефект на времето върху улгоската версия. Този химн не беше адресиран към УЛ, а към някакъв друг, непознат бог и пеещите искаха от него да слезе при тях и да ги води и пази от злини — точно каквото се искаше и от УЛ.

В следващия момент нов звук се прибави към този на пеенето. Гарион не го чу, а по-скоро го почувства в съзнанието си. Беше позната въздишка, свидетелстваща, че хората от кръга пред него обединяват волите си за някаква обща цел. Под тайнствения акомпанимент на пеенето гласовете им се издигнаха към обсипаното със звезди небе.

Изведнъж насред кръга нещо просветна и се появи светещата проекция на Кайрадис, облечена със светли ленени одежди и с платнена превръзка през очите.

— Откъде пък се появи тя? — прошепна Силк.

— Всъщност тя не е там. Това е само нейният образ. Чуй!

— Добре дошла, о, света пророчице! — поздрави Бард светещия силует. — Предоволни сме, че милостиво отвърна на молбите ни.

— Не е нужно да ми благодариш, Вард — отвърна му ясният глас на момичето. — Отзовах се в съответствие с дълга, който имам пред задачата. Търсачите пристигнаха ли?

— Пристигнаха, света Кайрадис. Онзи, когото наричат Белгарат, намери това, което търсеше.

— Походът за Детето на Светлината едва започва. Детето на Мрака току-що стигна брега на далечна Малореа. Докато говорим с вас, тя препуска към двореца на Торак в Ашаба. Настъпи времето Вечният да отвори Книгата на вековете.

— Нима това е разумно, Кайрадис? — възрази Вард. — Може ли дори на прастария Белгарат да бъде поверено онова, което пише в Книгата? Целият му живот е посветен на изучаването на само един от духовете, които движат всичко на света.

— Така е писано, Вард, иначе срещата на Детето на Светлината и Детето на Мрака няма да се състои в уречения час. В такъв случай задачата ни ще остане неизпълнена.

— Времето изтича — продължи тя. — Онова, което чакаме още от първия век, наближава. Трябва да се подготвим за онова, което трябва да свърша, което чакаме от толкова много векове и което е само наше задължение. Дай Книгата на вековете на вечния Белгарат, за да може той да отведе Детето на Светлината до мястото, което не съществува и където всичко ще свърши.

После тя се обърна към немия великан и простена през сълзи:

— Сърцето ми е празно без теб. Стъпките ми са колебливи. Сама съм и съм слаба. Моля се за теб, мой приятелю. Побързай и помогни да изпълня дълга си, защото без теб съм самотна.

Съвсем ясно на светлината от факлите Гарион видя сълзите и болката, изписана по лицето на гиганта. Той посегна към образа, но ръката му не срещна нищо и се отпусна безпомощно надолу.

Кайрадис също посегна сякаш несъзнателно. А после изчезна.

24.

Белгарат попита напрегнато:

— Сигурен ли си, че е казала Ашаба?

— Аз също я чух, дядо — потвърди Гарион току-що казаното от Силк. — Тя каза, че Детето на Мрака е стигнало в Малореа и препуска към двореца на Торак в Ашаба.

— Там няма нищо такова. Белдин и аз претърсихме мястото след Воу Мимбре.

Старецът започна да крачи из стаята.

— Че защо и е да ходи там? Това е просто една празна къща.

— Може би ще намериш отговор в Книгата на вековете — предположи Силк.

Белгарат спря и се взря в него.

— О, извинявай, май не бях стигнал още да тази част. Кайрадис каза на Вард, че трябва да ти даде Книгата. На него много-много не му се хареса, но тя настоя.

Ръцете на Белгарат се разтресоха и той ги успокои с видимо усилие.

— Важно ли е? — попита Силк с любопитство.

— Значи затова било всичко! Знаех си, че има причина да сме тук!

— Какво е Книгата на вековете? — обади се Се’Недра.

— Част от малореанските легенди. Свещената книга на пророците от Кел. По всичко личи, че сме тук, за да ми я дадат.

— Това е прекалено мътно за мен, стари приятелю — въздъхна Силк. — Хайде да идем да се преоблечем, Гарион. Целият съм мокър.

— Че как така се измокрихте вие двамата? — попита Велвет.

— Пълзяхме в тревата.

— А, ясно.

— Лизел, трябва ли вечно да се държиш така?

— Как?

— Няма значение! Хайде, Гарион.

— Какво има в нея, та толкова те дразни? — попита Гарион, когато излязоха.

— Не съм сигурен. Непрекъснато имам чувството, че ми се присмива. Струва ми се, че крои нещо и не ми казва нищо. Не знам защо, но много ме изнервя.

След като се изсушиха и преоблякоха, те се върнаха в осветената от огъня главна стая и завариха Тот там. Той седеше безучастно на пейката до вратата, огромните му ръце бяха неподвижно отпуснати върху коленете. По лицето му нямаше и помен от мъката, която Гарион бе видял в гората. Изражението му както винаги не казваше нищо.

Белгарат седеше край огъня с голяма книга с кожени корици и попиваше написаното с жаден поглед.

— Това ли е Книгата на вековете? — попита го Силк.

— Да — отговори вместо него Поулгара. — Тот ни я донесе.

— Надявам се, че в нея пише нещо, за което да си струва всичкият този път.

Докато Силк, Гарион и Тотсе хранеха, Белгарат нетърпеливо прелистваше напуканите страници на книгата.

— Я чуйте — рече най-после той, прочисти гърлото си и започна да чете на глас: — Знайте вий, които бродите из безкрайните улици на времето. Ако разделението е развалило всичко това, то не забравяйте, че разделението е в сърцето на сътворението. Звездите, светите духове и гласовете на скалите предричат деня, когато разделението ще приключи и всичко отново ще стане едно цяло. Сътворението знае, че този ден наближава и ще дойде. Два духа се борят един с друг в самото сърце на времето. И тези два духа са двете страни на едно и също нещо, което сътворението раздели. Идва денят, в който ние трябва да изберем един от тях. И изборът ни ще бъде за чистото зло или за чистото добро. И до края на дните ще царува онова, що ние сме избрали. Как обаче да знаем кое е добро и кое е зло?

— О, прозрете и тази истина — продължи Белгарат. — Камъните по света и по всички други светове шепнат безспир за онези две скали, които текат в сърцето на сътворението. Едно време те били едно цяло и заедно лежали в центъра. Но както всичко на този свят те били разделени. И в мига, когато станало това, те се изправили един срещу друг с такава сила, която унищожавала слънца. И там, където тези два камъка бъдат намерени заедно, ще бъде мястото на последния сблъсък. Ще дойде денят, когато разделението ще спре и всичко отново ще стане едно цяло. Тогава всичко ще се обедини с изключение на двата камъка. Силата, която ги дели, ще бъде прекалено голяма. В деня, когато разделението спре, един от тях навеки ще изчезне и същият ден ще ознаменува за другия вечен живот.

— Да не искат да кажат, че Кълбото е само половинка от камъка? — попита Гарион с недоверие.

— И явно другата му половинка е Сардионът. Това обяснява много неща — съгласи се Белгарат.

— Не мислех, че са свързани.

— И аз. Но пък историята пасва идеално, нали? Още от самото начало всичко върви в чифтове: две пророчества, две съдби, Дете на Светлината, Дете на Мрака — всичко това води до мисълта, че би трябвало да има и два камъка, нали?

— И Сардионът има същата сила като Кълбото — добави горчиво Поулгара.

Белгарат кимна.

— В ръцете на Детето на Мрака той може да направи всичко, което Гарион може с Кълбото, а ние още не сме проучили напълно способностите му.

— Дава ни и чудесен мотив да попречим на Зандрамас да се добере до Сардиона, нали — рече Силк.

— Та аз вече имам всичката мотивация на света да й попреча! — намеси се Се’Недра.

На сутринта Гарион стана много рано. Излезе от стаята, която делеше със Се’Недра, и завари Белгарат вече отвън. Той седеше на масата в голямата стая и не сваляше поглед от книгата на мъждукащата светлина на свещта.

— Не си ли спал въобще, дядо?

— Какво? О, не. Исках да я прочета от кора до кора, без никой да ме притеснява.

— Откри ли нещо, което да ни е от полза?

— Много неща. Най-после разбрах какво прави Кайрадис.

— Защо, и тя ли е замесена в това?

— Тя смята, че да.

Той затвори книгата, облегна се назад и се вторачи замислено в стената.

— Хората тук и онези в Даласия смятат, че е тяхна задача да направят своя избор между двете пророчества, между силите, които разделят вселената. Според тях именно техният избор ще реши съдбата на света.

— Просто да изберат? Да изберат една от страните — и това е!?

— В общи линии, да. Смятат, че изборът ще стане при една от срещите на Детето на Светлината и Детето на Мрака, а двата камъка — Кълбото и Сардионът също трябва да са там. Задачата, да се направи този избор, от векове се поставя само пред един от пророците. На всяка една от срещите е имало по един точно определен пророк. Подозирам, че е имало някой в Ктхол Мишрак, когато ти срещна Торак. Както и да е, задачата сега е възложена на Кайрадис. Тя знае къде е другият камък и кога ще бъде срещата. Тя ще бъде там и ако всички условия са изпълнени, ще направи своя избор.

— Не вярваш на всичко това, нали?

— Не знам, Гарион. През целия си живот сме живели според предсказанията на пророчеството, а то си направи доста труд, за да ме доведе тук и да постави тази книга в ръцете ми. Може и да не вярвам докрай в този мистицизъм, но при всички случаи не смятам да го пренебрегна.

— Казва ли се нещо за Геран? Каква е неговата роля във всичко това?

— Не съм сигурен. Може и да бъде предназначен за принасяне в жертва. Така смята Агачак. Вероятно е също Зандрамас да го е отвлякла само за да те накара да тръгнеш след нея и да вземеш Кълбото със себе си. Нищо няма да се реши, докато Кълбото и Сардионът не бъдат събрани на едно място.

— Мястото, което го няма — добави Гарион лаконично.

— Нещо в този израз не ми дава мира — изръмжа Белгарат. — Понякога ми се струва, че знам какво точно е, но в следващия момент ми се изплъзва. Или съм го виждал, или съм го чувал някъде, но не мога да си спомня.

— Много рано сте станали — рече Поулгара, която тъкмо влизаше в стаята.

— Това се отнася само за Гарион. Аз още не съм лягал.

— Цяла нощ ли стоя?

— Май да. Мисля, че това е нещото, което чаках — продължи той, като постави ръка върху книгата. — Като станат другите, ще съберем багажа и ще тръгваме. Време е.

На външната врата се чу леко почукване. Гарион стана. Отвън в бледосивата светлина на утрото стоеше Вард.

— Трябва да ви кажа нещо.

— Заповядай, влез! — рече Гарион и отвори широко вратата.

— Добро утро! — поздрави Белгарат. — Още не съм ти благодарил за книгата.

— Трябва да благодариш на Кайрадис. Дадохме ти я по нейна заповед. Мисля, че ти и приятелите ти трябва да тръгвате, и то бързо. Насам идват войници.

— Малореанци ли?

— От Рак Веркат насам е тръгнала колона. Най-вероятно ще са в селото по пладне.

— Ще ни дадеш ли някакъв кораб? — попита Белгарат. — Трябва да стигнем до Малореа.

— Това би било непредпазливо. Корабите им кръстосват около брега.

— Според теб нас ли търсят? — намеси се Поулгара.

— Възможно е, лейди Поулгара. Но заповедите на командира им в Рак Веркат са издадени отдавна с цел да открият криещите се на острова мурги. Отрядите обикалят по няколко дни из равнините и после се връщат в гарнизона си в Рак Веркат. Този поход е просто една от многото рутинни експедиции. Войниците не са много старателни и няма да се задържат дълго наоколо. Веднага щом си тръгнат, вие ще се върнете и ще ви дадем кораб.

— Колко е голяма тази гора?

— Доста, о, прастари.

— Добре. Малореанците срещат доста затруднения в горите. Доберем ли се до дърветата, ще бъде детска игра да им се изплъзнем.

— Ще трябва да стоите далеч от отшелника, който живее в гората.

— Отшелник ли?

— Побъркан нещастник. Иначе не е зъл, но обича да си прави шеги с хората.

— Ще го имаме предвид. Гарион, иди да събудиш другите и им кажи, че трябва да тръгваме.

Докато всичко стана готово за тръгване, слънцето вече беше изгряло над ниските хълмове на изток. Сади подаде глава от вратата и като видя топлото слънце да осветява ясното утро, плискайки с лъчите си щедро над селцето и малкото пристанище, рече:

— Къде са дъждът и мъглата, когато най-много имаш нужда от тях?

— Имаме около четири часа преди малореанците да стигнат дотук. Нека използваме това време да се отдалечим колкото се може повече — каза Белгарат и като се обърна към Вард, простичко продължи: — Благодарим ви за всичко.

— Нека боговете бъдат с вас! — отвърна белокосият. — Тръгвайте!

Групата им излезе от селото и тръгна през ливадите към гората.

— Следваме ли някаква посока, стари приятелю? — попита Силк.

— Не, но това няма значение. Единственото, от което се нуждаем сега, е някой гъсталак. Малореанците се изнервят всеки път, когато не могат да видят поне на една миля във всички посоки. Това ме кара да мисля, че не биха претърсили гората с особена охота и старание. Ще видя дали няма да намеря нещо подходящо.

Старецът понечи да тръгне на северозапад, но рязко спря. От гората пред него се появиха двама души. Единият беше с бели одежди, а другият — едър здравеняк — стоеше до него нащрек.

— Поздравявам те, прастари Белгарат — рече бялата фигура — гласът бе женски. Тя повдигна качулката от лицето си и Гарион видя пред очите й тъмна платнена препаска. — Аз съм Онател. Тук съм да ви водя.

— Признателни сме за помощта ти, Онател.

— Пътят ви, Белгарат, води на юг оттук. Трябва да продължите още малко през дърветата и ще излезете на стара пътека. Доста е обрасла, но ще ви отведе до сигурно скривалище.

— Видя ли какво ни чака, Онател? Ще ни намерят ли тези войници?

— Ти и твоите приятели сте в безопасност, въпреки че вие сте тези, които те дирят. Ще претърсят целия остров заради вас, но не ще ви намерят, освен ако някой не ви издаде. Пазете се от отшелника, който обитава тези места. Той ще се опита да ви подложи на едно от своите изпитания.

Като рече това, тя протегна ръка към грамадния мъж, който стоеше до нея. Той нежно я пое и я поведе обратно през гората.

— Колко удобно — отбеляза Велвет. — Даже прекалено удобно!

— Тя не би ни излъгала, Лизел — обади се Поулгара.

— Да, но може да премълчи някои неща, нали?

— Имаш много подозрителен нрав — забеляза Силк.

— Да кажем, че обичам да бъда предпазлива. Когато някой напълно непознат застане на пътя ми и каже, че желае да ми помогне, обикновено се изнервям.

— Хайде да вървим и да намерим пътеката — предложи Белгарат. — Ако после ни се наложи, можем да се отклоним от нея на някое по-закрито място.

Групата се насочи напред под сенките на вечнозелените дървета. Почвата беше влажна и дебело напластена с нападали иглички. Слънцето спускаше все по-уверено лъчите си през плътната завеса на дърветата, но сенките между тях още имаха синкавия оттенък, на ранната сутрин. Дебелият горски килим заглушаваше стъпките на конете им и те напредваха в тишина.

Пътеката, към която ги бе насочила пророчицата, се намираше на около миля напред сред дърветата. Беше хлътнала дълбоко в горската почва, сякаш някога по нея бе минавал постоянен поток от хора. Сега обаче лежеше пуста и изоставена на прегръдката на треви и бурени.

Слънцето вече бе високо в небето и рояци летящи животинки се надпреварваха да жужат в топлите златисти лъчи. Синкавите сенки на сумрака бяха изчезнали.

Внезапно Белгарат спря коня си, заслуша се и каза:

— Чуйте!

Далеч назад, но доста ясно, се чуваше нещо като лай.

— Кучета? Да не би да са пратили кучета по следите ни? — предположи Сади и се огледа нервно.

— Не са кучета, вълци са — поправи го Белгарат.

— Вълци ли? Да бягаме!

— Не се тревожи, Сади. Вълците не нападат хора.

— Не съм готов да пробвам, Белгарат! — простена евнухът. — Чувал съм доста страшнички неща за тях.

— Вярвай ми, познавам вълците. Това са само истории. Никой вълк с поне капчица самоуважение не би и помислил да се докосне до човешка плът. Вие останете тук и чакайте, аз ще ида да видя какво искат.

— Не го прави близо до конете, татко — напомни му Поулгара. — Знаеш как реагират на тези неща.

Той изръмжа и се упъти назад сред дърветата.

— Какво ще прави? — попита Сади.

— И да ти кажа, няма да повярваш — отговори му Силк.

Останаха да слушат далечното виене.

Най-после Белгарат се върна. Ругаеше като бесен.

— Какво има, татко? — посрещна го Поулгара.

— Някой ни разиграва. Никакви вълци няма.

— Белгарат — рече Сади, — чух звуците ясно.

— Това е защото има само звуци и нищо друго.

— Какво ги издава тогава?

— Вече ти казах: някой ни разиграва. Да продължим напред и да си отваряме очите на четири.

Отново тръгнаха напред, като загърбиха призрачния вой. Не след дълго, вече някъде отпред, се разнесе пронизителен рев.

— Какво беше пък това? — рече Дурник и посегна към брадвата си.

— Пак е някакъв абсурд. Уверявам те, пак е някакъв номер.

В гората пред тях нещо се полюшваше. Беше сиво и огромно.

— А какво тогава е това — простена Се’Недра.

— Просто слон, скъпа. Те живеят в джунглите на Гандахар по източния бряг на Малореа.

— Как се е озовал тук?

— Не е. Това е просто проекция. Татко беше прав — някой в тези гори има доста странно чувство за хумор.

— Точно така! И сега смятам да покажа на този комедиант точно какво мисля за работата му.

— Не, татко, остави това на мен. Ти си ядосан, а това те кара понякога да прекаляваш. Нека го направя аз.

— Поулгара! — викна той ядосано.

— Да, татко? — Погледът й бе твърд и спокоен.

Струваше му доста, за да се сдържи.

— Добре, Поул, просто бъди внимателна. Този шут може да има и някой друг трик в торбата си. Не искам да рискуваш.

— Знаеш, че винаги внимавам, татко.

Тя подкара коня си леко напред, докато изпревари с двайсетина метра спътниците си.

— Много хубав слон! — рече тя на няколко метра от люлеещата се заплашително сива фигура. — Дали имаш и нещо друго, което би желал да ни покажеш?

Последва дълга пауза, след която от гъсталака наблизо се чу дрезгав глас:

— Не ми изглеждаш особено развълнувана.

— Това е, защото си допуснал няколко грешки. На първо място ушите не са достатъчно големи, а освен това опашката е прекалено дълга.

— Краката и бивните обаче си ги бива — злобно отсече гласът. — Ей сега сама ще се убедиш в това.

Сивият колос се изправи на два крака и изрева, вдигайки хобота си нагоре. И в мига, в който краката му отново докоснаха земята, се втурна към Поулгара.

— Боже, колко досадно! — рече тя и небрежно махна с ръка.

Животното мигом изчезна.

— Е? — каза тя.

От дърветата пред нея се показа фигурата на висок слаб човек с безумно рошава брада и коса, в които имаше оплетени пръчки и иглички. Облечен беше в мръсна роба, а голите му крака бяха бели като на удавник. Коленете му бяха кокалести, а пищялите му бяха белязани от венозни кръвоизливи. Държеше тънка пръчка.

— Виждам, че имаш способности, жено! — промълви той с изпълнен с неизречена заплаха глас.

— Способности? Ти ли си отшелникът, за когото чувам напоследък?

— Може би. — В очите му пробягнаха лукави пламъчета. — А ти коя си?

— Гостенка. Ако позволиш да се изразя така.

— Не обичам гости. Тези гори са мои и не обичам да ме безпокоят.

— Това никак не е любезно. Не е зле да започнеш да се слушаш от време на време какви ги говориш.

Лицето му се изкриви от гняв.

— Не смей да ми казваш какво да правя. Аз съм Господ.

— Едва ли.

— Опитай тежестта на недоволството ми тогава!

Той вдигна пръчката си нагоре и на върха й припламна искра. Изведнъж от безплътния въздух изникна чудовище, което скочи право към Поулгара. Кожата му беше люспеста, а от зейналата паст стърчаха дълги зъби. Огромните лапи завършваха с остри като бръсначи нокти.

Поулгара обърна дланта си нагоре и съществото увисна неподвижно във въздуха.

— Малко по-добре. Този път имаше повече сила.

— Пусни го! — изскимтя отшелникът и заподскача от яд.

— Сигурен ли си?

— Да. Пусни го! Пусни го!

Гласът му се превърна в хленчене.

— Щом настояваш!

Огромното чудовище с капеща от челюстите слюнка се обърна във въздуха и с ужасен рев се нахвърли върху отшелника.

Високият човек се отдръпна и вдигна пръчката пред лицето си. Чудовището изчезна.

— Занапред внимавай с чудовищата. Никога не знаеш кога може да се обърнат срещу теб.

Влудените му очи се присвиха и той насочи пръчката си към нея. От върха й право към Поулгара изхвърчаха рояк огнени топки, свистящи във въздуха.

Тя отново вдигна ръка и пламъците отскочиха към дърветата. Една от топките подпали влажните иглички на земята, където беше паднала. Вдигна се пушек. Гарион заби пети в хълбоците на коня си. В същия момент и Дурник стори същото, като размаха брадвата си.

— Не се месете! Поул ще се справи с това сама — заповяда Белгарат.

— Но, дядо, това беше истински огън!

— Прави каквото ти казвам, Гарион. Ако сега се втурнеш там, ще нарушиш баланса й.

— Защо се инатиш толкова? — попита Поулгара. — Просто минаваме оттук.

— Тези гори са мои! — изкрещя отшелникът. — Мои са! Мои!

Не спираше да подскача в лудешкия си танц.

— Това е направо жалко!

Човекът отскочи от изумление и се вторачи в земята пред краката си — тя бе избухнала в зелени пламъци. Във въздуха се вдигна голям облак лилав пушек.

— Харесват ли ти цветовете? От време на време обичам да се наслаждавам на малко разнообразие.

— Поул — намеси се Белгарат, — ще престанеш ли да си играеш!

— Това не е игра, татко. С учебна цел е.

Едно дърво на няколко метра от отшелника внезапно се наведе, сграбчи го в здравата прегръдка на клоните си и пак се изправи. Борещият се човек се озова на няколко метра над земята.

— Толкова стига ли ти вече? — попита Поулгара и погледна нагоре към отчаяно опитващия се да се освободи човек. — Решавай по-скоро, приятелю. Доста високо си, а на мене вече ми писва да те държа там.

С ругатня отшелникът успя да се изхлузи и тупна тежко на земята.

— Удари ли се? — попита тя.

Той запрати към нея тъмнина. Тя обаче с каменно спокойствие продължи да седи спокойно на седлото си и за миг се обля в синкава светлина, която отблъсна тъмнината.

В погледа на отшелника припламна коварство и в следващия миг една по една частите на тялото на налудничавия човек започнаха да се подуват неимоверно. Той нарастваше. Лицето му беше обзето от ярост. С един замах на огромния си юмрук той повали едно дърво, наведе се, откърши един клон и тръгна към Поулгара, размахвайки грамадната си сопа.

— Поул! — извика Белгарат. — Внимавай!

— Мога да се справя, татко — отвърна тя и се обърна към триметровия великан. — Страхувам се, че отиде твърде далеч. Надявам се, че умееш да бягаш.

После направи странен жест и помежду им се появи огромен вълк. Беше голям колкото кон, а ръмженето му беше ужасно.

— Не ме е страх от илюзиите ти. Аз съм Господ. Не се боя от нищо!

Вълкът го захапа за рамото. С болка и изненада отшелникът се дръпна и закрещя на ръмжащия звяр:

— Махай се! Махай се!

Животното приклекна и оголи зъби.

— Махай се!

Отшелникът плесна с ръце и Гарион почувства как напряга цялата си воля, за да накара вълка да изчезне.

— Препоръчвам ти незабавно да бягаш — предупреди го Поулгара. — Не съм го хранила от хиляда години и е чудовищно гладен.

Нервите на лудия не издържаха и той се обърна и побягна в гората. Вълкът го последва, като не спираше да ръмжи и да трака със зъби по петите му.

— Приятен ден! — провикна се Поулгара.

25.

— Горкият човек! — въздъхна Поулгара.

— Вълкът ще го догони ли? — попита Се’Недра плахо.

— Вълк ли? Не скъпа, това беше просто илюзия.

— Да, но нали го ухапа. Видях кръвта.

— Просто малък урок, Се’Недра — отговори й тя.

— Защо тогава каза „горкият човек“?

— Защото е напълно луд. Из мозъка му бродят сенки.

— Такива неща се случват понякога, Поулгара — обади се Белгарат. — Давайте да вървим. Искам да навлезем по-дълбоко в гората преди залез слънце.

Докато яздеха през гората, Гарион изравни коня си с този на дядо си и попита:

— Мислиш ли, че може някога да е бил гролим?

— Какво те кара да мислиш така?

— Просто си помислих… Искам да кажа, че има два вида магьосници — гролимите и ние. Той не е бил един от нас, нали?

— Това е доста странно мнение. Талантът лежи скрит във всеки. Може да се появи навсякъде. В различните култури приема различни направления, но навсякъде е познат като магия, заклинателство, та дори и ясновидство. При всички тези случаи той произлиза от едно и също място, а в общи линии е и едно и също нещо. Просто приема различни форми на проявление.

— Това не го знаех.

— В такъв случай днес си научил нещо. Нито един ден, през който научаваме нещо ново, не е напълно пропиляно.

Въпреки че вече беше ниско над северния хоризонт, есенното слънце бе ярко. Зимата трябваше да дойде всеки момент. Гарион си бе спомнил отново, че сега те се намират в такава част от света, където сезоните са обърнати. У дома, във фермата на Фалдор, сега бе почти лято. Полето беше изорано и засято, а дните бяха дълги и топли. Тук, в долния край на земята, всичко бе наопаки. Той с изумление си припомни факта, че с изключение на краткия период в пустинята Арага тази година е изпуснал лятото. По някаква причина тази мисъл му се стори ужасно потискаща.

Изминаха значително разстояние в изкачване на веригата хълмове, която образуваше гръбнака на острова. Местността стана по-насечена.

— Мразя планинските местности! — оплака се Сади, като видя внезапно изникналата между дърветата скала. — Пресечените местности са толкова неудобни!

— И на малореанците ще им бъде неудобно — успокои го Силк.

— И това е вярно, но никак не ме кара да спра да ненавиждам хълмове и дерета. Струват ми се толкова неестествени! Предпочитам едно хубаво блато.

— Ще ида да проверя напред. Вече е залез слънце, а имаме нужда от убежище за през нощта — рече Дурник и препусна в галоп по тесния бряг на буйния поток.

— Колко ли път сме изминали? — поинтересува се Велвет.

— Пет или шест левги — отговори й Белгарат. — Би трябвало да сме достатъчно далеч навътре, за да не бъдем забелязани, освен ако малореанските войници не решат да вземат търсенето прекалено на сериозно.

— Или пък ако нашата пророчица не реши да им спомене нещо — добави Велвет.

— Защо си толкова подозрителна към тези хора? — попита я Се’Недра.

— Не съм абсолютно сигурна защо, но всеки път, когато някой от тях реши да ни дава напътствия, се изнервям. Ако спазват неутралитет, както самите те твърдят, защо си правят труда да ни помагат?

— От дългите години, прекарани в академията е, Се’Недра — рече Силк. — Скептицизмът е една от най-важните науки, които се изучават там.

— А ти, Келдар, вярваш ли й? — попита го Велвет разпалено.

— Разбира се, че не. Нали и аз съм завършил там.

В този моменти се появи Дурник. Усмихваше се доволно.

— Намерих идеално място. Скришно е и предлага добър заслон.

— Да идем да го видим тогава — предложи Белгарат.

Тръгнаха след ковача покрай ромолящия ручей. След стотина метра той рязко изви наляво и после отново надясно. Малко след това пред тях се откри обрасла долчинка. Потокът падаше от ръба на висока стръмна варовикова скала в малко езеро.

— Добра работа, Дурник! — похвали съпруга си Поулгара. — Предполагам, не си избрал мястото само заради езерото.

— Ами…

Тя се засмя топло и го целуна.

— Добре, но преди да го провериш за риба, трябва да решим въпроса за подслона.

— Има. Преди малко видях как една скочи! — Той се поколеба и вече по-спокойно продължи: — Исках да кажа, че случайно видях една, докато минавах.

— Разбира се, скъпи.

Ковачът наведе засрамено глава, но Гарион успя да забележи на устните му едва доловима усмивка. Приятелят му не бе така сериозен, на какъвто се правеше. Поулгара така обичаше да го хваща в такива моменти, че понякога той се стараеше да й дава повод само заради удоволствието, което тя изпитваше от това.

Опънаха палатките под дърветата недалеч от езерцето. Както винаги, задължението да се съберат дърва бе на Гарион и Ерионд. Дурник и Тот отговаряха за разпъването на палатките, а също така както винаги Силк и Белгарат изчезнаха, докато всичката работа не бе свършена. Сади разговаряше с Велвет и Се’Недра — тънкият му глас звучеше също толкова женски като техните.

Докато Поулгара правеше приготовленията за вечеря, Дурник огледа лагера изпитателно и рече:

— Това май е всичко.

— Да, скъпи — съгласи се тя.

— Нещо друго трябва ли ти?

— Не, благодаря.

— В такъв случай… — рече той, загледан в езерцето.

— Добре, иди, но гледай да се върнеш за вечеря.

— Тот, идваш ли? — подкани ковачът приятеля си.

Когато звездите изгряха на кадифеното небе, всички се събраха край огъня, за да вечерят. Храната се състоеше от печено агнешко, задушени зеленчуци и черен хляб от запасите, които им беше предоставил Вард.

— Царска вечеря, лейди Поулгара! — рече доволно Сади, когато се натъпка.

— Да бе — промърмори Гарион.

— О, все забравям: такъв непретенциозен човек си, Белгарион. Трябва по-често да напомняш на хората за кралската си особа.

— Напълно съм съгласна с теб, Сади — рече Се’Недра.

— Не съм сигурен, че в момента това би било добра идея — рече той. — Точно сега такава чест не ми е необходима.

Силк стана и Велвет попита:

— Къде отиваш, Келдар?

— Някъде, където няма да ме шпионират.

— Опитай се да мислиш за това като за приятелска грижа от моя страна. Моята задача не е да те следя, ако успееш да погледнеш на нея по този начин.

— Все същото е, Лизел.

— Разбира се, но като се каже по този начин, не звучи тъй неприятно, нали?

— Много умно, няма що!

— И аз така мисля. Гледай да не се загубиш.

Той се отдалечи в тъмнината, като мърмореше под носа си.

— Колко мислиш, че ще продължи търсенето, дядо? — попита Гарион.

Старецът почеса разсеяно брадата си и отговори:

— Трудно е да се каже. Малореанците нямат безумната упоритост на мургите, но ако заповедта е дадена от някой с достатъчно силна власт, сигурно ще се постараят и няма да спрат поне докато не стигнат до планината.

— Това прави поне няколко дни.

— Най-малко.

— А през това време Зандрамас се отдалечава все повече и повече със сина ми.

— Страхувам се, че не можем да направим нищо по въпроса.

— Няма ли да ги заблудим с моряшките си дрехи, Белгарат? — намеси се Сади.

— Не ми се рискува. Нийсанските дрехи отдавна не са нищо ново в земите на мургите. Те сигурно ще бъдат нащрек, а и плюс това не знаем какво точно търсят. Може в заповедите им да има и точно описание на външността ни.

— Не сме сами — каза Силк, като се приближи към огъня. — Видях още няколко лагерни огъня на север оттук.

— На какво разстояние?

— На няколко левги. Бях се качил на скалата, а оттам се вижда чудесно. Огньовете са доста разпръснати.

— Малореанци? — попита Дурник.

— Най-вероятно. Мисля, че претърсват гората.

— Е, татко? — обади се Поулгара.

— Нищо не можем да решим преди да настъпи денят. Ако просто минават, можем да останем тук. Ако обаче търсят сериозно, ще ни се наложи да измислим нещо друго. Сега е най-добре да се наспим. Утрешният ден може да се окаже доста тежък.

На другата сутрин още преди зазоряване Силк вече беше на крака. Докато другите се надигаха, за да се съберат край огъня, той отново се упъти към скалата.

— Идват — съобщи той. — Претърсват гората педя по педя. Няма начин да не ни открият.

— Някой да изгаси огъня — нареди Белгарат. — Не можем да си позволим да ни открият по него.

Докато Дурник засипваше огъня с пръст, Тот се изправи и се вгледа надолу. Сетне потупа Белгарат по рамото и посочи напред.

— Какво иска да каже, Дурник? — попита старецът.

— Казва, че от другата страна на езерото има гъст трънак. Мисли, че ако заобиколим скалата, ще намерим добро скривалище.

— Иди да огледаш — рече кратко Белгарат. — През това време ние ще се опитаме да заличим следите от престоя си.

Отне им около четвърт час да съберат палатките и да премахнат следите, които биха могли да издадат на войниците, че някой е бил тук през нощта. Дурник и Тот се върнаха тъкмо когато Силк правеше последен оглед на мястото преди да го напуснат.

— Става — съобщи ковачът. — Точно в средата на трънака има празно пространство. Ако внимаваме, няма да оставим следи.

— Ами това? — рече Гарион и посочи високата скала.

— Ще се покрием с трънаци и няма да ни забележат. Няма да ни отнеме много време.

После се обърна към Силк и продължи:

— На какво разстояние са войниците? С колко време разполагаме?

— Около един час.

— Повече от достатъчно.

— Да се захващаме тогава — рече Белгарат. — Предпочитам да се скрия, отколкото да бягам.

За да стигнат с конете до средата на гъсталака, трябваше да си проправят път през тръните. Докато Гарион и Силк ги подреждаха обратно по местата им, Дурник и Тот нарязаха достатъчно дълги клони, за да покрият празното пространство. Докато изпълняваше задачата си, Тот изведнъж спря и очите му станаха безизразни, сякаш се бе заслушал в нещо. Изражението му стана колебливо.

— Какво има, Тот? — попита го Дурник.

Великанът повдигна рамене и отново се захвана за работа.

— Дядо, ако с войниците има гролими, няма ли да ни намерят със съзнанието си? — попита Гарион.

— Няма голяма вероятност за това, Гарион. Експедицията не е кой знае колко голяма, а в Малореа духовниците и военните на се погаждат особено.

— Идват, татко — съобщи Поулгара.

— Какво е разстоянието?

— Около миля.

— Хайде да се промъкнем до ръба на гъсталака — предложи Силк на Гарион. — Обичам да държа нещата под контрол.

Той легна по очи и се запромъква през бодливите клонки на тръните. Гарион го последва, но само след няколко метра започна да мърмори, редейки чудна колекция от ругатни. Без значение накъде се обръщаше, бодлите все така успяваха да го наранят.

— Не бих желал да ти отнемам от удоволствието, но смятам, че моментът налага известно мълчание — прошепна отпред Силк.

— Вижда ли се нещо? — попита го на свой ред Гарион.

— Още нищо, но вече ги чувам да се приближават по дерето. Безшумното промъкване не е силна страна на малореанците.

Най-после Гарион успя да види първите мъже, а после всички излязоха на поляната.

Отрядът се състоеше от десетина малореанци, Носеха обичайните червени туники и яздеха вдървено, сякаш седлата им бяха изключително неудобни.

— Някой каза ли защо търсим тези хора? — попита навъсено един от тях.

— Прекалено дълго си в армията, за да задаваш такива въпроси, Брек — отговори един от хората с него. — Много добре знаеш, че никой никога не ти казва нищо. Началниците като ти кажат „скачай“, не питаш защо, а „колко високо“.

— Началници! — рече Брек и се изплю, — Получават най-хубавите неща, а никога не вършат нищо, Някой ден на обикновените войници Като нас ще им писне и тогава генералите и капитаните ще видят.

— Да не вдигаш бунт, Брек? — каза един от приятелите му и нервно се огледа, — Ако те чуе капитанът, ще те разпъне на кръст.

— Ще видят те! — рече той мрачно, — Не може вечно да ни тормозят.

Няколкото конници преминаха точно през мястото, където бяха лагерували Гарион и приятелите му, и без да забележат добре прикритите следи, продължиха към брега на езерцето.

— Сержант! — чу се недоволният глас на Брек. — Не е ли време да спрем и да си починем?

— Брек — отвърна той, — ще ми се да има ден, през който да не мрънкаш непрекъснато за това или онова!

— Нямате право да ми говорите така! Нали изпълнявам заповедите.

— Да, но не спираш да се оплакваш. Толкова ми е писнало да те слушам да цивриш, че следващия път, когато отвориш уста, ще ти избия зъбите.

— Ще кажа на капитана — заплаши Брек. — Нали помните какво ви каза за това, че ни удряте.

— И как ще му обясниш това, Брек? Когато човек няма зъби, обикновено доста фъфли. Напой коня си и си затваряй устата.

Скоро след това към тях в галоп се приближи човек с дълга бяла коса и викна:

— Намерихте ли нещо?

— Нищо, капитане — отговори сержантът и козирува.

— А там проверихте ли? — рече офицерът и посочи гъсталака, където се криеха Силк и Гарион.

— Тъкмо се канехме да го направим, сър. Следи обаче няма никакви.

— Следите могат лесно да бъдат заличени. Накарай хората си да проверят.

След като подчинените му се отдалечиха, той слезе от седлото, за да напои животното си.

— Генералът каза ли защо ни праща тук, сър? — попита сержантът, който също слезе от коня си.

— Нищо, което да засяга теб, сержант.

Конниците яздеха около гъсталака и се правеха, че търсят.

— Кажи им да слязат от седлата, сержант! — заповяда капитанът възмутено. — Искам всеки сантиметър от този гъсталак да бъде претърсен. Оня белокосият в селото каза, че са в тази част на гората.

— Вард! — едва се сдържа да не извика Гарион. — Казал им е къде да ни намерят.

— Така изглежда. Дай да се дръпнем малко по-навътре. Тези май ще станат по-сериозни.

— Тези храсталаци са бодливи, капитане — доложи с вик Брек. — Не можем да влезем.

— Използвайте копията си. Размушете ги да видим дали пък няма да откриете някой вътре.

Войниците отвързаха дългите си оръжия от седлата и започнаха да ръчкат с тях трънаците.

— Наведи се! — прошепна Силк.

Гарион се притисна плътно към земята.

— Храстите са плътни, тук не може да се скрият хора с коне — извика Брек отново.

— Добре. Връщайте се. Ще проверим следващото дере.

Гарион внимателно си пое дъх и прошепна:

— За малко ни се размина!

— За много малко. Мисля да си поговоря с Вард за това.

— Защо му е да ни предава?

— Точно за това искам да си поговорим.

Капитанът яхна коня си и нареди:

— Хайде, сержант. Строй хората си и да тръгваме.

В същия миг въздухът пред него се озари от странно сияние и се появи Кайрадис, облечена в бяло. Конят на капитана се стресна и той едва се задържа на седлото.

— Кълна се в зъбите на Торак! Ти пък откъде се взе?

— Това няма значение. Дойдох да ти помогна в търсенето.

— Внимавайте, капитане! — чу се предупредителният глас на Брек. — Тази е даласийска вещица и ако не внимавате, ще ви омагьоса.

— Млъквай, Брек! — скара му се сержантът. — Обясни ми, жено, какво точно искаш да кажеш? — попита капитанът.

Кайрадис се обърна към трънака и каза:

— Онези, които дириш, се крият там.

Някъде зад себе си Гарион чу Се’Недра да въздиша.

— Току-що претърсихме този гъсталак, там няма никой.

— Зрението ти те лъже тогава.

— Губиш ми времето — рече презрително той. — Със собствените си очи видях хората си да го претърсват. И какво въобще прави тук в Ктхол Мургос пророчица от Кел? — попита той недоверчиво. — Хората ви не са желани тука. Идете си вкъщи да пълните мозъците си със сенките на наивни илюзии. Нямам време да слушам бръщолевенето на малолетни вещици.

— В такъв случай трябва да ти докажа, че думите ми са правдиви.

Тя откри лицето си и замръзна. Някъде зад мястото, където лежаха Гарион и Силк, се разнесе гръм. Миг след това от гъсталака изскочи грамадният Тот — носеше Се’Недра на ръце.

— Този е един от тях, капитане! Това е онзи големият, а в ръцете му е червенокосата мома.

— Така е, както казах. Сега иди там и ще намериш и останалите — изрече образът на Кайрадис и после изчезна.

— Задръжте тези двамата! — нареди сержантът и Тот и все още борещата се в ръцете му Се’Недра мигом бяха обградени от група войници с извадени оръжия.

— Какво да правим? — прошепна Гарион на Силк. — Хванаха Се’Недра.

— Знам. Виждам.

— Ще… — започна Гарион и посегна към меча си.

— Бъди разумен, Гарион. Ако ги нападнеш, само ще я изложиш на по-голяма опасност.

В безсилието си Гарион запълзя назад. Първият, когото видя, беше дядо му.

— Хванаха Тот и Се’Недра, дядо! — изохка той. — Кайрадис ни издаде! Каза им точно къде се намираме.

Лицето на Белгарат бе пребледняло.

— Мисля, че е най-добре всички да излезете — сухо каза капитанът, който заедно със сержанта се беше приближил до гъсталака. — Двама от вашите приятели са вече в ръцете ми, а знам къде сте и вие.

Никой не му отговори.

— О, хайде де! Бъдете по-отговорни. Ако не излезете сами, ще изпратя за още хора и ще изсечем храсталака, ако трябва. Още никой не е пострадал и ако излезете сега, никой няма да ви направи нищо. Даже ще ви позволя да задържите оръжията си като знак на добра воля.

— Добре, капитане! — обади се Белгарат с изпълнен с нежелание глас. — Дръжте хората си изкъсо. Излизаме. Гарион, Силк, това се отнася и за вас.

— Защо го каза! — избухна Гарион. — Можехме да останем скрити и после да ви освободим.

— Няма друг начин. Те знаят колко сме. Капитанът им владее положението в момента — отговори вместо него Силк.

Гарион изруга и го последва.

Цялата група излезе и се упъти към малореанския офицер. Дурник ги изпревари. Лицето му беше посивяло от ярост.

— Това ли е за теб приятелството? — викна той на Тот. — Така ли ни се отплащаш за добрината?

Лицето на немия се натъжи, но той не направи опит да отговори.

— Това не беше честно! — продължи ковачът с тих, но заплашителен глас. — Ти никога не си ми бил приятел. Твоята господарка те е внедрила сред нас до момента, в който вие двамата да ни предадете. Втори шанс за това няма да получите.

Той вдигна десница и Гарион почувства тласъка на волята му.

— Дурник! Недей! — изкрещя Поулгара.

— Той ни предаде, Поул! Няма да го оставя така.

Двамата впиха погледи един в друг за известно време. Накрая Дурник сведе глава, а после се обърна към гиганта.

— Ти и аз бяхме дотук, Тот. Никога повече няма да ти се доверя. Не искам да виждам лицето ти повече. Дай ми кралицата! Не искам да я докосваш.

Безмълвен, Тот му подаде припадналата Се’Недра.

— Какво сега, капитане? — попита Белгарат.

— Заповедите ми са да ви заведа невредими в Рак Веркат, прастари Белгарат. Главнокомандващият там ви чака. Само като предпазна мярка, разбира се, ще разделя някои от вашите спътници.

— Естествено — отвърна старият вълшебник.

— Ами плановете на вашия главнокомандващ за нас включват ли тъмници и тям подобни неща? — поинтересува се Силк.

— Принц Келдар, подценявате негово величество. Инструктирани сме да се отнасяме към вас с най-голямо уважение.

— Капитане, вие, изглежда, сте доста добре информиран по отношение на това кои сме — отбеляза Поулгара.

— Онзи, който ми даде нарежданията, беше изключително точен в описанието ви.

— И кой, ако не е тайна, беше това?

— Нима се съмнявате, лейди Поулгара? Заповедите идват директно от негово императорско величество Кал Закат. Той следи пребиваването ви в Ктхол Мургос от доста време. — Той се обърна към хората си и нареди: — Стройте се около пленниците! — После се поклони на Поулгара. — Простете, лейди Поулгара! Имах предвид гости. Терминологията на военните понякога е доста бедна. В Рак Веркат ви очаква кораб. Веднага щом пристигнете, ще отплавате. Негово императорско величество ви очаква в Рак Хага с изключително нетърпение.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/595

Издание:

Пазителите на запада. Кралят на мургите. 2001. Изд. Бард, София. Превод: [от англ.] Здравка ЕВТИМОВА [Guardians of the West. King of Murgos, David EDDINGS]. С ил. Формат: 170×240. Страници: 702. Цена: 9.99 лв. ISBN: 954-585-163-5.

1

Задача. — Б. ред.

Content

Дейвид Едингс
Пазителите на запада. Кралят на мургите

Пазителите на запада

ПРОЛОГ

ПЪРВА ЧАСТ ДОЛИНАТА НА АЛДУР

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

ВТОРА ЧАСТ РИВА

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

ТРЕТА ЧАСТ АЛОРИЯ

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

Кралят на мургите

Пролог

Първа част Кралицата на змиите

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Втора част Рак Урга

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Трета част Остров Веркат

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

Информация за текста

1