СТО ЗАГАДОК СИМФОСІЯ

Переклад з латинської, коментарі-есеї Андрія Содомори

ЗАГАДКОВИЙ МІСТОК: ВІД СТИЛОСА — ДО ПАМ'ЯТНИКА

Ще Лукрецій у філософській поемі «Про природу речей», досліджуючи причини усього сущого, отже, й до людини пильно приглядаючись, доходив невтішного висновку: з перебігом часу людина байдужіє, знуджується. Те, що колись дивувало її, додавало душевної снаги, тепер, ставши нудним, — виснажує. Людина шукає розваг, прагне видовищ, забуваючи, що найдивовижніше з них — зоряне небо над головою («вже й на нього рідко зводимо погляд», — бідкається поет). А вдень — «…скільки-то різного руху довкіл! Описать неспромога!..» — хоче зацікавити свого сучасника автор поеми. Але життя йшло (іде й далі) своїм трибом: пересічний римлянин, звісно, не квапився сушити собі голову над «природою речей» — надавав перевагу видовищам…

Інша річ — загадки. Лаконічні й стислі (тут — у три гекзаметри вміщається кожна), вони мовби виклик кидають людині; як усілякі спортивні знаряддя — спроможностям її тіла («Спробуй підніми, перестрибни, втримайся…»), так загадки — спроможностям думки: «Спробуй відгадай!» Там — приємність для тіла, тут — для думки, для душі. Основа тієї приємності спільна — рух (хто швидше відгадає?)… Античні, щоправда, поєднували одне й інше, недаремно й прихильників школи Арістотеля називали перипатетиками, тобто тими, які проходжуються («Історичні проходи по Львові» І. Крип’якевича — відлуння тієї гарної традиції).

Отож загадка — з тих речей, що не дають «спати ходячому»: вона будить людину, підказує їй, що природа думки — це її рух, у якому і насолода, й сенс життя; без руху думка нидіє, відмирає, як і м’язи тіла — без фізичного руху; життя стає існуванням. А що людина, ще давні зауважили, душею значно лінивіша, аніж тілом, тому й до загадок рідше вдаємося, аніж до спортивних знарядь. Тому й дивлячись — не дивуємося, наприклад, — ціп’яткові, яке, хоч і покинуло материнське лоно, але ще не народилося (XIV), пилі, яка жадібно, але намарно, вгризається в дерево: що не гризне, то виплюне (LX), молотові, чиє тіло — одна лишень голова (LXXXVI), кусливій без зубів цибулі (XLIV)…

Втім, «Загадки» Симфосія цікаві не так загадковістю («що воно таке?»), як по-античному зацікавленим поглядом на річ («он воно яке!»): така дрібна та фіалка, а який же дух у неї! (як у «цвітки дрібної» Шашкевича — любов: «щоби-м згорнула весь світ до себе»); верхній жорновий камінь — у постійному русі, а нижній, лінюх, — ані з місця! (LI). Ланцюг в’яже в'язнів, але й сам — вічний в’язень: самого ж себе в’яже! (V)… Такий маленький той ключ, а без нього й дім — не дім! (IV)… То ж немає дива в тому, що загадки Симфосія «розумні, але легкі для розгадування» (на цьому не раз наголошують дослідники): ті загадки, зауважмо ще раз, орієнтовані не так на розгадування, як на вміння дивитись і, водночас, — дивуватись; адресовані вони читачеві зацікавленому, освіченому, головно ж — готовому йти наміченими в загадці стежками (втім, кожен бере з тих загадок стільки, скільки може взяти).

Серед найрізноманітніших речей, знарядь праці, предметів побуту, — від мітли чи цвяха, яким прибито підошву черевика, — й до воза чи корабля; серед рослин та тварин, від квітки — й до каменя, від черв'яка чи риби — й до птаха; серед усіляких природних явищ, дощу чи снігу, — увагу автора «Загадок» привертають і ті, примітивні й складніші, винаходи людини, які нерідко йдуть наче «проти природи речей», дивують парадоксами: пливли колоди по воді, а тепер — вода пливе ними (LXXII); «дочка лісу», закорінена в землю сосна, прихистивши на собі незчисленну юрбу, мчить, не залишаючи сліду, багатьма дорогами (XIII); у пишно оздоблених приміщеннях — голі гості (LXXXIX); волею людини навіть цвях ходить «головою донизу» (LVII); виготовлене зі шкіри тварини — б’є цю ж таки тварину (LXVI)…

Коли «Загадки» Симфосія прочитаємо до кінця, — а їх варто не тільки розгадувати, а таки читати, — і повернемось до першої з них, то одразу побачимо циклічність у їхній композиції: від стилоса — й до пам’ятника (стилос — це те знаряддя, яким поети, беручи за матеріал слово, споруджували собі пам’ятники). Стилос — це початок. Пам'ятник — кінець. Але кінець — це також початок: Гомер завершив, а розпочав, для римлян, — Вергілій; завершив Вергілій — розпочав, для нас, Котляревський… Циклічна композиція, бачимо, приховує в собі ідею тяглості, розвитку, новизни… Та й усі інші загадки, що в обрамленні першої й останньої, теж подані не абияк, а в сув'язі; подекуди вона очевидна, подекуди — прихована, іноді — наче й обривається.

Скажімо, після стилоса йде очеретина (сопілка), бо де слово — там пісня; після «спритників-пальців», що витанцьовують по сопілці, окраса пальця — перстень; потім — ключ, яким теж орудують пальці; за ним — така ж залізна річ — ланцюг; потім — крівля (черепиця); над крівлею — дим; далі, зрозуміло, — хмара; з хмари — дощ, сніг, лід… Після ширших, мов у вікно побачених, обріїв (ріка й риби; корабель), раптом — щось невидиме: ціп’ятко в яйці; за ним (усе ж бо з яйця!) — усілякі створіння, від плазунів (гадюка) — й до міфічного кентавра. Після різноманітних рослин та продуктів (мука, зауважмо, — після жорен; гроші — після гральної кісточки), всіляких знарядь праці, предметів побуту, іншого всякого-різного — знову ж проступає виразна сув’язь, своєрідна «деградація» (дослівно: сходження східцями вниз): канатоходець, що балансує між життям і смертю; тінь, що асоціюється із потойбічним світом; ехо, що є тінню голосу; сон, «брат смерті»; врешті — саме ім’я людини, що на могильній плиті, на пам’ятнику…

Зауваживши циклічність у композиції «Загадок», відкриємо для себе й те, що вони, хай непомітно, але позначені присутністю багатьох інших античних авторів, передусім Горація. Це ж він, співець золотої середини, нагадував поетам частіше повертати стилос (Saepe stilum vertas); він у перших рядках «Поетичного мистецтва» зображує гідну хіба що сміху істоту, в якій людська фантазія поєднала непоєднувальне: голову людини — з шиєю коня, ще й з хвостом риби, а далі й пір’ям повкривала ті «звідусіль позбирані члени». У такому ключі — й загадка про кентавра (XXXIX), який «щось одне і щось не одне» — як протилежність акцентованій у Горація засаді, що будь-який твір, хай який складний, мусить бути у своєму задумі чимось простим і єдиним (simplex et unum); так у природі, так — у винаходах людини, яка в усіх своїх мистецтвах наслідує природу. Він же, Горацій, назвав свої твори «дрібничками» (nugae): «…nescio quid meditans nugarum…» (щось там обдумуючи зі своїх дрібничок) — і, наче відлуння, у Симфосія: про ці ж «nugae» (жарти, дрібниці) — у сьомому рядку «Передмови»; тут же — й афористична ремінісценція з Горацієвої сатири (II, 3, 40): «Між нерозумних свій ум виставлять напоказ — нерозумно».

Не хизувався автор «Загадок» і вишуканістю вірша (головне у загадках — простота і стислість). І все ж то тут, то там зауважуємо виразні сліди притаманних для класичного вірша засобів — звукопису, гри слів, повторів, антитез, протиставлень, наскрізної гармонії, як це у загадці про лисицю:

Exiguum corpus sed cor mihi corpore maius;

Sum versuta dolis, arguto callida sensu;

Et fera sum sapiens, sapiens fera si qua vocatur.

Перший рядок до того ж обрамлений антитезою: exiguum — maius (дрібне — велике). Стилістичні особливості латинського вірша в перекладі, зрозуміло, не завжди вдається відтворити повною мірою.

Але тут не місце для філологічних досліджень. Важливо з’ясувати для себе, що Симфосій (про нього, на жаль, не маємо жодних відомостей) був людиною освіченою. Його «Загадки», — дарма що сам автор висловлюється про них у «Передмові» аж надто скромно й іронічно, — можна прочитувати у широкому контексті тогочасної, загалом античної літератури[1]. Самі ж вони, якщо судити зі стилю письма й віршової техніки, писані десь у IV чи на початку V ст. після P. X. (є й інше припущення: кінець II — початок III ст.). Не вдаючись і в ґенезу античної загадки, зауважимо лишень, що тут, окрім слідів народної загадки, спостерігаємо зв'язки з епіграматичним жанром, передусім, з епіграмами Марціала (зокрема, з т. зв. «ксеніями», подарунками), де та чи інша річ промовляє від першої особи, з гумором і тонким дотепом, скажімо: «Нині — я довгий пасок, а відчуєш у лоні своєму / Плоду солодкий тягар — буду коротким тоді»; є щось і від коротких байок Федра; знайдемо щось спільне й з «Дистихами» Катона, де теж чимало від народної мудрості: «Скромно бери з гамана, хоч до дна ще наче й далеко: / Довго його набивав, а порожнім — стане він миттю» (теж — крок до загадки: «Що довго повніє, а скоро — порожніє?»). Є тут і «вчені» загадки, де потрібні знання і міфології, й історії; є «філологічні», й «кулінарні», є одна цифрова головоломка (XCVI) тощо…

І все ж навіть найпростіша, найприземленіша загадка несподівано поведе нас від буденного, конкретного — до міркувань, належних філософській сфері. Вчитаймось, наприклад, у третій рядок загадки «Мітла» (LXXIX): «Як посувають мене, так і я, що діткну, — посуваю» (людина посуває мітлу, мітла — якусь річ на землі, а та — ще якусь; а що спонукає рух людини?). Так несподівано дійдемо до арістотелівської фізики, до пошуків нерухомого першоджерела, що для філософа й було Богом… Візьмімо вже згаданий ланцюг (V): він в'яже, але й сам є очевидним в'язнем (сув’язь заліза). Спадає на думку й ще грецькими трагіками започаткована морально-етична проблема «бути й видаватися»: ланцюг видається могутнім, а він насправді — в'язень, сув’язь залізних кілець. Так і владарі: будь-кого можуть кинути до в'язниці, але й самі вони — в’язні своїх же обов’язків. Як Агамемнон у трагедії Евріпіда «Іфігенія в Авліді». Як можновладець у Шевченковій «Катерині» (відлуння цієї ж теми): «Єсть люде на світі — / Сріблом-злотом сяють, / Здається, панують, / А долі не знають — / Ні долі, ні волі!» (вони — невільники, в'язні). Або пила (LX), яка вгризається залізними зубами в дерево, але спожити нічого не може; її доля — постійно вгризатися; вона, сказав би Горацій, «magnas inter opes inops» — серед великих статків — у нестатках (цю ж, що у Горація, гру слів використовує й Симфосій: inopem mе copia reddit — ХСІІІ)…

Отож сто загадок Симфосія — це не «ліс речей» (silva rerum), а впорядкована, завершена цілість. Дещо з тих речей уже відійшло в небуття, дещо — поволі відходить: ніхто ж не пише стилосом, рідко хто обертає жорновий камінь чи заливає вино у шкіряний міх… Та поки людина на життєвій дорозі, доти й крутитиметься колесо, доти свічка чи палиця буде в руці. Вона й веде нас, палиця, до однієї з найдавніших загадок: «Хто вранці ходить на чотирьох ногах, в обід на двох, увечері — на трьох?» (чудовисько Сфінкс — Едіпові). А той: «Це — людина у дитинстві, у зрілому віці й на старість»… Серед тих речей, постійних супутців людини, — й дзеркало (LXIX). «Хто я?» — не раз, бачачи в ньому своє відображення, себе ж запитує людина. Сама ж собі, «найдивнішому з усіх див» (Софокл), загадує загадку, ступаючи нескінченною стежкою пізнання…

Prologus. Передмова

Prologus

Annua Saturni dum tempora festa fremebant

Perpetuo vacuis semper sollemnia ludo,

Post epulas laetas, post dulcia pocula mensae

Deliras inter vetulas puerosque loquaces

Cum streperet late madidae facundia linguae,

Turn verbosa cohors studio sermonis inepto

Nescio quas passim magno de nomine nugas

Est meditata diu; sed frivola multa locuta est.

Nec mediocre fuit, magni certaminis instar,

Ponere diverse vel solvere quaeque vicissim.

Ast ego, ne solus foede tacuisse viderer,

Qui nihil adtuleram mecum, quod dicere possem,

Hos versus feci subito e conamine vocis.

Insanos inter sanum non esse necesse est:

Da veniam, lector, quod non sapit ebria Musa.

Передмова

Свята Сатурна, з року на рік коли повертались,

Що з діда-прадіда нам забавами-жартами любі,

В ті ото дні, після гойних гостин, наїдків-напитків,

Між белькотанням бабусь і галасом хлопців, — усяк там

Навперебій торохтів язиком, що в вині накупався,

Всяк там своє, хай невміло, гострив для дотепу слово,

І своїм жартом усяк норовив перевершити інших,

Тож із пустого в пусте там сипали й пересипали, —

Тут і вплелася та гра, чи радше змагання: по черзі

(Хто відгадав — переміг) загадувать загадки різні.

Так ось і я, — негоже поміж говірливих мовчати,

Ще ж і напохваті думки не мав, про що говорити, —

Склав ось нехитрі такі, як лягли на язик мені, вірші:

Між нерозумних свій ум виставлять напоказ — нерозумно.

Тож вибачай непутящій моїй п’яній Музі, читачу!

* * *

Деякі манускрипти додають до цієї «Передмови» ще такі два початкові рядки (припускають, що, переглядаючи свою книгу, їх вилучив сам Симфосій):

Haec quoque Symphosius de carmine lusit inepto

Sic tu, Sexte, doces; sic te deliro magistra.

Так-от і я забавлявсь недоладним віршем, Симфосій;

Як мене ти научав, так і я пустуватиму, Сексте.

Відчутні й тут ремінісценції: з Овідія, який «забавлявся» своїми любовними елегіями (іtenerorum lusor amorum), а також з Горація, який зізнавався, що «солодко попустувати, коли це доречно» (dulce est desipere in loco). Якого Секста автор має на увазі — невідомо.

Описані у «Передмові» Сатурналії — одне з найпопулярніших римських свят, яке протривало аж до кінця античності. Свято нагадувало про міфічне царювання Сатурна (Saturnia regna), золотий вік, коли всі були рівні, ніхто нікому не служив, ніхто й не воював. Святкування починалося 17 грудня і тривало три дні (від часу Доміціана — п'ять днів). Під час свят, на спогад про давню рівність і злагоду, вельможі гостилися разом зі своїми рабами й навіть їм прислуговували. У ті дні панувала атмосфера «карнавальної» радості. Веселими процесіями люд поспішав на гостини й забави, обмінювався подарунками, найчастіше восковими свічками та виробами з глини. Імператори влаштовували пишні ігри й видовища… Але кожне свято колись таки закінчується: «Non semper erunt Saturnalia» (He завжди триватимуть Сатурналії) — каже латинське прислів’я. І, мовби далекий відгомін, — наше: «Не все в середу Петра»…

Отож, дарма що «вічна стояла весна» (так Овідій у «Метаморфозах» описує золотий вік), — рід людський ступив на стежку погіршення: на зміну золотому прийшов срібний вік, а далі — мідний, залізний… Одначе, вірою в прийдешній золотий вік, який людина здобуде для себе своєю працею, втішає нас Вергілій у філософській поемі «Георгіки». І, відлунням тієї золотої мрії, — у Степана Руданського: «Та гей, бики! Зерно поспіє, / Обіллє золотом поля, / І потече ізнову медом / І молоком свята земля…»

I. Graphium (Stilus). Писало (стилос)

Graphium (Stilus)

De summo planus, sed non ego planus in imo.

Versor utrimque manu, diverso munere fungor:

Altera pars revocat quidquid pars altera fecit.

Писало (стилос)

Зверху — плаский я, не знизу, однак. Рука обертає

Мною сюди і туди — протилежні виконую дії:

Що під одним виникає кінцем — зникає під другим.

* * *

Хрести дубові посхилялись,

Слова дощем позамивались…

І не дощем, і не слова

Гладесенько Сатурн стирає…

Тарас Шевченко

«Так», — каже загострений кінець стилоса, палички для писання, виводячи літери на восківці. «Ні», — каже протилежний, плаский, гладенько витираючи написане. «Saepe stilum vertas» (Часто повертай стилос), — радив Горацій. Часто, аж поки той і той кінець стилоса не дійдуть згоди: «Так!»… Стилос і навощена табличка — в руках у Калліопи, прекрасноголосої (такою її зображували), найстаршої серед дев'яти Муз. У її віданні — епічна поезія, красномовство, наука загалом. Краса у слові легкою працею не дається. Мабуть, у самої Калліопи плаский кінець стилоса часто говорив «ні»… Стилос несподівано приведе й до Лесі Українки: «Слово, моя ти єдиная зброє…» — стилос-стилет…

В руці Одіссея замість стилоса — прутик, замість таблички — піщане узбережжя острова Огігія. Тут, оповідає Овідій, він і похваляється перед німфою Каліпсо своїми подвигами під Троєю — креслить військові табори, ворожі позиції… «Креслив іще б не одне, та тут хвиля на берег набігла — / Й Трої, і Реза-вождя, й табору — мов не було…» Через віки, вже у сонетному ключі, — Е. Спенсер (в озвученні Д. Павличка):

Я написав над морем на піску

Її ім’я, але набігли хвилі

І змили ту роботу нетривку,

Та знову я накреслив букви милі.

Вона сказала: «Кинь зарозумілі

Жадання час і смерть перемогти.

Все — прах на світі. Навіть на могилі

Моє ім’я зітреться від сльоти!»

«О ні, — промовив я, — не згинеш ти!

Мій вірш здолає всіх віків приливи,

Залишиться, як світло чистоти,

На небесах твоє ім’я сяйливе.

Щó смерть, як наша ніжність і любов

Життя наступне виплекають знов!»

«Гладесенько Сатурн стирає»… Морська хвиля — образ хвилі часової (так вона й справжню Трою стерла з лиця землі). Наче й у руці Сатурна (його ідентифікували з Хроносом) — стилос, що пласким своїм кінцем нависає над усіма людськими творіннями — «гладесенько стирає»… Лише націлені у Космос величні супутники вічності, піраміди, лише вони протистоять поетичній формулі Горація: «…mortalia facta peribunt» (загине усе рукотворне), протистоять — загладі…

P. S. Коли плаский кінець лише підтакуватиме гострому, коли втратить свою пильність той «цензор» у нашому розумному єстві, — час відкласти стилос.

II. Harundo. Очеретина

Harundo

Dulcis amica dei, ripae vicina profundae,

Suave canens Musis, nigro perfusa colore,

Nuntia sum linguae digitis signata magistris.

Очеретина

Богові мила всякчас, побережних затонів сусідка,

Солодко Музам наспівую я, забарвлена темним,

Мові служу залюбки під орудою спритників-пальців.

* * *

Вітер собі в очереті посвистував — перший учитель

Сопілкаря-селюка, що в тонкі очеретини дує…

Лукрецій

«Язик — перекладач душі» (Lingua interpres animi), — сказав понад два тисячоліття тому Лукрецій. Язик, отже, й мова: латиною, й не тільки нею, «язик» і «мова» — одне й те саме. Сопілка, самим лише голосом уявнюючи те, що на душі, обходиться без перекладача, інтерпретатора, — душевним ділиться з іншими: від душі — й до душі. Сопілка — безпосередня стежка до серця, стежка поступового вдосконалення: від сопіння — до голосу (скрипка — від скрипіння починала), поки дірками її порожнистого тіла не затанцювали пальці, поки той видимий для ока танець не став танцем чистого, з усіма його переливами, сопілкового голосу — «Лісової пісні»…

Доскіпливі римляни в усьому дошукувались «першого»: хто першим пустив на воду хистке суденце, хто вперше провів борозну, викував меча і т. ін. Серед тих «перших» — той, хто приклав до уст очеретину (хтось таки мусив зробити це першим), хто був першим учнем вітру. І не так цікаво, де він жив, яким був; цікаво — що відчував. Цікаво, яку насолоду черпав від тієї першої, ще недосконалої пісні. Лукрецій певен: не меншу, ніж ми сьогодні — від досконалої. Бо тоді «все новиною було, через те й видавалось чудовим». Щоправда, насолода первісного сопілкаря і нинішнього — не одне й те ж…

Отож: «Зовсім не більшу черпаємо ми насолоду, ніж давній / Люд земнородний, що в лісі по-простому тішився співом». Що нове — те й веселить. А стаючи звичним — викликає нудьгу, жене людину до нових винаходів, нових «забавок». Не знає і не знатиме людина межі, «до якої тривать може втіха правдива». Ні у збагаченні, ані в насолоді. Ось що, на думку Лукреція (та й усієї античності), вигнало людину у відкрите море, у «розколихані хвилі війни»…

Першим, за легендою, був лісовий бог Пан. Закохавшись у прекрасну німфу Сірінгу, переслідував її, аж та, тікаючи, пірнула в річку й перетворилась там на очеретину. З неї й зробив собі сопілку лісовий бог, нерозлучний відтоді з живим голосом улюбленої німфи — Сірінги (так грецькою називається сопілка)…

«Будеш у неї другим…» — на відході з життя передає один пастух іншому свою сопілку (у Вергілієвих «Буколіках»). Другим, третім… Люди відходять, речі — залишаються. І, мабуть, серед різних речей саме сопілка найбільше тужить за своїм господарем (відчуває ж однією з ним душею). А що, коли потрапить до рук бездушної людини?..

Дивно звучить сопілка у наш несопілковий вік, надто — серед кам'яниць, де довкола — лише бруківка. Просновує тонку, мов павутинка, стежечку у ті прадавні часи, коли людина спілкувалась із природою ще навіть не словами — одним лишень голосом сопілки (лиш потім «настроювала горло» до неї). Узлісся повторювало той голос, і сопілкар був певний, що то жива природа озивається до нього, — як певним був і Вергіліїв сопілкар із «Буколік»: «Я не співаю глухим: відспівує ліс кожне слово»…

Коли ступає Львів за вечорову грань І зависає час — перечепивсь на вежі —

Сопілка йде навшпиньки, полохка, як лань, — Камінним левам пастораль мережить…

III. Anulus cum gemma. Перстень з печаткою

Anulus cum gemma

Corporis extremi non magnum pondus adhaesi.

Ingenitum dicas, ita pondere nemo gravatur;

Una tarnen facies plures habitura figuras.

Перстень з печаткою

Я — незначний тягарець, що мов зрісся з кінцівкою тіла.

Скажеш: родився із ним, настільки став йому звичним.

Лик хоч у мене один, не один, проте, обрис на ньому.

* * *

Дарив, дарив з руки перстень —

Вона його не взяла.

Світла й дзвінка сама назва — перстень, що береже від забуття давню назву пальця — перст, і ця назва, тому що з глибокої давнини, належить високому стилеві: перст Божий. Перстень дав назву безіменному, четвертому, пальцеві — персневому (лат. anularis; anulus — кільце, перстень). У множині світло тієї назви — помножене, акцентоване: перстені. Римський вельможа, колекціонер дорогоцінностей, відкриваючи скриньку для перстенів, дактиліотеку (daktylion — грецька назва персня), насолоджувався таки реальним, а не звуковим образом світла: що не перстень, то інша форма, по-іншому шліфований коштовний камінь — «очко» (лат. gemma), інший візерунок, напис, печатка, навіть портрет власника. Кажуть, що після поразки римлян у битві коло Канн (216 р. до Р. Х.) карфагеняни заповнили майже чотири скриньки золотими перстенями полеглих у бою римських вершників; спеціальний закон (ius anuli aurei) дозволяв представникам цього стану носити золотий перстень нарівні з сенаторами й магістратами.

Перстень — це коло, кільце, де кожна точка — і кінець, і початок; це також — спіраль із декількох витків, що символізує нескінченний висхідний рух, розвиток. Перстені такої форми — з розкопок мікенської доби (II тисячоліття до P. X.), із «багатих золотом» Мікен; такі ж — із Товстої Могили (VII—III ст. до P. X.), що на теренах сьогоднішньої Дніпропетровщини. Перстень об'єднує, та водночас і роз'єднує людей, вирізняє одних з-поміж інших, відмежовує: вбогих від заможних, знатних — від незнатних, владних — від простих. З часом він утратив цю розрізнювальну функцію.

Перстень супроводжує людину, стає часткою і тіла, й душі: чогось бракує, коли губимо чи забуваємо надіти перстень. Ця річ — дорога у прямому й переносному значенні слова. На персневі, коли його носимо, — знак часу: «Так-от і перстень, коли його носиш на пальці постійно, / З року на рік непомітно втрачає щось, робиться тоншим» (Лукрецій). Не втрачає — коли вже його не носимо (найбільша кількість коштовних знахідок — із давніх поховань). Певно, й досі ще десь є у землі перстень, який прикладав до своїх елегій, щоб ні присвоїти їх собі, ні зіпсувати ніхто не міг, виходець із давнього аристократичного роду грецький поет Теогнід (VI ст. до Р. X.), як і той, що про нього згадує у своїх піснях десята Муза — Сапфо… Перстень пісні, перстень молодості, перстень ночі… Та якою глибокою не була б та ніч, світиться у ній — перстень пісні…

IV. Clavis Ключ

Clavis

Virtutes magnas de viribus affero parvis:

Pando domos clausas, iterum sed claudo patentes;

Servo domum domino, sed rursus servor ab ipso.

Ключ

Силою хай я не вдавсь, але — на велике спроможний:

Замкнений дім одчиню, замкну — відчинений навстіж.

Дім для господаря я стережу — й мене стереже він.

* * *

Щоб міг бути ключ, мусять бути двері. А щоб були двері, мусить бути дім (domus, лат. мовою, — іменник жіночого роду; наче мати, всіх огортає своєю ласкою). У домі — dominus, господар. У нього — ключі (лат. claves) від дому. Дім, ключ, господар (повторимо ще раз: троє — це вже товариство)… Загубити ключа — наче дому позбутися. Господар без ключа — не господар. Горе тому, хто під ключем чи за ключем (рос. заключенный) і — без ключа! Сили (vires) у ключа малі, спроможності (virtutes) — великі. Вони — від людської кмітливості (грец. techne). Віртуальна реальність — результат тієї кмітливості. Про неї, до речі, — ще Овідій: «Видно, кмітливість твоя проти тебе, природо людини: / Надто вигадлива ти, жаль, що на шкоду собі».

Римляни рано навчились виготовляти різні вироби з заліза, тож подібні до наших замки й ключі знайомі їм віддавна. Знаємо це, зокрема, із розкопок, що вже декілька століть тривають на території Помпеїв. За стома ключами, читаємо в Горація, багатий скупар ховає (навіть від себе!) повні дзбани найдорожчого вина, цекуба. І стоїть воно у погребах, аж поки, по смерті господаря, марнотратний спадкоємець, зламавши усі ті замки, не вип’є, не розхлюпає по долівці дорогоцінний напій… Поступово й ключ відходить у минуле: йому на зміну — карточка з мікрочіпами, кодові замки, а це вже — віртуальний світ…

Ще й досі чую в руці важкий залізний ключ початку сімнадцятого століття від Давніх актів у монастирі Бернардинів, де Львівський історичний архів (декілька років я там працював), відчуваю холод його залізного тіла, намацую його різьбу, кожну зазублинку… За тим ключем, що відмикає оббиті залізом дубові двері, — рукописні актові книги. Вони ж — ключі до історії Львова. Ключові слова — й у художньому тексті; здебільшого лежать вони не на поверхні, їх треба шукати. Так слово «біль» (dolor) — не з часто вживаних у Горація слів, він же — «поет болю» (il poeta del dolore)… Скрипковий ключ, басовий ключ… ключ журавлиний, що відмикає небо осені…

V. Catena Ланцюг

Catena

Nexa ligor ferro, multos habitura ligatos;

Vincior ipsa prius, sed vincio vincta vicissim;

Et solvi multos, nec sum tarnen ipsa soluta.

Ланцюг

В’яже залізо мене, багатьох ув’язнюю й сам я.

Сковують спершу мене, щоб міг я інших скувати,

Звільнюю й сам багатьох, а сам я — неувільненний.

* * *

А я, прикований ланцем залізним, стою

Під височенною гранітною скалою…

Іван Франко

«Ланцюг» («ланц»), «скала», якщо відпустимо думку, приведуть нас до кавказької скелі, до Есхілового «Прометея закутого», а далі — й до Шевченкового «Кавказу», до його заклику «кайдани порвіте». До самого ж І. Франка: «Поки присяжний заковував мене в ланцюги, вже й зовсім стемніло». У Кам'янець-Подільський замок, де в одній із веж, мов у кам’яному мішку, прикований ланцюгами до муру, дивлячись у заґратований у тому мурі отвір, «віконце», рахував дні і ночі Устим Кармелюк — і не раз із того заліза й каменя (міцніший був од них) виривався на волю… Почуємо моторошний дзвін, що озвучував холодні простори Сибіру, — дзвін каторжницьких ланцюгів… А далі, подавшись у протилежну сторону світу й у віддаленіші часи, почуємо дзвін і того заліза, що тягли на собі, ступаючи за тріумфальною колісницею римського полководця, полонені вожді далеких племен — ті, для яких, словами Вергілія, світить лишень один рятунок: не сподіватися жодного рятунку.

Щоб увільнити інших, закованих, треба бути з ними, рвати ті кайдани зсередини, єдиними зусиллями («…а далі тисячі таких самих, як я»). Недарма ж «обов'язок» (те, що в'яже людину) — таке важливе для І. Франка слово, ключове — для розуміння його «Каменярів», загалом усієї творчості. З тюрми Франко поривався на волю, насправді ж — до тих самих ланцюгів, до того самого обов'язку…

Сумна доля й ланцюга (на цьому незвичному погляді й загадка побудована): ув'язнюючи й звільняючи інших, сам він — вічний в'язень. Його обтяжує низка похмурих епітетів: він — важкий, твердий, жорсткий, могутній, вузлуватий, тісний, мідний, залізний, жорстокий, брязкітливий, рабський, ганебний… Але він і рятівним буває, — коли на потужній своїй прив’язі тримає судно, що стало на якір. Що ж бо, окрім ланцюга, могло б те судно утримати від загибелі, до якої женуть його підстьобувані вітром гривасті хвилі?.. Ось тоді й уся надія на гримучий брязкіт важкого ланцюга, на міць кожної його ланки, на якір, що стрімголов падає на дно, — щоби вбитись у нього, напружити ланцюг струною, яка не рветься, яка й не звучить, бо увесь її обов'язок — утримувати, в'язати, не пускати на волю ні когось, ані — себе.

Рятівним є і живий ланцюг — сув’язь рук і єдність сердець. Таким же ланцюгом, сув'яззю, шикуються у зв'язний ряд і рукописні літери. Думку, яка снується, в’яже рука. Давня в’язь (орнаментальне письмо) — зразок плеканої античністю єдності корисного з приємним. Низка друкованих літер — наче ланцюгова сув’язь, чиї ланки, врешті, відділились одна від одної. Увільнившись, ланцюг утратив себе, свою природу, свій обов’язок — в'язати…

VI. Tegula. Черепиця

Tegula

Terra mihi corpus, vires mihi praestitit ignis;

De terra nascor, sedes est semper in alto;

Et me perfundit, qui me cito deserit, umor.

Черепиця

Тіло моє — земля, а сили — вогонь постачає.

Родом я — із низів, а посаду найвищу займаю.

Лиш обіллє мене зверху вода — і вмить утікає.

* * *

Над дахом дому — неба дах…

Поль Верлен

Що для людини череп, те для дому — черепиця. Людина не постійно перебуває просто неба; черепиця — постійно. І то не просто неба, а в небі. Воно дихає на неї: то спекотно, то морозно; то дощами зливає, то привалює снігами, а то — мрякою огортає. У краях, які не знають снігів, де й дощів обмаль, покрівлі пласкі — на зразок терас. Срібна ваза з мікенської доби представляє сцену здобуття міста: усі крівлі тут — пласкі, мов оглядові майданчики на сучасних висотних будинках. Що мінливіше, багатше на дощові й снігові опади небо, то стрімкіші крівлі домів: дощова вода миттю збігає укладеною на зразок риб'ячої луски черепицею, сніги — зсуваються, мов із гірських вершин…

Черепиця (її винахід приписують кіпрському володареві Кініру) — то всі чотири стихії: земля, вода, повітря, вогонь. Народилась із землі (глини), загартована у вогні, перебуває у повітрі, приймає на себе вологу. Отож небо дихає на неї. Вона — відповідає йому: озвучує мову дощу; навіть тоді, коли «тихо дощить на місто» (А. Рембо). У тому вислові — не лише звуковий, а й зоровий образ: погляд із мансардового віконця на спадисті черепичні крівлі. Ось тоді, коли тихо дощить на місто, черепиця на тлі сірого неба мов оживає; м’яко, в унісон із тією тихістю й сірістю, світиться зсередини прихованим у собі теплом…

Інша річ, коли небо дихає спекою. Черепичні крівлі тоді яскравіють, акцентуючи одну з чотирьох стихій — вогонь, крізь який вони пройшли, щоб од того ж вогню захистити людину… Над цеглястою барвою черепиці тремтить синюватий серпанок — І жагучий подих неба. Над дахом дому — ще один земний дах: розлога крона дерева… В імпресіоністичній гамі тих барв найяскравішими акцентами — черепичні крівлі…

Не лише з землею, а й з небом, дарма що пнеться до нього, втрачає зв’язок сучасний мегаполіс — велике місто. З висоти пташиного лету видається велетенським лісом, який давно відзеленів, — лише гігантські пні, то тут, то там, сягають недосяжного: тікає від них і денне, й нічне, всіяне зорями, небо. «У вікні моєї кімнати у великому місті вічний сумерк. В нього ще ніколи не заглядало сонце. Мої дні минають в сумерку. О, як я тужу за вами, високі шпилі!» (Юрій Федорович, «На високих шпилях»)…

P. S. Другий рядок загадки несподівано веде нас до Горація, який, вийшовши із низів — син відпущеного на волю раба — сягнув висот (ex humili potens), і хоча жодних посад не займав, стежки до нього, першого лірика Риму, шукав найвищий «посадовець», земний бог, — імператор Август.

VII. Fumus. Дим

Fumus

Sunt mihi, sunt lacrimae, sed non est causa doloris.

Est iter ad caelum, sed me gravis impedit aer;

Et qui me genuit, sine me non nascitur ipse.

Дим

Є в мене сльози, авжеж, а причин для болю — немає.

Стежка до неба веде, та повітря важке на заваді.

Той, хто мене породив, народитись не може без мене.

* * *

Блукає полем тиходумний дим…

Римляни, бачимо з першого рядка загадки, любили «пізнавати причини речей» (rerum cognoscere causas). Немає причин для болю, коли просто дивимось на дим — фізичним зором. Та варто глянути очима душі, як одразу ж до тих сліз, що від диму, долучається й інша сльоза — та, про яку Вергілій у своїй «Енеїді» (І, 462): «Sunt lacrimae rerum…» — Сльози в природі речей… «Як дим, що без вітру зникає, розтану, / Ніхто й не згадає мене…» (Майроніс). Властивістю природи речей — проминати: з вітром, із димом. Дим увиразнює вічне проминання усього сущого, тілесного. Дим — останнє, що можемо бачити, відчути. Дим — це поріг; далі — ніщо… Але дим — це ще й інший поріг: дим — це рідний дім; він «як пам'ять стелиться до отчого порога» (І. Калинець). Звідси — й та сльоза, крізь яку Одіссей дивився у морську далінь, сподіваючись угледіти дим батьківської Ітаки.

Дим при безвітрі вертикальною цівкою тягнеться до неба — не дотягається, бо хоч немає вітру, але є — по-вітря. Воно й не дає димові піднятись туди, де, за уявленням античних, простирається небесний етер — щось незмірно легше, світліше, аніж земна атмосфера. Там, у тій прозорості, де не буває ні мли, ані диму, — оселі богів. Небожителі не відають, що таке сльоза: у них немає причин для болю; вони — блаженні, безсмертні. Людині ж саме дим дарує хвилини тихого, людського, щастя, про яке — Вергілій у своїй першій еклозі: «А вдалині оно, глянь, над хатами димки уже в’ються / І від гірських верховин вечорові стеляться тіні». І сама ж людина відібрала у себе те щастя: нинішній обрій, без тих димків над хатами, — пустельний…

А й справді, що перше: дим чи вогонь?.. Спочатку бачимо димок, тоді — вогонь. Але ж і диму, знаємо, без вогню не буває… Згадуємо Горацієві слова про Гомера, який «не з полум’я — дим, а з диму — яскраве полум’я добував». Первісна людина, тручи дерево об дерево, спочатку бачила дим, тоді — полум’я. Вдаряючи кремінь об кремінь, спочатку помічала іскру, а потім, коли та іскра торкнулася сухої трави, — бачила оком, ловила нюхом од вогню народжений дим. Одне слово — загадка, як, скажімо, у «Галицьких приповідках і загадках», що їх зібрав Григорій Ількевич: «Нім ся отець уродить, вже син по світу ходить». Добре поміркувати над нею коло вогнища, дивлячись, як поривні язики полум’я стають іскрами, вони ж, гаснучи на льоту, — крихітними частками, димом, що ступає на свою одвічну стежку до неба — й не дотягається до нього…

VIII. Nebula. Хмара

Nebula

Nox ego sum facie, sed non sum nigra colore,

Inque die media tenebras tamen affero mecum;

Nec mihi dant stellae lucem, nec Cynthia lumen.

Хмара

З виду — нагадую ніч, а барвою ніби й не чорна.

Все ж серед білого дня тягну я смерк за собою.

Світла мені не дають ні зірки, ані Кінтія — сяйва.

* * *

Хмари — то такі мішки, але не тверді, тільки, як дриглі, а в них повно очок.

Доки крізь ті очка йде вода, то добре, але як хмара прорветься, або як її розіб'є громом, то тоді така злива йде, що геть села топить.

В. Гнатюк

Обрій без диму, що в’ється понад крівлю, — як небо без хмаринки: у синє забарвлена пустеля. Вітер і на тростині вчить грати, й малювати заохочує, радше — домальовувати, фантазувати: «…на чисте полотнище неба / Різні лягають дива: то Гіганти, насупивши брови, / Сунуть за обрій, широкі до ніг собі стелячи тіні, / То наче хиляться гори могутні, й одламані брили / Котяться вниз, і за тими обвалами й сонця не видно; / Далі — вже інші, до звірів подібні, стягаються тучі, / Й так, появляючись і розпливаючись безперестанно, / Щораз нових вони форм набувають та обрисів різних». Тут, як і вві сні: кожен бачить те, що налаштований бачити (наведені візії — із Лукреція). І справді, що лишень не вимальовується на небесному полотнищі? То пір’їна, а то — таки перина: так і кортить пірнути у неї, подрімати у спекотний полудень — у сієсту… Та й «Місячну сонату» — її пов’язують з місяцем, — годі собі уявити без хмарин, яким місячна повня (тут — Кінтія, тобто Діана, богиня місяця) додає сріблястого звучання.

«З виду нагадую ніч…» А Овідієві вона нагадала обличчя й обриси обтяженого дощами бога південного вітру — Нота, якого випустив на волю Громовержець, щоби потопити безбожний світ: «Нотові волю дає. На обмоклих злітає він крилах, / Грізне обличчя його — в чорноті дощового завою, / У бовванах — борода, сивиною спливають потоки, / Хмари сидять на чолі, струменить йому з крил і з одежі».

«Світла мені не дають ні зірки…» А от уночі, серед моря, коли вони проглядають у просвітах між хмарами, — то порятунок мореплавцеві. Загибель — коли хмара забирає з-перед очей ті провідні світила, про що Горацій: «Просить всіх богів дарувати спокій / Той, кого вночі перестріла буря, / В хмари, в чорноту смоляну вповивши / Місяць і зорі». Відлуння тієї непроглядності — в «останнього римлянина», Боеція: «Зорі у чорну / Хмару вповиті, / Світла на землю / Слати не годні…» Найуживаніший епітет хмари — «чорна»; він же — й перший епітет ночі. Темна хмара вдень — наче посланниця ночі, дарма що «ні зірки не дають їй світла, ані Кінтія — сяйва»…

IX. Pluvia. Злива

Pluvia

Ex alto venio longa delapsa ruina;

De caelo cecidi medias transmissa per auras;

Sed sinus excepit, qui me simul ipse recepit.

Злива

Я із далеких висот лавиною рину розлого.

З неба випала я — прорвалася через повітря,

В лоно те саме ввійшла, з якого і піднялася.

* * *

І раптом — ливень із туч густий…

Ф. Шіллер, «Зарука»

Справді, злива (ливень, проливень, хлющ) — то не дощик, — який починається непомітно; злива — раптова. Шепотіння дощику — і потужний звук налітного дощу, зливи, що «періщить», — то різні речі, різні настрої. Поривний М. Лукаш (це в його перекладі рядок із Шіллера), навіть коли мова про тихий, монотонний дощ, — схильний до настроїв навального, проливного дощу: «Із серця рветься плач, / Як дощ іллється з неба». У Верлена ж («Романси без слів») дощовий настрій, про що вже мовилося («Черепиця»), — в ключі А. Рембо: «Тихо дощить на місто». Саме «на місто» (sur la ville) — на черепичні крівлі, на бляшані підвіконня, на дерева… І власне тому, що дощить тихо, навіть солодко (doucement), поет відчуває безпричинну — солодку, а водночас болісну — млість, нудьгу (lanugeur), яка «пронизує серце»…

Тут, у загадці, — злива, лат. pluvia. Її епітети: темна, холодна, похмура, проливна, стрімголова, розлога, гримотлива, гулка, шумлива, дзвінка (щось протилежне до Верленової млості). Лат. «ruina» — від дієслова «ruere», ринути; дощ — падає, зливний дощ — рине (звідси «ринва»); це дієслово — останній, найвищий ступінь інтенсивної, навальної дії. Вістря загадки — в останньому рядку, в дієсловах excepit — recepit: одна й ця ж сама затока (лат. «sinus» означає також «лоно») і добула, тобто вивела на світ Божий дощову воду — і прийняла її. В перекладі цю гру слів, отже, й чіткість вислову втрачено. З цієї загадки бачимо, що античні знали про колове обертання води у природі.

Дощі, падаючи і про-падаючи (проходячи крізь повітря і крізь земні пласти), все ж не пропадають — дають ріст усьому живому, як це у Лукреція: «От пропадають дощі, коли батько-етер позахмарний / Стрімко жене їх униз — у лоно землі материнське. / Вруниться сходами поле зате, зеленіють дерева / Пишним гіллям, розростаються, пишним обтяжені плодом». Недарма «земля — на зливу спрагла» (Евріпід). Франко мовби уточнює: «прагне земля плодотворної зливи…»

Затяжна злива — це сльота; в Галичині ще казали «плюта» (лат. plutor — даритель дощу). Немає нічого сумнішого, аніж ненастанний, густий дощ на селі, коли пора збирати врожай. «Було таке, що з поля жодного снопа ніхто не привіз», — переказують старі люди. Село від такої сльоти, безнадійної, непроглядної, наче чорніє, бо за вікном не просто дощить, не просто йде дощ — «ідуть дощі…» Тут або словами Горація втішатись: «Non semper imbres…» (Не вік сльоті буть…), або нашим, для всіх випадків підхожим: «Так завше не буде»…

X. Glacies. Льодяна скоринка

Glacies

Unda fui quondam, quod me cito credo futuram.

Nunc rigidi caeli duris connexa catenis

Nec calcata pati possum nec nuda teneri.

Льодяна скоринка

Хвилею щойно була, скоро знов нею, певна я, буду.

Нині ж під небом холодним мене оковами скуто.

Годі на мене ступить, годі, голу, в долонях тримати.

* * *

Скрізь під ялинами хрумтить тонкий льодок.

М. Зеров, «Тут теплий Олексій…»

Саме про таку, хрумку під ногою, льодяну скоринку мовить загадка: ні підошви вона не терпить (розкришиться), ані долоні: розтопиться на ній, гола, — голою рукою взята. В оригіналі неперекладна гра слів: unda, хвиля, вода, і nuda, гола. Вода й у рідкому стані тікає з-під рук, і навіть скована морозом «не дається»: вислизає, розкришується або топиться. «Лід» латинською мовою (glades) — жіночого роду; звідси — натяк на цнотливу чистоту води: один із її синонімів, «lympha», є також назвою полохливої річкової німфи. Загадка натякає на оспівані в Овідія найрізноманітніші перевтілення в живому світі природи…

Велика вода й великий мороз, що багато тієї води випив (у наших загадках — «сивий віл»), — то вже не крихкий льодок, а таки крига, що стерпить не лише чийсь крок, а й важкого сарматського воза; про це, наче про щось неймовірне, згадує у своїх «Скорботних елегіях» вигнанець Овідій, перебуваючи на теренах сучасної Румунії (тоді — серед ґетів, сарматів та інших племен). Та й у Римі, мабуть, дещо гіперболізуючи, пише Горацій про скуті льодом ріки, про похилені під вагою снігу дерева. І все ж, якими б епітетами не наділяли римські поети лід, для тих теренів він переважно, як і скло, — «крихкий» (fragilis)…

Є особливо тривка пам’ять — пам’ять доторку. Доторк до льоду — доторк до дитинства… Плесо ставка, після морозної зоряної ночі, уже не плесо — дзеркало. У ньому — осяйна синява неба. Підківкою об те дзеркало (проба льоду) — не розбилось, а лиш відгукнулось на той стук різнобарвними «крильцями янгола», що проглянув з-під льоду. За якусь мить ті крильця бліднуть, барви зникають; на місці «ангелика» — лиш білувата пляма. Тоді, з розгону, — підошвами по ковзкій дзеркальній поверхні, по небесній синяві; що сильніший розгін, то далі: від берега — й до берега; між небом, що над головою, і тим, що внизу, під ногами… Навіть не ковзання — лет…

XI. Nix. Сніг

Nix

Pulvis aquae tenuis modico cum pondere lapsus,

Sole madens, aestate fluens, in frigore siccus,

Flumina facturus totas prius occupo terras.

Сніг

Порох тендітний води, легковажно падаю з неба.

Мокну в теплі, розпливаюсь в жарі, на морозі — сушуся.

Вибілю землю довкіл, поки ріки всі нагодую.

* * *

Сипле, сипле, сипле сніг

З неба сірої безодні…

І. Франко

«У тих краях, що на північ від землі скіфів, — пише Геродот, покликаючись на перекази, — годі щось побачити та й дістатися туди неможливо через пір’я, що там літає. А й справді, земля й повітря там переповнені пір’ям, а це заважає зорові»… Сніг («біле пір’я»), що його дарує небо нашій землі, — найчарівніше видиво, радше диво (видиво — в уяві, диво — наяву), яке може спостерігати людина; сніг — казкова метаморфоза води, що сама є дивом. Сніг у його русі з неба на землю — найтихіше з усіх дійств, які пропонує людині природа. Це — величний гимн Тиші.

Станьмо серед поля, коли сніжить, і той гимн зазвучить на всю повноту своєї тиші. Найдивніше, що слухаємо той гимн не слухом, а зором: тишу, щоб була тишею, мусить увиразнювати якийсь звук (польовий коник, цвіркун у хаті, шелест листка…). Тут — лише сніжинки у своєму русі, який не має назви: «падає» — надто важке слово (падає — дощ); «летить» — надто голосне; «сипле», «трясе» — звуконаслідувальні, сипучі; «валить» — не для тієї тихості слово… Тут — жодного звуку. Тут — лише диво… Стоїмо, затамувавши подих, — дивуємось. Потім — лише дивимось. А далі — звикаємо. Хіба що, з першим снігом, — знову подив…

Тиша — поки не втрутиться вітер, майстер усіляких звуків, рухів і форм. Тоді й слова добирати не важко: завірюха, хурделиця, хуга, віхола, заметіль, завія… Що не слово — то інший сніг, інший настрій. Та коли, зауважмо ще раз, Природа, посилаючи на землю сніг, виконує величавий гимн космічній Тиші, коли все довкіл, разом із вітром, затамовує подих, — тоді й марно добиратимемо слова: те, що поза межами звуків, що є одним лише рухом, однією лише всюдисущою білістю, — не має окреслення. Воно — в дитячій душі, яка, хоч на слова ще не багата, зате відкрита для казки, для тієї незбагненної радості, що у білій барві, як в І. Буніна: «Ах темен, темен мир, и чувствуют лишь дети, / Какая тишина и радость в белом цвете» (Який же темний світ, і чують те лиш діти, / Як тиха радість нам у білій барві світить)… А ось наша, з дитячої книжечки, загадка — про дерева, що зацвіли інеєм:

Не весною і не літом

зацвітає білим цвітом

і не то що де-не-де,

а по всій землі цвіте.

Біле-біле все — аж сяє,

вже білішого й немає,

не сіється, не росте,

а три місяці цвіте!

Як весна ж тільки прилине —

воно всюди швидко гине,

гине цвіт увесь без плоду,

залишає тільки… воду.

Відгадайте, мої діти,

що воно за білі квіти?

XII. Flumen et piscis. Ріка і риби

Flumen et piscis

Est domus in terris clara quae voce resultat.

Ipsa domus resonat, tacitus sed non sonat hospes.

Ambo tarnen currunt hospes simul et domus ipsa.

Ріка і риби

Є на землі така чутна здаля лункомовна оселя,

Голос оселя сама подає, а в ній гостя — безмовна.

Все ж вони разом біжать — і оселя та, й гостя в оселі.

* * *

А я собі гуляю,

Як рибка по Дунаю…

«Збігли струмками сніги» — так починається, в інтерпретації М. Зерова, перлина Горацієвих од (IV, 7). Ще одна метаморфоза: безмовні білі сніги перетворюються, таки на очах, у дзвінкі сріблясті струмочки, що біжать до ріки; вона ж — до моря. Ріки, так сказав про них Блез Паскаль, — це «дороги, які йдуть» (хтозна, може, й саме ця загадка підказала йому таку несподівано влучну метафору). Разом із тими дорогами-оселями — риби, «гості» тих осель. І настільки зжилися вони, риба зі своєю оселею, а оселя — з рибою, що й два ті слова поєднались асонансом: ріка — риба. Риба не тільки «біжить» разом зі своєю оселею, а й «гуляє» у ній, як про це в народній пісні, що в епіграфі. Ріку, особливо в гірських краях, чутно здалека, риба ж — символ німоти: рибка, принаймні з казки, — «золота», а мовчання, знаємо, — то золото… Слово — срібло (срібнеє слово): сріблястий потічок — гомонить, золота рибка — мовчить…

Люди разом з іншими істотами — теж «гості». Їхня оселя — часова ріка («Час рікою пливе»), де також — і хвилі, і хвилини; поки в ріці тій — все живе, на березі — все гине…

XIII. Navis. Корабельна сосна

Navis

Longa feror velox formosae filia silvae,

Innumera partier comitum stipante caterva,

Curro vias multas, vestigia nulla relinquens.

Корабельна сосна

Довга, стрімлива я мчу, дочка буйнорослого лісу,

І незчисленно-густий супутників натовп — зі мною.

Стільки позаду лишилось доріг — і жодного сліду!

* * *

З гір у ту пору підтята залізом сосна не спускалась,

Щоб до заморських країв поплисти по розгойданій хвилі.

Овідій, «Метаморфози»

Світ у трьох його обличчях: суходіл, море, небо. За міфічного золотого віку, з погляду античних, усе в тому світі трималося свого («кожному — своє»): людина — суходолу, птах — неба, риба — води. Та настали гірші часи: «І пролилася кров, дзвенить сурма, / Ступає віл під тягарем ярма / І землю грішну кидає Астрея…» (М. Зеров, «Діва»). А почалося з того, що людина переступила межі достатнього («переступ» — синонім «гріха») — спрагла багатств, подалася, врешті, в море й за море, до інших берегів, до інших, заморських, країв. Створила щось таке, що є поживою для загадки: «Віз без коліс, дорога без піску, батіг без тряску»…

Отож, найяскравіший приклад «перемішування» світового ладу — судно: закорінена у твердий ґрунт гірська сосна волею людини опинилась на хисткій хвилі-блукачці; непоєднувальне — поєдналося. Природна оселя для риб, водна стихія, понесла на собі неприродну оселю для людей — судно; один із його епітетів — hospita navis, гостинне судно: плавуча оселя — і її «гості» (ще у III ст. до P. X. військові судна брали на свій поміст триста веслярів і, зрозуміло, — відповідну кількість воїнів). Та плавуча оселя з її «гостями» — також «чужоземна», «захожа» («hospita» й таке значення має), а коли «гості» ще й озброєні — то не надто бажана… Вислів «formosae filia silvae», дочка прекрасного лісу, веде до подібного — із Горацієвої оди: «…silvae filia nobilis» — дочка благородного лісу (I, IV), де судно, якому загрожують бурі й небезпечні скелі, — символ держави.

Море — наче поле. Та якщо плуг залишає за собою родючу борозну, то судно, яке «зорює» «безплідне» море, й сліду не залишає за собою (хіба що в розпаленій уяві «неситого», який виорює «на дні моря поле», але й там — безплідний пісок)… Суходіл — у сітці доріг; на морі, скільки б суден по ньому не пливло, — жодного сліду. Хіба що на дні — залишки тих суден, які таки знехтували засторогою античних. Але вони ж, античні, видали в тій справі свій останній присуд: «Navigare necesse est, vivere non est necesse» — Плисти — конче потрібно; жити — не конче…

XIV. Pullus in ovo. Курятко в яйці

Pullus in ovo

Mira tibi referam nostrae primordia vitae:

Nondum natus eram, nec eram iam matris in alvo;

Iam posito partu natum me nemo videbat.

Курятко в яйці

Дивне тобі оповім про мого існування початки:

Не народилось я ще, а вже вийшло із матері лона.

А народилось — й ніхто народженого не побачив.

* * *

Справді, курка не народила яйця — знесла його (носила, носила — і знесла; кажемо: «Носиться, як курка з яйцем»). Не народила саме тому, що курятко — ще не народжене, воно — в яйці. Справа його народження, сказати б, «у його руках», точніше — у дзьобику. Ним воно й достукується до світу, що поза яйцем, — чи можна увійти… Плід каштана, падаючи, розбиває свою наїжачену шпильками круглу зелену «хатку», курятко — мусить попрацювати, щоб виглянути на білий світ (мусить знати, коли йому пора стукати, щоб ні заскоро, ані не запізно). А вже коли виглянуло — тоді й народилося. Але першого його народження, прихованого в яйці, — ніхто не бачив. Як у нашій загадці: «Що двічі родиться: вперше — гладеньке, а вдруге — пухкеньке?» Одне слово — дивина, загадка, яка неминуче веде до загальновідомої: «Що спочатку — курка чи яйце?»…

Римляни, здається, не ломили собі голови над тією загадкою, зате, коли йшлося про обід, були переконані: спочатку — яйце. Від яйця починали, яблуками — закінчували: «Ab ovo usque ad mala» — Від яйця — до яблук… Загалом же «Ab ovo» — то від початку. Навіть коли йдеться про Троянську війну: з яйця, за переказом, народилась Єлена, що й стала причиною тієї війни. Навіть — коли про увесь світ: яйце вигойдувалось на неозорих хвилях вод, поки, розбившись, не стало початком усього сущого. Отож спочатку все-таки — яйце, з якого світ; «яйце-райце», з якого — й усе добро на світі…

А вже коли з яєць повилуплюються всі курчатка, тоді теж не менше диво — золотий дріб, що озивається тонесеньким «ціп-ціп-ціп»… І таке воно, те «ціп-ціп-ціп», дрібненьке, багатоголосе, що й у нічному небі, вгледівши «Квочку», не тільки приглядаємося до того мерехтливого дробу, але й, затамувавши подих, — дослухаємося…

А спекотного дня — лиш одне, найближче до нас, космічне «ціп’ятко»: З блакитного неба, де сонця жовток, — літа подих. Із жаб'ячих очок, дрібних цвіточок, — синій подив…

XV. Vipera. Гадюка

Vipera

Non possum nasci, si non cecidero matrem.

Occidi matrem, sed me manet exitus idem:

Id mea mors patitur quod iam mea fecit origo.

Гадюка

He народитись мені — не вбивши матері спершу.

Матір убивши — такий же кінець собі ж я готую:

Що в моїй смерті — те у народженні сталось моєму.

* * *

Але перед тим, — такої вже «репутації» набула вона, — начебто й комусь іншому, необережному, приховавшись у траві, готує смертельний кінець (звідси й вислів: «Latet anguis in herba» — десь гадюка в траві є). Наприклад — юній Орфеєвій дружині Еврідіці, як про це Овідій у «Метаморфозах», чи (у тій же поемі) — прекрасній німфі Гесперії, що тікала від закоханого в неї переслідувача, аж поки «Й не шелеснувши в траві, підступна змія утікачці / Зубом кривим уразила п'яту, затруївши все тіло». Втім, визнаймо, що справжній винуватець біди — випадок: якби втікачка не наступила на змію, то й не трапилося б лиха.

Отож змія без лихого наміру приховується у траві — просто ховається: вона — змія, її сховок — земля; усім тілом тулиться до неї, «ходить» усім тілом, ховається у травах, що теж, для необережного, можуть бути отрутою (отравою). Горнучись до землі, змія вбирає в себе і снагу земну, й мудрість: вона і вбиває, і зцілює (вона — символ медицини), а звившись кільцем, символізує вічну нескінченність усіх явищ і змін; кожна точка у тому кільці — кінець і початок, смерть і народження. Змія, що тримає у пащі свій хвіст, наче сама у собі замкнена, є образом року, що постійно ступає у свій же слід, ніколи з нього не вибивається… Загадка ж опирається на повір’ї античних, що гадюка, народжуючись, прогризає утробу матері, отже, вбиває її, а тим самим — прирікає й себе на таку ж кончину.

XVI. Tinea. Книжкова міль

Tinea

Littera me pavit nec quid sit littera novi:

In libris vixi nec sum studiosior inde;

Exedi Musas nec adhuc tarnen ipsa profeci.

Книжкова міль

Буква боїться мене, а що таке буква — не знаю:

Вік звікувала в книжках, одначе, не помудріла;

Вдосталь нагризлася Муз, а користі з того не мала.

* * *

Горацій — дійсно на всі випадки життя, недарма ж із таким зацікавленням описував «барви життя» (vitae colores). Навіть, коли мова про таке безбарвне створіння, яким є книжкова міль (воша). Один із поетичних листів (І, 20) поет адресує своїй книжці, якій набридло бути «у шухляді» — поривається у світ, до читача; пророкує їй не вельми щасливу долю: «Лиш молодою (якщо, розізлившись, не хиблю в пророцтві) / Ти чаруватимеш Рим, а потім, коли простолюддя / Геть заялозить тебе, — непотрібна, живитимеш німо / Міль нетямущу…» В оригіналі: tinea iners — міль, яка нічого спільного не має з науками, мистецтвом (ars — наука, мистецтво; in — заперечення; звідси — інерція, інертний).

Книжка для молі — тілесна пожива; для людини — духовна; обоє гризуть науку, лишень міль у прямому значенні слова, людина — в переносному. Звідси й «бібліофаги» (книгоїди; у поляків — молі книжкові — mól książkowy): «Я знаю: ми тугі бібліофаги / І мудрість наша — шафа книжкова. / Ми надто різьбимо скупі слова, / Прихильники мистецтва рівноваги». Це — голос М. Зерова, представника неокласиків, яким дорікали «відірваністю від життя» («Ну, а хіба література — не один із проявів життя, і то життя згущеного, сконденсованого, загостреного до краю?» — М. Рильський). Інша річ — «буквоїд»: «Буква умертвляє, дух — животворить». А дух — то слово, «вогонь в одежі слова»…

«Не літай по хаті, — мама-міль до свого малятка у шафі, — люди дуже злі». «Мамо, ти помиляєшся, — непослушне маля, налітавшись по хаті, до мами, — мені так усі були раді, так аплодували…»

XVII. Aranea. Павук

Aranea

Pallas me docuit texendi nosse laborem.

Nec telam radii poscunt nec licia telae.

Nulla mihi manus est, pedibus tantum omnia fiunt.

Павук

Ткацькій справі мене — сама Паллада навчила.

Та ні верстата мені, ані човника тут не потрібно.

Жодної в мене руки: в ногах — усе моє вміння.

* * *

Ткацтво в античних — виключно жіноча справа. Тому-то «павук», у греків (arachne) і римлян (агапеа), — іменник жіночого роду. Афіна Паллада (Мінерва), покровителька мистецтва й ремесла, за переказом, перетворила у павука (павучиху) знамениту майстриню ткацтва — ткалю Арахну; про це — Овідій у «Метаморфозах» (VI, 1-145). Кажемо «золоті руки», у павука ж — хіба «золоті ноги»: тут не скажемо «рукоділля»; саме у цьому — загадка. Можемо й іншому подивуватися: така краса у тій майстерно сплетеній павутині (надто коли мерехтить крапелинками роси) — і така жорстока для всілякої дрібноти, що літає, витончена пастка!.. (Дивні асоціації: «світова павутина»!) Та й сам павук — якесь особливе диво. Не тільки для ока, а й для вуха — щось тихе, безшелесне: п а в у к…

Скільки доводилось бачити павуків, а запам’ятався — один. На свіжо вибіленій стелі: хата щойно побудована, у кімнаті ще пусто. Ніде нічого. Тільки білі стіни, біла стеля, а на ній, посередині, — перший мешканець: павук. Маленького сина (ще не ходить) тримаю на руках. Показую пальцем на ту чорну химерну цятку з розпластаними на стіні довгими тонкими ніжками. Він же вперто дивиться на палець… Нарешті — побачив. Завмер. Весь — там. На руках у мене, здається, — лише тіло. Чекає на слово. На назву. За якусь хвилину кажу: п а в у к… Щось (я певен того) змінилось у погляді сина. Весь він — уже тут, у мене на руках; назвавши річ, я наче пригасив до неї зацікавлення: назва — наче згадка… Так-ото, з погляду античних, і починається нудьга. Люди шукають розваг. Світ же — залишається загадкою…

XVIII. Coclea. Слимак

Coclea

Porto domum mecum, semper migrare parata,

Mutatoque solo non sum miserabilis exul,

Sed mihi concilium de caelo nascitur ipso.

Слимак

Дім — із собою ношу, всякчас у дорогу готовий.

З місця на місце іду, хоч вигнанцем себе не вважаю:

Подихи неба ловлю — вони мені дороговказом.

* * *

Слимак — «річ у собі», точніше — у своєму домі, який він завжди носить з собою («Omnia meamecum porto» — усе своє ношу з собою); навіть один із епітетів, яким його наділяли — domiporta: той, що носить на собі свій дім («слимак» латинською мовою — жіночого роду: сосlеа; тож у своєму домі, що тією мовою теж жіночого роду, він не господар, а господиня). Це — перша дивина. Друга — гранична повільність його пересування; тут він аж надто вірний відомому припису: «Festina lente» — спіши повільно (якщо слово «поспішати» загалом годиться для слимака: він — зразковий «тихохід»). Інші його епітети: repens, pigra, tarda, turpis, terrigena, herbigrada, sanguine cassa (повзучий, лінивий, повільний, гидкий, земноводний, ступаючий по траві, безкровний). Третя, можливо, найбільша дивина — його роги, своєрідні «антени»; завдяки їм слимакові у прямому розумінні слова «спадає» на думку, в якому напрямку пересуватись; рішення він не «приймає» — воно, словами загадки, «в самому небі народжується для нього».

Отож, якщо перша біда нещасного вигнанця — вороже йому, чуже небо, то слимак, де б не був, виходить із ним «на прямий зв’язок»: небо — його порадник, воно служить йому… Людина, кажуть, — не слимак: той живе у своїй шкаралущі, а тій — весь світ належить… А втім, згадуємо Діогена, якому належала лишень його бочка (якщо не носив, то перекочував її), Олександрові ж — увесь світ. А таки прийшов, хоч і повелитель світу, до Діогена, щоб віддати належне його мудрості… Як би там не було, а слимак — таки річ у собі…

XIX. Rana. Жаба

Rana

Raucisonans ego sum media vocalis in unda,

Sed vox laude sonat, quasi se quoque laudet et ipsa;

Cumque canam semper, nullus mea carmina laudat.

Жаба

Лунко посеред вод на весь окіл я скрекочу,

Голос хвальбою звучить, мов сам себе вихваляє;

Бо, хоч співаю весь час, а похвал од нікого не чую.

* * *

Не діждалася жаба прихильного слова ні в давнину (вона — зелена, болотна, брудна, гидка, говірка, балаклива, хрипка, прикра, докучлива), ані в нові часи — жаба та й годі… І все ж Юліанові Тувіму вчулась у жаб’ячому голосі… латина. От і віддав він належне жабі, написавши вірша «Жаби-латинниці», де звучить, переважно у родовому відмінку множини (quorum, quarum, quorum), відносний латинський займенник qui, quae, quod — який, яка, яке (хто, що), а також — сполучник cum; один із його видів дістав у граматиці назву cum historicum — cum (коли) «історичне»…

Жаби, відколи світ, кумкають, квакають, рахкають, скрекочуть; в Арістофана (комедія «Жаби») — теж не змовкають: «брекекекекс, коакс, коакс!» — такі чудернацькі рулади ловило у їхньому голосі вухо грецького віртуоза… А ще — Мацуо Басьо: «Старий ставок! Жабка стрибне — сплеск пролунає»… («Цей вірш — ніби поетична формула життя: всесвіт — рух — наслідок», — слова перекладача з японської, автора передмови Геннадія Туркова)…

Хто бачив місячну повню над сільським ставком у теплу ніч і чув на диво злагоджений скрекіт жаб, той, певно, посперечається з автором «Загадок»: жаби дослухаються не до свого голосу — до тиші. Вони її творять — високу й глибоку, космічну, тишу. Найтихіша, що аж подих захоплює, вона тоді, коли весь жаб’ячий хор, мовби послушний диригентській паличці, в одну мить затихає. Тоді вони її слухають. Та за декілька хвилин, щоб тиша знову набула своєї повноти, в одну мить — їхнє тисячоголосе рахкання. Справді: що таке тиша — без звуку?.. Жаби незрівнянні творці нічної тиші, коли у старий ставок, що край заснулого села, зазирає повня, чи коли на нічному небі вирізьблюються сузір’я: «блаженні дні і ночі на селі, / Землі Волинської родючі лона, / І дух полів, і гомін од балкона, / І крекіт жаб на вітровім крилі!..» (М. Зеров, «Скорпіон»).

XX. Testudo. Черепаха

Testudo

Tarda, gradu lento, specioso praedita dorso;

Docta quidem studio, sed saevo prodita fato,

Viva nihil dixi, quae sic modo mortua canto.

Черепаха

Звільна ступаючи крок, ношу свою спину коштовну.

Вмінням наділена я, обділена ж — долею гірко:

Поки живу — мовчу, а співаю — тільки по смерті.

* * *

Слимак носить на собі свій дім, черепаха — крівлю. Але та крівля — особлива, подібна до найтвердішого, майстерно виготовленого щита (панциря). Під ним черепасі добре, коли ж опиниться на ньому — то вже їй не життя: тоді вона — беззахисна, непорушна, приречена. Панцир, її окраса (як то часто буває), — її ж біда. Комусь, ще у давні часи, спало на думку, що той опуклий панцир був би добрим резонатором для ліри. Так і стала смерть черепахи — життям для ліри. Так і стала черепаха синонімом ліри (chelys у греків, testudo — у римлян), так і вдостоїлась найвищого епітета: «Зволь, черепахо, божественна, нам заграти до співу», — голос нерозлучної з лірою Сапфо. Божественній лірі-черепасі — «окрасі Феба, жаданій на учтах самого Юпітера, солодкій полегші у трудах» присвячує свою оду Горацій, перший лірик Риму… Дивною смертю, за одним із переказів, загинув Есхіл: на голову йому впала черепаха, яку ніс у своїх кігтях орел…

«Повзе, як черепаха». А все ж, знаємо з античної апорії, навіть прудконогий Ахілл не зміг би наздогнати черепаху. Але це — в умоглядних побудовах Зенона. Теорія тут не йде в ногу з практикою. Черепаха таки повзе. Та й не диво, що так повільно, мовби з перевтоми: така ж незчисленна кількість віків у неї за плечима, чи то пак за щитом, — як тут бути проворною?.. Та хай з якої часової далини повзе, таки доповзла, на жаль, до межі: віджив свій вік під сонцем останній в світі самець одного з видів галапагоської (абінгдонської) черепахи… Останній в світі…

XXI. Talpa. Кріт

Talpa

Caeca mihi facies atris obscura tenebris;

Nox est ipse dies nec sol mihi cernitur ullus;

Malo tegi terra: sic me quoque nemo videbit.

Кріт

Зір мій нічого не зрить, чорнотою ночі вповитий.

День мій — ця ж таки ніч: під землею сонця не бачу.

Так воно й краще: ніхто ж і мене побачить не може.

* * *

Що для наземних створінь білий світ, те для крота — чорний: для них день, для нього — ніч. Що для людини, яка ходить під сонцем, є нещастям («Усім належить вічну спати ніч» — Горацій), те для крота було б щастям — вічно пробувати під землею. Sol omnibus lucet (Для всіх світить сонце) — не для кротів прислів’я: «Байдуже кротові, що поверх його нори привітно сяє ясне сонечко» (П. Мирний)…

А от ластівці, вісниці весни, не байдуже: стрімлива у леті, вона купається в сонячному просторі. Недарма й поєднала їх казка: його, темного, німого, загребущого (нариті купи землі таку опінію йому створили) — з нею, вільною, щебетливою, жодним майном не заклопотаною. Він — просто кріт. Вона — ластівка, ластівочка, ластівонька…

Щось є у поведінці крота від епікурейського гасла «Проживи непомітно» (Lathe biosas). Але одна річ, уточнює Сенека, жити у спокої, одаль житейської метушні, а цілком інша — ховатися, мов у гробівець живцем себе замикаючи. Кріт, на цьому наголошує загадка, таки ховається: «…ніхто ж і мене побачить не може». Але, ховаючись, — видає себе наритими купами землі, вказує, де його схов, — «інформує» про себе…

Таємні агенти — теж «кроти»: «наривають» інформацію, дбають про прикриття, бояться «засвітитися». Прагнучи бути непомітними, вони, однак, далекі від епікурейського «Проживи непомітно».

XXII. Formica. Мураха

Formica

Provida sum vitae, duro non pigra labore,

Ipsa ferens umeris securae praemia brumae;

Nec gero magna simul, sed congero multa vicissim.

Мураха

Дбаю весь час про запас, труда не цураюсь важкого:

Все щось несу на плечах, щоб турбот зимою не знати.

Купи нараз не тягну — її стягую крихта по крихті.

* * *

Майже всі епітети, якими римські поети наділяють мураху, стосуються її передбачливості, працьовитості, ощадності, а ще — дрібнесенького її тіла, що протиставляється її великій праці: вона provida, prudens, sagax, cauta, callida, impigra, vigil, sedula, avara, parca, parva, parvula — передбачлива, обачна, бережлива, кмітлива, чуйна, завзята, захланна, мала, маленька. З цього ряду вибивається лишень один, кривдний для мурашки, епітет — avara: жадлива, захланна. Це, сказати б, «із хворої голови — на здорову». Про це, у першій своїй сатирі, — Горацій: «Он і мурашка, скажім, хоч мала, та з яким же завзяттям / Тягне й тягне все крихти якісь до свого муравлища, / Мовби на гору яку: про майбутнє, завбачлива, дбає! / Ну а як тільки похилиться рік під сумним Водолієм, — / Вже вона з дому свого — ні на крок: поживає розумно / Той свій достатній запас… А тебе — ні зима, ні нестерпна / Спека, ні море, ні меч, ні вогонь не відвернуть од зиску». «Тебе» — тобто людину, і тодішню, й сьогоднішню, якій адресує свої твори співець золотої середини.

Отож, слимак (слизняк), як і черепаха, пересувається, повзе, лізе; а мурашка навіть не ходить — бігає: Не поспішить він, хоч пали під ним, слизняк, вона ж — усе біжить, гарує важко. У нього — купа часу, він — слимак, у неї — праці купа, то — мурашка… І лиш іноді — зупиниться. Та не для того, щоб перепочити — щоб «поміркувати» над здобиччю: «Де бджоли носять сонячний пилок і муравель над здобиччю міркує…» (Ліна Костенко)…

Справді, мурашка (як і бджола), якщо «захланна», то хіба до праці. Тут вона начебто міру загубила. Здається, невтомний у своїх технічних винаходах Едісон сказав про себе, що в усьому дотримує міри, окрім праці. Одне слово, «…працювать, працювать, працювати…»

XXIII. Musca. Муха

Musca

Improba sum, fateor: quid enim gula turpe veretur?

Frigora vitabam, quae nunc aestate revertor;

Sed cito submoveor falso conterrita vento.

Муха

Влізлива я, зізнаюсь, та чи голод — чемності пара?

Взимку немає мене; тут як тут я — лиш потепліє.

Хочеш зігнати мене — то дмухни: я і духу боюся.

* * *

«Такий і мухи не скривдить…» Але «таких» — небагато. От і доводиться мусі «стартувати» з-під долоні в один момент. Навіть швидше: «момент» (з лат.) — це «порух часу» точніше, порух руки у часі. Не випередить муха того моменту, не злетить «на форсажах» — не літати їй більше. Здається нам, що муха сидить, а вона — мовби на низькому старті, їй небезпечно «розслаблятися». Хіба, якщо вірити латинській приказці, — коло орла: він — не ловить мух (Aquila non captat muscas). Бо муха (мушка, musca) надто для нього мала: орел не принизиться аж так, щоби поквапитись на таку нікчемну здобич. Муха — легковажна, непосидлива, мала, дрібна, в’їдлива, влізлива, бридка, дзумкотлива… Іноді наче й людині передає якусь із тих своїх прикмет: «Яка тебе муха вкусила?» Іноді й крутимось, потрапивши у життєвий крутіж, «як муха в окропі»…

Одна муха — дзижчить (у павутинні — особливо тонко), а коли од них аж чорно, то в хаті уже не дзижчання, а гул. Надто у спекотливу спасівку, коли мухи страх надокучливі, кусливі. Але то було тоді, коли мух іще не труїли «хімією», а просто гнали їх у навстіж одчинені двері й вікна свіжо наламаним зеленим гіллям. Потім і двері, й вікна швиденько зачиняли, і в хаті якийсь час був спокій. Була тиша, яку увиразнював звук якоїсь однієї, що уникнула зеленого віника, спритної мухи: «Якби не муха, чи знав би я, що в хаті тихо?» (М. Федоришин, перекладач з японської). Та за декілька годин стеля й стіни знову чорніли од непроханих, готових хоч чимось поживитися, непосидющих гостей…

XXIV. Curculio. Збіжевий черв’як

Curculio

Non bonus agricolis, non frugibus utilis hospes,

Non magnus forma, non recto nomine dictus,

Non gratus Cereri non parvam sumo saginam.

Збіжевий черв’як

Для рільника я — напасть, як лише до зерна доберуся;

Сам я малий, а ще — непрямим мене названо йменням.

Хоч і немилий Церері, але — живлюсь нею щедро.

* * *

Ключ для розгадки — проакцентована тут назва того «гостя»: ця назва — «непряма» (non recto nomine), іншим словом — «крива» («кривий» лат. мовою curvus). Адресат загадки, звісно ж, латиномовний, перебираючи в думці різні «криві» назви, врешті, натрапляв на слово curculio, збіжевий черв’як, що паразитує у володіннях Церери, богині родючості і хліборобства (слово curculio етимологічно пов’язане саме з цим прикметником: збіжевий черв'як наче закривлений). Нам же спадає на думку майже однозвучне тюркського (не латинського!) походження слово «куркуль»; як бачимо, поспішні висновки щодо походження (етимології) того чи іншого слова робити ризиковано…

Можна б і нам створити подібну загадку — про місцевість, що в одній своїй назві поєднує і «рівне», й «криве»: Криворівня. До речі, одну зі своїх комедій Плавт назвав саме цим «непрямим» іменням «Curculio»…

XXV. Mus. Миша

Mus

Parva mihi domus est sed ianua semper aperta;

Exiguo sumptu furtiva vivo sagina;

Quod mihi nomen inest, Romae quoque consul habebat.

Миша

Дім мій аж надто малий, і навстіж одчинені двері.

Крихтами скромно живу: що украду, тим і живлюся.

Славне, однак, як у римського консула, в мене імення.

* * *

«Миша» латинською мовою — іменник чоловічого роду, тому й міг стати родинним ім’ям знаного своїми героїчними вчинками римського консула Публія Деція Муса, який під час війни з латинами (340 р. до P. X.) задля перемоги пожертвував собою — посвятив себе підземним богам… Можна й продовжити філологічну нитку тієї загадки: забуваємо, скажімо, що російське «мускул» — від латинського musculus (мышка, мышца). Та й наше «миша» і латинське mus (як «мушка» й «musca» з попередньої загадки) — етимологічно споріднені слова. Загадка акцентує контраст, що для античних був чи не найдієвішим важелем сміху: миша, щось маленьке, лякливе, крадійкувате, — і римський консул, символ поваги, мужності й високої гідності…

Чого тільки не написано, чого не сказано про ту мишу, мишку — сіреньку, маленьку, в будь-яку щілинку здатну пролізти й сидіти там тихо, поки голод не вижене? А поза ніркою, шукаючи поживи, вона — кваплива, прудка, боязка: будь-чого й будь-кого лякається. Втім, той «будь-хто» (є такі серед людей) може тієї мишки злякатися більше, аніж сама мишка — його: настільки швидко й нечутно гасає вона по хаті. І все ж вона, що й акцентує загадка, — передусім крадійка: етимологічно назва «миша» виводиться від давньоіндійського дієслова «красти»…

Отож, скільки не написано й не сказано про мишу, навіть про її хвостик, а все ж найцікавіше про неї — той же Горацій, вплівши у свою сатиру (шосту із другої книги) оповідку про дві миші — вбогу, але шпаровиту (до своєї шпарки все тягне), сільську, і пихату, вередливу — міську. Чим закінчилися їхні взаємні гостини, яке враження справило на сільську мишу місто, про це — кінцівка сатири: «Ні, не життя мені тут! Прощавай! Волію безпечно / У своїй нірці сільській кукіль собі гризти спокійно». У тих словах — голос самого Горація, епікурейця, що мусив час од часу покидати миле йому, дозвільне село задля клопітних справ у метушливому Римі…

XXVI. Grus. Журавель

Grus

Littera sum caeli penna perscripta volanti,

Bella cruenta gerens volucri discrimine Martis;

Nec vereor pugnas, dum non sit longior hostis.

Журавель

Літера я, що летючим пером накреслена в небі;

Війни криваві звіщаю крилом, що Марсові служить.

І не лякаюсь боїв, якщо ворог — пташиного роду.

* * *

Журавлиний ключ нагадує накреслену в небі літеру Y; вона ж, за своєю формою, близька до літери V, якою починається слово «ver», весна. За переказом, знаний своєю мудрістю і винахідливістю грецький герой Паламед саме журавлям завдячує винаходом букв і мистецтвом писання. З Гомерової «Іліади» (III, 5) довідуємося, про які бої і криваві війни мова у загадці: «З криком таким журавлині ключі у високому небі / В вирій тікають від злої зими і дощів безнастанних, / До Океану-ріки із криком таким відлітають, / Смерть і загибель мужам несучи, низькорослим пігмеям, — / Напад на них вони лютий вчиняють у млі світанковій» (античні вірили, що журавлі, прилітаючи на території нинішнього Єгипту, вели криваву боротьбу з плем’ям карликів, які нібито жили у тих місцевостях)…

У перекладі Бориса Тена, зрозуміло, бринять українські нотки (в П. Ніщинського були вони аж надто виразними): «журавлині ключі», «відлітають» (в оригіналі: «журавлі», «летять») — настільки болісно у нашій складній, з хвилями еміграцій, історії відлунює журливий голос журавлів, так багато у ньому сумного передчуття (…кру — умру…). Та й у самій літері V вчувається не так весна, Ver, як «Vale» — Прощавай!.. І не лише душі близьких нам людей відлітають од нас на журавлиних крилах — вмирають села, а з ними — й рукотворні журавлі, що хиляться, поскрипуючи, по глибоку воду батьківських криниць…

XXVII. Cornix. Ворона

Cornix

Vivo novem vitas, si me non Graecia fallit.

Atraque sum semper nullo conpulsa dolore;

Et non irascens ultro convitia dico.

Ворона

Дев’ять віків я на світі живу, якщо вірити грекам.

Чорна постійно, хоча для журби не маю причини.

Гніву нема, а зустрінеться хто — неприязно крикну.

* * *

Ворона — чорна, і до тієї чорноти наче й голос допасований: вона каркає. Вона — й накликає (накаркує) чи то затяжні дощі, чи інші якісь лиха (ворону, що живе начебто аж до тисячі років, й античні вважали віщункою). Отож нічого доброго ні барвою своєю, ні голосом ворона не наворожила собі: чорне — то чорне; каркання — то каркання. Сумні думки навіває той колір і той голос — ворони, ворона, крука. Найсумніші, мабуть, — у співаній в Галичині пісні «Чорний кольор» (переклад з польської С. Руданського), надто — у її кінцівці: «І при гробі не заплаче / Ніхто в чужині, / Хіба чорний крук закряче, / Чорна хмаронька заплаче / Дощем по мені…»

Ворони обсідають безлисте осіннє дерево (дивні чорні плоди — як їх бачить сучасна російська поетка: «Осени блюстители, листьев заместители»). Рясною зграєю падають на свіжозорану ріллю: чорне — до чорного; падають — і пропадають у тій чорноті. Знявши галас, злітають над припорошеною першим снігом землею: чорні — сахаються білого… Зайнявши півнеба, чорною стягою, мов у сповільненому кадрі, тягнуться кудись на ночівлю — ген, де пригасає, багряніє, попеліє на заході розлоге вогнище дня…

XXVIII. Vespertilio. Лилик

Vespertilio

Nox mihi dat nomen primo de tempore noctis;

Pluma mihi non est, cum sit mihi penna volantis;

Sed redeo in tenebris nec me committo diebus.

Лилик

Ймення дала мені ніч, а чи наближення ночі.

Пір’я нема на мені, а крила — є, щоб літати.

От і літаю під ніч, а дневі — на довіряюсь.

* * *

Немає нічого дивнішого, аніж миша, яка… літає. А лилик (кажан) — це, власне, летюча миша. Справді, дивне, загадкове створіння, що мовби на межі: між мишею — і птахом. Як і сама пора, яку воно обрало для літання. Пора, що теж на межі: між вечором — і ніччю. А те, що на межі, часто й назви своєї не має, про що Овідій у «Метаморфозах»: «День поступово кінця добігав; наближалась година, / Що вже ні днем не була, але й темноти не було ще — / З ніччю, непевною ще, межувала, згасаючи, днина». Тоді, в ту перелітну безіменну хвилину, й вилітає зі своїх потаємних сховків ота вечорова (vesper — «вечір»), чи то птаха, чи то миша, — лилик (лелик, леляк, люлєк, дрімлюга), що й своєю назвою нагадує про близьку ніч, про колисанку: «Ой, люлі-люлі-люлі…»

Ще його видно у сутінках, на тлі вже пригаслого неба, — як блискавично й безшелесно (безперий!) зиґзаґами викреслює у повітрі й над самою землею свої карколомні повітряні фіґури, несхибно оминаючи, понад деревами, між деревами, кожну перешкоду (от лиш у волоссі, кажуть, може заплутатись). Одне слово, загадка — про загадкове створіння…

XXIX. Ericius. Їжак

Ericius

Plena domus spinis, parvi sed corporis hospes;

Incolumi dorso telis confixus acutis

Sustinet armatas segetes habitator inermis.

Їжак

Дім — увесь у голках; невеличкий — дому господар.

Випнувши вістрями гострих списів оснащену спину,

Двигає збройне своє житло його житель беззбройний.

* * *

Не тільки спина — увесь він в голках; щойно небезпека — стає гейби колючим колобком. Але лисиця, кажуть, і на ту його «кругову» оборону знаходить усілякі способи — таки добуває «беззбройного жителя» з його «збройного житла»… Зауважмо: що для нас голки, те для войовничих римлян — списи; що для нас косарики, те для них — мечики (gladioli, гладіолуси)… Лилик вилітає, їжак — виповзає зі своєї нори на лови у цю ж таки переднічну пору. Така собі копичка голок сунеться. Наче неповоротка, а все ж ні прудкій миші, ні в'юнкій змії не варто тією «копичкою» легковажити…

Їжак, їжачок… У казці… В далекому дитинстві… У скоромовках:

Їжачок, їжачок

Із голок та шпичок

Пошив собі сірячок…

Стареча рука береже пам’ять руки дитячої, що потяглася до їжачка, — погладити…

XXX. Pediculus. Воша

Pediculus

Est nova notarum cunctis captura ferarum,

Ut, si quid capias, id tu tibi ferre recuses,

Et, quod non capias, tecum tarnen ipse reportes.

Воша

Є на звичайних створінь полювання геть незвичайне:

Як удалось вполювать — не візьмеш добичі такої,

А не вдалось — невпольоване знов понесеш із собою.

* * *

Воша, в перекладі з латинської, дослівно, «ніжка»: воші — лазять. Їх годі позбутися, вони — чіпкі: «Тримається, як воша кожуха». Загадку побудовано на парадоксі: вполював — не візьмеш із собою впольованого; не вполював — візьмеш з собою не впольоване. Кажуть, цю загадку (а вона — з найдавніших) рибалки запропонували відгадати Гомерові. Той, не зумівши відгадати, нібито помер із сорому. Клопіт із тими комахами, за переказом, мав давньогрецький філософ Ферекід Сіроський: за зневагу до богів його начебто живцем заїли воші…

XXXI. Phoenix. Фенікс

Phoenix

Vita mihi mors est; morior si coepero nasci,

Sed prius est fatum leti quam lucis origo.

Sic solus Manes ipsos mihi dico parentes.

Фенікс

Жити — то вмерти мені, а вмерти — то народитись.

Вмерти судилось, однак, іще коли й світла не бачив.

Тим-то підземних Манів лиш я за батьків своїх маю.

* * *

В античні часи незвичайно поширеною була віра в реальне існування фенікса. Його описує Геродот у своїй історії Єгипту (II, 73). Розповідає, що бачив того птаха лише на малюнку; за формою і розмірами він подібний до орла, лишень із пір’ям вогненно-червоного й золотого кольорів. За легендою, той птах раз на п'ятсот років прилітав із Аравії до Єгипту у храм сонячного бога Ра в Геліополі (місті Сонця), де спалював себе на вогнищі, щоби знову відродитися молодим зі свого ж таки попелу. Про фенікса розповідає у своїх «Анналах» (VI, 28) і римський історик Тацит; не довіряючи міфам, усе ж завершує цю главу словами: «…немає, однак, сумніву, що час від часу того птаха таки бачать у Єгипті»…

Певно ж, при темі вічного оновлення, безсмертя («Мов фенікс із попелу») згадаємо й «неопалиму купину» — біблійний образ («Вихід», 3, 2—4), а далі — й попели Трої, і слова Б. Лепкого — про Україну: «О краю мій, свята руїно, / Новітня Троє в попелах»…

XXXII. Taurus. Бик

Taurus

Moechus eram regis, sed lignea membra sequebar;

Et Cilicum mons sum, sed mons sum nomine solo;

Et vehor in caelis et in ipsis ambulo terris.

Бик

Владарю я догоджав, здеревілим, однак, утішався.

Я — й Кілікійська гора, а радше — саме її ймення.

І, хоча в небі пливу, але й по землі я ступаю.

* * *

Тут, на думку деяких коментаторів, мова про Статілія Тавра (лат. taurus — бик), що був приятелем імператора Августа, чиє особисте життя (дізнаємось із «Життєписів» Светонія) було щодо моралі не вельми зразковим; Август хворів до того ж на ревматизм, звідси начебто й натяк на «здеревілі» члени. У другому рядку загадки йдеться про лісистий гірський хребет Тавр у Малій Азії (там же — й Кілікійська гора); далі, у третьому рядку, — про зодіакальне сузір’я Тельця. Отож у загадці вступають у гру три значення слова «тавр»…

Бик, що тягне плуга, — символ важкої, впертої праці (labor). Про це, зокрема, — Вергілій у своїх «Георгіках». Відгомін, згадаймо ще раз, — у С. Руданського («Бики»): «Та гей, бики! Зерно поспіє, / Обіллє золотом поля, / І потече ізнову медом / І молоком свята земля. / І все мине, що гірко було, / Настануть дивнії роки… / Чого ж ви стали, мої діти? / Пора настала! Гей, бики!» Віддавня мрія людини про золотий вік!.. У С. Руданського (як і в Вергілія) — не про той, міфічний, подарований колись людям, що не вміли тієї даровизни цінувати, а про майбутній — запрацьований важкою працею, зігрітий любов’ю до матері-землі, до всього живого на ній…

Одна з найдавніших метафор, пов’язаних із язиком, мовою, — у Теогніда (VI ст. до P. X.): «Бик мені твердо ступив на язик важкою ногою — / Мовити й слова не дасть, а не одне б я сказав». Елегійний поет, виходець із давнього аристократичного роду, з приходом до влади збагачених торгівлею людей незнатного походження, «підлих», мусив, як кажемо, тримати язика за зубами — своєрідною огорожею для слова…

XXXIII. Lupus. Вовк

Lupus

Dentibus insanis ego sum qui vinco bidentes,

Sanguineas praedas quaerens victusque cruentos;

Multa cum rabie vocem quoque tollere possum.

Вовк

Лютість моя — у зубах, тремтить перед ними худоба,

Рву ними здобич свою, кривавою плоттю живлюся.

Й навіть у голосі дикість моя аж до неба злітає.

* * *

«Lupus in fabuła» (Вовку казці) — була така приказка у римлян. Подібні — й у нас: «Про вовка помовка», «Не викликай вовка з лісу»… Мабуть, жодна інша тварина так часто не фігурує у казках, прислів’ях, приказках, жодної іншої не зображають так часто, як вовка. Бо вовк — то символ дикої природи. У загадці — лише штрихи до «портрета» вовка: його «шалені зуби», що рвуть скривавлену здобич, і звернений до неба «сповнений шаленої люті» голос — вовче виття. Та й не диво: «вовк», за етимологією слова, означає «грабіжник», «той, що роздирає»…

Не шукаймо у низці епітетів, якими наділяють вовка, бодай одного прихильного: всі — проти нього. І все ж — не такий страшний вовк, як його малюють; вовка боятися — в ліс не ходити… Скільки б не було тих казок — історії з вовком закінчуються невесело для самого ж вовка. Досить згадати, як натерпівся бідачисько у Франковому «Лисі Микиті»!.. Вовк (іще й так його називають у казці) — Неситий. Але неситість неситості не рівна: вовк — неситий у голоді; людина — у ситості: «Із нор золото виносять, / Щоб пельку залити / Неситому!..» (Т. Шевченко)…

Тож не диво, що вовк має і своїх симпатиків. Серед них — канадський письменник Фарлі Моует. Проживши якийсь час у безпосередній близькості до вовків серед дикої природи, він цікаво описав життя вовчої зграї у своєму творі «Не кричи: „Вовки“» — наче у підтвердження згаданого прислів’я: «Не такий страшний вовк, як його малюють»…

Є в Гомерових поемах знана метафора: «Що то за слово у тебе летить за зубів огорожу?» Можна б і вовка запитати: «Що то за туга у тебе летить за зубів огорожу?» Справді, не лише дикість у тому голосі, надто у голосі вовка, що відбився від зграї, вовка-самітника. Хто чув те вовче виття в горах серед ночі — завжди його пам’ятатиме. Щось глибоко незбагненне, наче відлуння незчисленних віків, мов нарікання самої природи — голосом тих, кого дедалі меншає: «…I третій ворог є: / Звелась рушниця й знов / Тече на білий сніг / Червона наша кров. / Але пробитий бік / І голод — все пусте. / Ми терпимо біду, / Та вільні ж ми зате!» («Пісня вовків» Шандора Петефі у перекладі Л. Первомайського)…

XXXIV. Vulpes. Лисиця

Vulpes

Exiguum corpus sed cor mihi corpore maius;

Sum versuta dolis, arguto callida sensu;

Et fera sum sapiens, sapiens fera si qua vocatur.

Лисиця

Тіло маленьке моє, зате серце у ньому — велике.

Хитрощі — сила моя і чуття щонайтонше у мене.

Тож, коли розум є у тварин, — я розумна тваринка.

* * *

Розгорнімо низку синонімів до прикметника «хитрий», «хитра» — матимемо епітети, якими наділяємо (та й римляни наділяли) лиса чи лисицю, постійних казкових героїв. Епітет у загадці — «versuta» (від «vertere» — обертати, крутити) — вертка, проворна. Згадуємо третій рядок нашої «Енеїди»: «Удавсь на всеє зле проворний…» Згадуємо й початок «Одіссеї», яку Лівій Андронік (III ст. до P. X.) переробив для римлян їхнім національним, сатурнійським, віршем, започаткувавши художню латиномовну літературу: Одіссей тут — versutus. Справді, наш «Лис Микита» — то Одіссей у тваринному світі: він теж, Лис Микита, — «на всеє зле проворний»: з якої лиш скрути не вивертався!.. Про популярність постаті хитрого Лиса (Reineke Fuchs) у тваринному епосі, зокрема, в добу Середньовіччя у Західній Європі розповідає І. Франко у своїй передмові до другого видання «Лиса Микити».

Головний акцент загадки — у протиставленні: мале тіло (exiguum corpus) — великий дух, або серце (cor maius). З подібним подивом Вергілій у поемі «Георгіки» (IV, 83) описує бджолу: «Ingentis animos angusto in pectore versant» (У своїх грудях тісних — велетенським повняться духом). Не легковажити малим, уміти спостерегти в ньому велике — таку настанову часто надибуємо у прислів'ях, приказках, байках (пор. також загадку XLVI). Словом «сог», серце, що декілька разів одлунює у ритмічному звукоряді першого рядка, автор «Загадок» мовби імітує саме серцебиття: corpus — cor — corpore…

XXXV. Capra. Коза

Capra

Alma Iovis nutrix, longo vestita capillo,

Culmina difficili peragrans super ardua gressu,

Custodi pecoris tremula respondeo lingua.

Коза

Батька богів годувальниця, довгою шерстю покрита,

Пнуся по стрімчаках, де ніхто ступити не годен,

Та лиш окликне пастух — тремкий подаю йому голос.

* * *

Коза Амальтея (за іншим міфом, німфа Амальтея) на Криті вигодувала Зевса (Юпітера), якого переховувала там його мати Рея, дружина Кроноса, що поїдав усіх своїх дітей. Ріг кози Амальтеї вдячний Зевс подарував дочкам критського царя Мелісса, які допомагали Реї. З того рога вони брали все, що лиш забажають (звідси — «ріг достатку»); саме з козячого, бо коза особливо щедра на молоко, як про це Вергілій: «Вим'я ж у них таке, що ледве поріг перелазять… / Вже наче видоїв все, а все ж у повну дійницю, — / Ти лиш візьмись за дійки, — ізнову з них зацвіркоче». Коза і в нас — символ достатку: «Де коза ногою, там жито горою»… Вона й лихо усяке, тупнувши ніжкою і рогом кольнувши, може прогнати з хати, з обійстя.

Перший синонім кози (інша латинська назва capella) — пустотлива (lasciva); далі — блукачка (vaga, errans, devia), поросла шерстю, кошлата (hirta, hispida), кирпата (sima). Та скільки б не було тих епітетів, ледве чи вдасться схопити дивну козячу натуру, нарисувати її «портрет» (особливі навіть її зіниці, дві горизонтальні смужки). Вона, capra, — й вередлива (капризна), й підбріхувати, прибіднюватися любить («бігла через місточок, вхопила кленовий листочок»), вона злодійкувата — щось конче скубне по дорозі, вона й не дуже послушна, а все ж, куди б не забрела, — повертається: «Прийшла кóза до вóза»… Одне слово — коза…

У буколічних образках (ідиліях), серед принишклого од спеки краєвиду, живим штрихом — коза: наче зависла десь на порослому чагарем крутосхилі — пнеться до якогось листочка (вона ще й уперта). Та щойно з-під тіні деревця її окликне пастух, вона тут же озивається своїм тремким голосом — я тут, мовляв (загадку озвучує те лунке козяче тремоло)… А вже коли шпилі гір своїми тінями йдуть за обрій, а з-за нього наближається Веспер, божество вечірньої зірки, ось тоді пастух, вклавши у торбу сопілку, спочатку — сам до себе, а тоді вже й до кіз, що розбрелись хтозна-куди: «Годі сидіти: сутінь для тих, хто співає, шкідлива… / Кізоньки ситі, вже Геспер іде, — покваптесь додому»… Так закінчує Вергілій свою останню, десяту, еклогу, писану ще в тих часах, коли людина вела пісенний діалог з природою, коли, словами нашого поета, «співав ще камінь…»

XXXVI. Porcus. Свиня

Porcus

Setigerae matris fecunda natus in alvo,

Desuper ex alto virides expecto saginas,

Nomine numen habens si littera prima periret.

Свиня

Із щетинястого я, із плідного зроджена лона;

Що опадає — тим і живлюсь під віттям зеленим.

Літеру першу одкинь — божественне матиму ймення.

* * *

Якщо з-поміж усіх земних істот лише людина, як про це Овідій у «Метаморфозах», зводить погляд до неба, то саме свиня — зразок потупленого, в пошуках поживи (тут — мова про жолуді), погляду в землю. Той-таки Овідій з моторошним натуралізмом описує процес перетворення Одіссеєвих супутників у свиней: «Раптом (негоже й казать!) у щетину я зодягнувся, / Вже й говорити не міг: замість мовити — якось хрипливо / Хрюкати став раз у раз, до землі похиливши обличчя. / Далі відчув, як мій рот, випинаючись, робиться рилом, / Як роздимається шия, а руки, якими недавно / Келих до уст піднімав, на долівці сліди залишають»… Овідія цікавив, власне, сам процес, тобто хід перевтілення — поступова, болісна не так фізично, як психічно, зміна одного тіла — іншим…

«Літеру першу одкинь…» — тобто «Р»: (P)orcus. Орк — у римлян бог підземного царства, володар померлих (грец. Аїд). Зважмо, що porcus, свиня, в латинській мові — іменник чоловічого роду.

XXXVII. Mula. Мул

Mula

Dissimilis matri, patri diversa figura,

Confusi generis, generi non apta propago,

Ex aliis nascor, nec quisquam nascitur ex me.

Мул

Ні то до батька, ані — до матері я не подібний.

Родом — ні те, ані се, для потомства не надаюся.

Інші зродили мене, та сам — не зроджу я нікого.

* * *

Скільки б не було читачів — кожного з них та чи інша загадка поведе різними стежками. Ось ця, про мулів, мене одразу ж попровадила до одного з найкращих сонетів М. Рильського: «У теплі дні збирання винограду…» А далі: «Її він стрів. На мулах нешвидких / Вона верталась із ясного саду, / Ясна, як сад, і радісна, як сміх» (тих мулів бачимо на полотні В. Сєрова)… Ознайомлений з античною літературою читач одразу здогадається, про кого мова: «Отже, промовивши так, блискучим бичем Навсікая / Хльоснула мулів, і зразу, ріки покидаючи берег, / Швидко побігли вони із тупотом ніг дріботливим. / Гнала їх звільна вона, щоб услід Одіссей і служниці / Пішки встигали за нею, й батіг уживала обачно» («Одіссея» в перекладі Бориса Тена). У нашого поета більша увага до деталі, що увиразнює образ: «Гукнула свіжо й весело на мулів, / І чутно уші правий з них прищулив…».

Незвичайно цікаву поезію присвятив мулам останній з великих римських поетів Клавдіан (IV ст. після P. X.). «Глянь-но, слухняні які — вихованці бурливої Рони: / Велено їм — то ідуть; велено їм — то стоять…» — так починає поет, а так ось, з іскринкою античного гумору, закінчує: «Чи дивуватись тепер, що Орфея слухали звірі, / Раз навіть мулом тугим галльські керують слова?» («Галльські мули»)…

Загадка вирізняється особливою грою слів і повторами (matri — path; generis — generi; nascor — nascitur), що й акцентує основну думку: мул — безплідний, бо походить від змішаного роду (confusi generis) — коня (кобили) й осла. Про згубні наслідки змішання родів між людьми («благородних» — із «підлими») емоційно пише грецький елегійний поет Теогнід (VI ст. до P. X.).

XXXVIII. Tigris. Тигр

Tigris

A fluvio dicor, fluvius vel dicitur ex me;

Iunctaque sum vento, quo sum velocior ipso;

Et mihi dat ventus natos nec quaero maritum.

Тигр

Назва моя — від ріки, а чи в неї ймення — від мене;

З вітром пошлюблена я, хоча прудкіша од нього.

Маю од вітру дітей, тож не хочу іншого мужа.

* * *

Мова про Тигр, ріку в південно-західній Азії. Вважали, що назва ріки й тигра однакові, оскільки і ріка, й хижак — однаково прудкі й рвучкі. Було й таке повір’я, що тигриця вагітніє від весняного вітру; про це — Клавдіан («Викрадення Прозерпіни», III, 266); це ж саме й Вергілій — про лузитанських кобилиць: «Всі проти вітру, Зефіру, стають на скелях високих — / Ловлять дихання його, і не раз — аж мовити дивно! — / Без жеребця жеребні вони, від того ж таки вітру» («Георгіки», III, 273—275)…

Тигр (що вже казати про його самицю, коли розлючена?) — ідеальний хижак, чия нещадна лють — в його очах. Як про це — шотландський поет В. Блейк у першій та в останній строфах своєї поезії «Тигр» (переклад В. Коптілова): «Тигре! Твій вогненний гнів / В чорній пущі забринів. / Хто із сонця і з ночей / Креше жах твоїх очей?»… Тигр бере силою, лис — хитрістю, обидва ж — хижаки…

XXXIX. Centaurus. Кентавр

Centaurus

Quattuor insignis pedibus manibusque duabus

Dissimilis mihi sum, quia non sum unus et unum;

Et vehor et gradior, quia me mea corpora portant.

Кентавр

Я — і дворукий, і чотириногий; і сам же до себе

Я не подібний, бо я — щось одне і щось не одне я.

Йду й водночас сам себе я везу; тіло — тілу опора.

* * *

Кентаври — міфічні напівлюди-напівконі (передня частина тіла в них людська, задня — кінська). Зародження міфу про кентаврів сягає, очевидно, тих найдавніших часів, коли люди приручали коней і починали їздити верхи. Відомою є легенда про боротьбу кентаврів із знаним своєю хоробрістю плем’ям міфічних лапітів, що жили, як і кентаври, в горах Фессалії; скульптурні сцени тієї боротьби — на фронтоні храму Зевса в Олімпії.

Кентавр, фантастична істота, веде нас до Лукрецієвої поеми «Про природу речей». Поет-філософ, подивляючи розмаїття живої природи, все ж кладе межі тому розмаїттю, і відділяє міфічне — від реального: «Хто в світі бачив таке? Очевидно, що кожна істота / Тільки від певного сім’я походить і з певного лона / Вийшла до світла, й зростає у межах своєї природи» (див. також передмову, с. 7).

Про кентаврів часто писали грецькі та римські поети, зокрема Овідій, що з моторошним натуралізмом описує криваву бійку кентаврів з лапітами на весіллі фессалійського героя Пірітоя і красуні Гіпподамії («Метаморфози», XII, 210—535). Деякі з кентаврів відзначалися мудрістю: кентавр Хірон, наприклад, був вихователем Ахілла… Пов’язані з кентаврами мотиви представлені у творчості численних європейських митців (П. Рубенс, О. Роден, П. Пікассо та ін.). Кентавр навідався й до Львова — металева скульптура напівконя-напівлюдини з келихом у руці («П’яний кентавр») прикрашає колишній бар «Старий Ринок», що на розі площі Ринок — вулиці Краківської. Описати цю скульптуру можна б і так:

Кентавр на Краківській якийсь смутний,

Хоча хильнув із чари.

Бо він — кентавр, він — самітний,

Без пари…

На світі стільки тих створінь —

І всі ж у парі,

А з ним хіба що п'яна тінь —

На тротуарі…

XL. Papaver. Мак

Papaver

Grande mihi caput est, intus sunt membra minuta;

Pes unus solus, sed pes longissimus unus;

Et me somnus amat, proprio nec dormio somno.

Мак

Я — головатий стою; в голові — крихіточки-члени;

Є ще й нога, єдина, але — тонка, довжелезна;

Сон мене облюбував, але сам не сплю я ніколи.

* * *

Хто се мак щороку сіє,

Розкидає по ланах?

Мов китайка червоніє,

Мов жалоба по житах…

Олександр Олесь

Мак, словами поета, «сушить собі голову на сонці». У тій голові — макові зернятка… Бог сну, крилатий Гіпнос, узявши голованя за єдину його ногу, літає над землею і посипає людей, де там у кого ніч, тим снодійним зерням. А його, того зерня, — тьма: «Стоїть при дорозі на одній нозі; головка мала, а в ній — тьма». Літає Гіпнос, сплять люди, спить і він сам, брат Ночі, батько сновидінь. Не спить, дарма що всіх присипляє, один лиш мак; виструнчився на єдиній своїй ніжці — сушить собі голову…

Мак — то сама тихість. Недарма перед печерою, де в постійній своїй дрімоті перебуває володар Сну (лат. Somnus), — «маки розлого цвітуть, заступаючи вхід у печеру» (Овідій). Як не шелесне мак, навіть коли осипає свої ніжні пелюстки, так не зойкне вражений у саме серце списом воїн: «Наче той мак у саду свою набік похилить голівку / Під ряснотою мачин і весняних дощів обважнілу, / Так же й шоломом обтяжену голову набік схилив він» (Гомер в озвученні Бориса Тена)…

Дозрілий горох торохтить у стручках. А мачинки — як дають про себе знати, що вони там, усередині, дозрілі?.. А вже коли віють мак посеред серпня, на Маковія, тоді вже справді дивуємось його тихості — як дивуємось тихим зорям, що висіялись у небі подібно до макових зерен: Хоч маком сій, хоч зорями, — Одне і те ж: Тій тиші, що над горами, Немає меж…

Маківка — серед плодів, освячуваних на Спаса… Мак, мед, пшениця — на Свят-вечір… Пам’ять глибокої давнини… А давнина — тиха. Як і саме слово: мак…

XLI. Malva. Мальва

Malva

Anseris esse pedes similes mihi, nolo negare;

Nec duo sunt tantum, sed plures ordine cernis;

Et tarnen hos ipsos omnes ego porto supinos.

Мальва

Я (тут перечити гріх) — до гусячих лапок подібна.

В гуски, одначе, їх дві; у мене ж он як багато.

В гуски вони — до землі; до неба звернені — в мене.

* * *

Ось що про мальву, підсумовуючи увагу й античних до неї, — «Салернський кодекс здоров'я» Арнольда з Вілланови (XII ст.): «Мальва, знали віддавна, утроби пом’якшенням славна. / Так і її корінець: мірний од нього стілець. / Він при пологах, він і при місячних — засіб надійний»…

Отож — мальва м’яка, цілюща для тіла («м’яка» й сама її назва: мальва). Для нас — ще й для душі цілюща: мальви коло хати, надто на сході України, — то радість для душі. Й не тільки людської душі: цвіт — то радість самої мальви, що цвіте в Україні, на своїй батьківській землі («Є ж і в рослин вітчизна своя», — зауважив Вергілій); десь інде не так їй затишно й любо. Про це — у знаному романі Р. Іваничука — «Мальви»…

XLII. Beta. Буряк

Beta

Tota vocor Graece, sed non sum tota Latine;

Pauperibus semper proponor namque tabernis;

In terra nascor, lympha lavor, unguor olivo.

Буряк

Повністю — грецьке у мене ім’я, частково — латинське.

От зазирни у дешевий шинок — там я перша пожива.

Рід мій — з землі, умивання — в воді, омаста — в оливі.

* * *

«Бета» — назва другої літери грецького алфавіту (перша — «альфа»; «анальфабет» — це той, по «ні а, ні бе», себто й до алфавіту не брався). Назва тієї літери випадково співзвучна з латинським словом «beta», буряк (цього ж кореня у нас слово «ботвиння» — бурякова гичка). Отож буряк («beta» в лат. мові — жіночого роду) за своєю назвою сповна «грек»; не сповна — «римлянин»…

А ще такий парадокс: заможна римська «еліта», що володіла грекою, певно ж, не надто смакувала страви з буряків; хто ж не володів грекою — ті й споживали цей аж ніяк не екзотичний, дарма що «по-грецькому» названий, плід — компонент найпоширеніших серед простолюддя у Римі, найдешевших страв…

Буряк і в нас — давня пожива невибагливого до наїдків та напитків простого селянського люду, невід'ємний складник борщу. І так багато в ньому всіляких «родичів бурякових» що й кажуть, дарма що страва рідка, — насипати борщу. Сам червоний, він і людині додає здорового рум’янцю. А хто раптом почервонів (не від борщу!), то неодмінно — як буряк…

XLIII. Cucurbita. Гарбуз

Cucurbita

Pendeo, dum nascor; rursus, dum pendeo, cresco;

Pendens commoveor ventis et nutrior undis;

Pendula si non sim, non sum iam iamque futura.

Гарбуз

І як народжуюсь я, то вишу, й тоді, як повнію.

Вітер колише, поки вишу, підживляє волога.

А не висів би — то й загалом не був би собою.

* * *

Мак на городі сушить собі голову під сонцем, а виколисаний вітром, вигодуваний росами гарбуз — «під парасолькою про сонце думає». Сонце — золоте, парасолька зелена, небо над нею — синє. І все ж те жагуче золото сонця пробивається до гарбуза навіть через туго напнуту зелену парасольку — думний гарбуз жовтіє, золотіє. Вже й сам, ізсередини, світиться таким, як і те сонце, що про нього він так довго думав, щирим золотом… Та не лише про сонце: «Ой чи живі, чи здорові всі родичі гарбузові?» — «Живі й здорові», — знаємо з віршика. То чому б, коли світить сонце, синіє небо, коли довкіл усе так гарно, так добре, чому б і стежці не співати — на город?..

Із вигрітого сонцем, напоєного землею гарбузового золота — каша. Окремо — зернята («Без вікон, без дверей повна хата людей»). А та, порожня уже, «хата» — забава для дітей: зрізаний вершок — то наче шапка з хвостиком; чотири прорізи — очі, ніс, рот; усередині — свічка. От і світиться, тільки-но споночіє, десь між кущами, на стежці чи й на самому порозі, те вогненнооке страшило…

XLIV. Сера. Цибуля

Сера

Mordeo mordentes, ultro non mordeo quemquam.

Sed sunt mordentem multi mordere parati:

Nemo timet morsum, dentes quia non habeo ullos.

Цибуля

Вкусять мене — укушу, а так — не кусаю нікого.

Знають усі, що вкушу, а все ж норовлять укусити.

Я, бач, беззуба, вони ж — зубастих бояться укусів.

* * *

Цибуля — кусюча. І ту свою кусючість вона старанно ховає за багатьма тоненькими золотавими «сукеночками», що облягають її біле, мов бездоганно точене (ніде ні зазублинки), цибулине тіло. Ховає — щоб не розпорошувалась, не розліталась марно у повітря її здатність укусити того, хто її вкусить. За тією «здатністю» (так уявляє собі Лукрецій у своїй поемі) — крихітні гострокутні «тільця речей», неподільні часточки (грецькою мовою — «атоми»). От вони, невидимі, але зубасті, потрапляють у ніздрі — і плачемо… на здоров'я: той плач, кажуть, вельми помічний для очей…

Cepa, cepula, cipollino, цибуля, цибулина: латинська, італійська, українська мови гарно поєднались у назві того овоча, без якого і город — не город, і страва — не страва… Автор «Загадок», уже вкотре зауважуємо, найчастіше звертається до повторів (дієслово «кусаю», mordeo, звучить тут аж шість разів), що додає віршеві мелодійності, грайливості й навіть уподібнює його до скоромовки. Повторення, до того ж, посилює акцентовану тут парадоксальність: така вже, на всі лади, кусюча та цибуля — а беззуба…

XLV. Rosa. Троянда

Rosa

Purpura sum terrae, pulchro perfusa colore;

Saeptaque, ne violer, telis defendor acutis;

O felix, longo si possum vivere fato!

Троянда

Щедро рум'янцем мене налила земля, моя мати,

А щоб могла захищати його — списи маю гострі.

Образом щастя була б, якби не згасала так швидко!

* * *

Троянда, посвячена Венері квітка, — це краса, яка боронить себе колючками: «Принадлива троянда, та колюща…» (Е. Спенсер). Далекий відгомін — в І. Франка: «Ой ти, дівчино, з горіха зерня, / Чом твоє серденько колюче терня?» (у Спенсера, там само, — й про горіх: «Принадливий горіх, та шкаралуща / У нього неподатлива й тверда»). Це — перелітна краса, недарма ж радить П. Ронсар: «Зарання рвіть, за дня, / Троянди, цвіт життя». Цією порадою він майже дослівно повторює рядки із твору «Народження троянд» невідомого пізньолатинського поета: «Дівчино, ружі зривай, поки цвіт їхній ще не зів'янув, — / Знай же: так хутко й твої, юні ще, сплинуть літа».

Третій рядок загадки так і хочеться продовжити докором природі з цього ж твору анонімного автора: «Що ж ти, природо, ружам на вік аж так поскупилась: / Тільки поглянуть даєш — і забираєш той чар»… Залишається — спогад; його ж навіває запах троянди. Із тим запахом — образ тінявого саду… тихі слова, радше — одне, яке найчастіше чула, чує й чутиме (хоч і не до неї звернене), та розкішна, густо зарум’янена, посвячена богині кохання — королева квітів…

XLVI. Viola. Фіалка

Viola

Magna quidem non sum, sed inest mihi maxima virtus;

Spiritus est magnus, quamvis sim corpore parvo;

Nec mihi tegmen habet noxam nec culpa ruborem.

Фіалка

Я, хай дрібна, могутню, проте, снагу в собі чую:

Дух є великий в мені, хоча тілом я невеличка.

Шкоди не спричиню, від переступу не червонію.

* * *

Після троянди, для контрасту, — фіалка: червоне — й фіолетове; два протилежні кінці спектра. Там — пристрасть; тут — таїна фіолетового кольору, цнотливість тихої, боязкої і безборонної («шкоди не спричиню»), меланхолійної квітки… Кожного вона попровадить у лишень йому відомий, лиш йому належний, світ… Для мене за тим тихим, як і сама квітка, словом, — «viola», фіалка, — звернене до півдня обривисте узбіччя сільського цвинтаря; попри нього, наче яром, — дорога.

Тільки-но дихне весною — те стрімке, вже зазеленіле, узбіччя (галицькою говіркою — шкарп) береться ніжним фіолетом: фіалки цвітуть!.. Радіють весні своєю, де більше смутку, аніж веселості, радістю — поважною, стриманою: там, за тим шкарпом, — ті, для кого всі їхні весни уже збулися; там — ніде ні душí, а лиш дýші; там — тихість… Скільки б недослухався до тієї найчуттєвішої фіалкової струни (італ. «viola» — і фіалка, й скрипка) — не вловлюю нічого, окрім щемкого доторку до серця; і не вдається піти далі: стежка обривається десь у фіолетовому надвечір’ї, за його порогом…

XLVII. Tus. Ладан

Tus

Dulcis odor nemoris flamma fummoque fatigor,

Et placet hoc superis, medios quod mittor in ignes,

Cum mihi peccandi meritum natura negavit.

Ладан

Запах солодкий гаїв, караюся полум’ям, димом,

Мило богам, щоб на муку таку, на спалення, йшов я,

Хоч не родився таким, щоб міг бодай чимсь завинити.

* * *

Від далекої давнини, античності, — й до сьогодні снується ниточка екзотичних пахощів, що достукуються до найвіддаленіших закутків нашої генетичної пам’яті. Солодкий запах кадила, запах урочистого, що товаришує тій давнині, — високого Слова: «Да ісправиться молитва моя, яко кадило пред Тобою»… Звук кадильниці в руці священика — мовби ніжне срібло хтось сипав…

Серпанкові пасма кадильного диму у променях, що пробиваються крізь кольорові шибки вікон — навскіс, до вповитого пахощами престолу… Отож достукуються ті запахи — пахучі смоли, що примандрували у наші краї з Малої Азії (Гомерові місця!), з Греції, єднаються із нашим ялівцем, творять високу гармонію… Щоб не розпорошилась наша молитва над земними падолами. Щоби предстала, яко кадило…

XLVIII. Murra (Myrrha). Mippa

Murra (Myrrha)

De lacrimis et pro lacrimis mea coepit origo:

Ex oculis fluxi, sed nunc ex arbore nascor;

Laetus honor frondis, tristis sed imago doloris.

Mippa

Я — походжу зі сліз, але й для сліз я зростаю:

Спершу — спливала з очей; з кори я скрапую нині;

Листя окраса ясна — і темної образ печалі.

* * *

Про Мірру, або Смірну, яка запалала пристрастю до свого батька Кініра, міфічного володаря Кіпру, й перемінилась у назване її іменем дерево, розповідає Овідій («Метаморфози», X, 300—502). Ось сумний кінець тієї історії: «„Задеревіти б скоріш!“ — аж зойкнула, і за хвилину / Вже й голова, і плечі її покрились корою. / Все ж, хоча й відчуття мала втратити разом із тілом, — / Плаче весь час: по стовбуру сльози спливають гарячі. / Ними й славна вона: з-під кори випливаючи, краплі / Ймення її бережуть — у віках воно буде тривати»…

XLIX. Ebur. Слонова кістка

Ebur

Dens ego sum magnus populis cognatus Eois,

Nunc ego per partes in corpora multa recessi;

Nec remanent vires, sed formae gratia mansit.

Слонова кістка

Я — велетенський зуб, відомий людям зі Сходу.

Нині частинками став багатьма, а був тілом єдиним.

Сила пропала в мені, краса колишня — лишилась.

* * *

Що було силою й окрасою слона, його бивні, — те, поділене на частини, під різцем умільця, ще з часів крито-мікенської давнини, ставало лишень окрасою, красою. Ніжною, подібною до здорового людського тіла, білістю світилось у відтінених пурпуром, золотом та сріблом статуях, у безлічі мініатюр, оздоб, найрізноманітніших речей; втішало римських вельмож і можновладців, що прикрашали стіни й стелі своїх палат слоновою кісткою та дорогоцінним камінням; вельмож — але не поетів: «Не блищить ні в золоті / У мене стеля, ні в слоновій кості…» — не багатством, а скромністю пишається Горацій… «Non ebur neque aureum…» — так він починає цю свою оду (пісню)…

Тут — і клопоти перекладача. Не так опиралася слонова кістка різцеві, як слово — стилосові: чотири літери (ebur) — в латинському слові, тринадцять — у двох наших (слонова кістка), а треба ж, якщо дотримуємось віршового розміру, боротися за кожен «міліметр» у рядку. Та й образ пропадає: одна річ eburneus чи eburnus (наприклад, скіпетр у руці Зевса Олімпійця — твір славетного Фідія), інша річ — скіпетр із слонової кістки: там поезія, тут — прозовий опис… Можна, щоправда, сказати «із слонівки» (є в обігу таке слово), але прикметника і від нього не утворимо…

У другому рядку загадки — ледь помітний, але цікавий зв'язок із першим рядком Овідієвих «Метаморфоз»: «Дух пориває мене, — пише поет, — оспівувати форми, які, змінившись, перейшли у нові тіла» — «In nova… corpora». Отож, гарна форма (forma — «краса») слонового «зуба», хистом людини, перейшла в багато інших гарних форм — теж своєрідне «перевтілення»… Так і перекладач: з однієї «форми» робить іншу; красу однієї мови — красою іншої відтворює…

L. Fenum. Сіно

Fenum

Herba fui quondam viridis de gramine terrae;

Sed chalybis duro mollis praecisa metallo

Mole premor propria, tecto conclusa sub alto.

Сіно

Я — то вчорашня трава, землі буйнородної зелень,

Та підкосило, м’яку, жорстке халібів оруддя.

Власний гнітить мене гніт, окриття наді мною високе.

* * *

Уже з початком літа, коли трави особливо буйні й соковиті, а квіти яскраві й запашні, — увесь той поцяткований цвітом зелений шовк, уся та ніжність іде під косу: перші сінокоси… М'якість — і гостре лезо халібів (закавказького племені, що славилось умінням виплавляти й гартувати залізо); свіжа зелень — і сухість першого сіна… Запах усього, що росло, цвіло, буяло, усього, що поєдналось у тому запахові, усе те — вже й на порозі літа навіває думки про осінь…

А далі, таки ближче до осені, — отава: другі сінокоси… Копиці сіна на лугах… А на далекому обрії, наче їхні білі тіні, — такі ж копички нерухомих, наче поснулих, хмарин… Звезені на подвір'я, ті копиці — під одним, настромленим на чотири палі, дашком — оборогом; сіно, відчуваючи власну вагу, бува, аж пріє… Та над усіма відчуттями, коли мова про сіно, — таки запах; ген аж до Святвечірнього столу (традиційна в’язанка сіна під ним) — дивний, що й епітетів жодних не потребує, запах сіна, на якому виколисувалось Дитятко Боже…

LI. Mola. Жорна

Mola

Ambo sumus lapides, una sumus, ambo iacemus;

Quam piger est unus, tarn non est et piger alter;

Hie manet immotus, non desinit ille moveri.

Жорна

Ми — пара каменів, ми — мов одне: обоє лежачі;

От лиш один з нас — лінюх, та геть не лінується — другий;

Той — ані з місця, а цей — усе місця собі не знаходить.

* * *

Мели, мели, млине —

Сам Піттак щоднини

Гнув над жорном спину,

Владар Мітілени.

Пісня млинарів із Лесбосу

Якесь ваговите й жорстке, мов звуковий образ перемелювання, саме те слово — жорна; образ нелегкої, що йде по колу, цілорічної праці селянина (лише зимою — короткий, та не для жорен, перепочинок). Чи не найдавніший пристрій, який ще й нині подекуди функціонує, як функціонував понад дві тисячі років тому, — бачимо за жорнами вбогого римського рільника, наприклад, у поемі Вергілія «Сніданок» (її особливо любив І. Франко): спозаранку, запаливши каганець і вимівши з комірчини трохи зерна, той селянин «Оперезав живота волохатим козячим кожухом. / Камінь обмів жорновий; з гнізда помелом усе вимів — / І двом рукам, як тій, так і цій, дав окрему роботу: / Ліва — слугує, а права рука — постійно при ділі: / Крутять камінний круг, і біле сиплеться мливо / Із розітертих під каменем тим Церериних зерен. / Іноді правій — ліва рука, сестра, помагає, / Крутять по черзі, а той — ще й пісню нехитру мугиче, / Співом себе веселить, марудну полегшує працю»…

Спливли тисячоліття — й інше, невидиме, жорно перемелює, здається, вже й самих людей: «Прудко на безвість ідуть наші дні і короткі години, / Зрана до ночі гуде колесо темних турбот…» (М. Зеров). У такому ж ключі — роман Р. Федоріва «Жорна»… «Перемелеться… — кажуть у народі (радше — казали), — перемелеться — мука буде…» Та якого ґатунку буде та мука з-під сучасних «жорен» — колеса темних турбот?..

LII. Farina. Мука

Farina

Inter saxa fui, quae me contrita premebant,

Vix tarnen effugi totis conlisa medullis;

Et iam forma mihi minor est, sed copia maior.

Мука

Я, побувавши між каменів двох, зітерлась на порох —

Ледве звідтіль утекла, почавлена геть до ядерця,

Стала дрібненька (дрібніш не бува), зате — незліченна.

* * *

Ой зійди, зійди, ясен місяцю,

Як млиновеє коло…

На Лесбосі — звідки походить чи не найдавніша, уже згадана, «жорнова» пісня: «Мели, мели, млине…» — саме там, на пісенному Лесбосі (у ті часи й владарі, бачимо, не цуралися жорна), вимелювали, кажуть, найбіліше, найтонше, ледь відчутне на дотик борошно… «Потерта геть до ядерця…» — у перекладі натяк на найдрібніші «тільця» або «начатки» речей, «ядерця», «атоми» — на щось, в уяві античних, уже неподільне, незліченне (іnnumerabile); в оригіналі: medulla — кістковий мозок. Про таку «мýку» зерна, яке перетворюють на мукý (борошно) — Роберт Бернс у знаменитій своїй поезії «Джон Ячмінь»: «Пекли, сердегу, на вогні, / Аж мозок з кості сплив, / А там мірошник у млині / Ще й жорнами чавив»…

Млин, мливо, млинці… За м’якими словами — важка, мозоляста праця: плуг, коса, ціп, ручний млинок, що відділяв зерно від полови й куколю. Десь під Різдво чи Великдень довкола млина — завізно: віз коло воза з набитими зерном мішками. А поки вони наповняться мукою, впродовж довгих годин, не лише вдень, а й ночами, — бесіда. Про вічне. Про життя… Що б там не було в ньому, повторімо ще раз, — перемелеться… Із того млива — не лише бесіда, а й пісня: «Ой зійди, зійди, ясен місяцю, / Як млиновеє коло, / Ой вийди, вийди, серце-дівчино, / Та й промов до мене слово…»

Отож — сип, най ся меле… І здається, що за тією одвічною роботою, світовим жорном, що крутиться спокон віків, — сам Час: Крутить жорнами час-млинар, Міхи двигає, хмар споруди; Хай у Космосі — студінь, сквар: Перемелеться — мукá буде…

LIII. Vitis. Виноградна лоза

Vitis

Nolo toro iungi, quamvis placet esse maritam;

Nolo virum thalamo: per me mea nata propago est;

Nolo sepulcra pati: scio me submergere terrae.

Виноградна лоза

Шлюбом я не в’яжусь, хоча й тягнусь до заміжжя.

Ложе з ніким не ділю: самотужки свій пагін виводжу.

В землю не хочу іти, хоча знаю: земля мене вкриє.

* * *

Виноградній лозі в античних поетів — особлива шана (саме їй присвячує Вергілій значну частину другої книги своїх «Георгік»), а для селянина-виноградаря — особлива турбота; потім — пісня: «Впоравши вже свій останній рядок, виноградар співає» (з цієї ж поеми Вергілія). Про «священну», присвячену Вакхові виноградну лозу, — й Горацій у своїй оді до поета Вара (1, 18), зазначаючи й чому така їй шана: «Варе, тільки її, Вакха лозу, першу з дерев сади / Біля Кáтіла стін в землю пухку, де колись Тібурн жив. / Бо для тих, хто не п’є — біди одні приготував той бог. / Тільки в парі з вином — більше ніяк — не одженеш гризот»…

«…тягнусь до заміжжя» — виноградна лоза зазвичай пнулася по стовбуру дерева, переважно в’яза — «побиралася» з ним (тут вона «тягнеться» до заміжжя у прямому й переносному значенні)… В оригіналі акцентоване анафорою (повторенням на початку кожного рядка) дієслово nolo (не хочу), що в перекладі годі відтворити.

Сонцелюбний виноград, останній із розкішних дарів осені, береже у своїх гронах щедре літнє тепло, жадібно ловить — останнє, осіннє: «Осінь прерізні плоди подає, а десь високо все ще / Гроно солодке вбирає теплінь на скельнім осонні» (Вергілій, «Георгіки», II, 522—523). Але це — вже прощальна, а тому й особливо солодка сонячна ласка — «у теплі дні збирання винограду…» (М. Рильський).

Ще руські князі, знаємо з історичних джерел, плекали на львівських пагорбах свої виноградники (винниці) й мали з них до ста бочок власного вина. Було й привізне, солодке, — з Кандії (венеційська назва Криту), що мало назву мальмазія чи мальвазія. Та це було колись…

Свій виноград тут нині — дивина,

Лиш випадком озветься давнина:

Витку лозу плекає кам'яниця.

Вже гроно марить келихом важким.

Уже йому дзвінка гостина сниться, —

Колись, колись-то Львів був молодим…

LIV. Amus. Гачок

Amus

Exiguum corpus, munus mucronis adunci,

Fallacis escas medio circumfero fluctu;

Blandior, ut noceam; morti praemitto saginas.

Гачок

Крихту мізерну поживи несу на вигині вістря —

Звабу, оману смачну, посеред течії річкової;

Ваблю — щоб підсікти; живлю — щоб тут же убити.

* * *

Отож, «упійматися на гачок» — то не лише про рибу: людина й на людину «закидає гачка», буває, що успішніше, ніж на саму рибу. Гачок передусім — загнутий, кривий, закривлений (aduncus, curvus, recurvus), залізний або мідний чи бронзовий (ferreus, aereus); він, як і кіготь, призначений для хапання. Та якщо хижак (raptor) кігтем чи пазуром хапає (rapit) здобич, то тут навпаки: здобич сама йде на гачок — хапає його, точніше, приманку (тому-то й гачок облудний, підступний, лукавий, віроломний: fallax, subdolus, insidiosus, perfidus). А схоплений гачок уже не відпускає: він такий, що міцно тримає (tenax). У таких «гачках» — і сучасне місто з його рекламами-закликами до розваг, до потурань своїм пристрастям і смакам.

Серед тих, хто не ловився на приманку, — Одіссей (так — і Лис Микита, яким його описав І. Франко), про що — в «Одіссеї» (IX, 82—104). Не тільки сам її уникав, а й супутників остерігав і витягував з біди. Гарно про це М. Зеров у сонеті «Лотофаги» — про міфічне плем'я, що вгощало захожих солодким лотосом, од якого ті впадали у забуття; впіймались — і супутники Одіссея: «І їли ми, і забували дім, / Сім’ю й родовище, в краю чужім / Ладні довіку жить на готовизні. / Та мудрий цар не дав лишитись нам / І силоміць нас повернув отчизні — / В науку іншим людям і вікам». Ті «інші люди й віки», як це видно з історії, вчительки життя, виявляють себе не надто пильними учнями…

«Спійматися на гачок» — це також «закохатися». Автор середньовічного трактату «De Amore» (Про любов) Andreas Capellanos, наслідуючи знамените Овідієве «Мистецтво кохання», а також «Засоби від кохання», зближує слово «amor» з подібним за звучанням «amus» — гачок.

LV. Acula. Голка

Acula

Longa sed exilis, tenui producta metallo,

Mollia duco levi comitantia vincula ferro,

Et faciem laesis et nexum reddo solutis.

Голка

Довга, худюща, однак, тонюсінька цівка металу,

Мірні петельки, хитрі сліди за собою лишаю:

Зійдеться — що розійшлось; новим — поношене стане.

* * *

З-під пензля — малюнок на полотні; з-під голки — вишиття, загалом — шиття, потрібне людині від найдавніших часів (від костяної — до сталевої голки). Голка тоненька й легка, а робота — важка, марудна, як про це чи не найкраще — П. Грабовський: «Рученьки терпнуть, злипаються віченьки… / Боже, чи довго тягти? / З раннього ранку до пізньої ніченьки / Голкою денно верти».

Голка, її вістря, знак від того вістря на якійсь поверхні, — це навіть не точка (графічний знак), а щось таке, що й назви не має; латиною — punctum, проколене місце, іншими словами — проткнуте («точка» — від «тикати») — те, що, за Евклідом, «не має жодної частини», тож і «місцем» не можна його назвати… Звідси й відома пародія на теми схоластичних диспутів: «Скільки ангелів може вміститися на вістрі голки?» Відомим є і біблійний вислів: «Верблюдові легше пройти через голчине вушко, ніж багатому в Боже царство ввійти» (Мт, 19. 24) — мова про «голчине вушко», вузьку хвіртку в Єрусалимській брамі.

Довкола «голки» — гніздо фразеологізмів (куди голка, туди й нитка; шукати голку в сіні; ніде голку стромити; заганяти голки в серце тощо). Найпоетичніший — із відомої пісні на слова М. Старицького: «Ніч яка місячна, зоряна, ясная — / Видно, хоч голки збирай…» У стозі сіна голку важко знайти, а тут, при місячному світлі, вона зблискує, сріблиться… Третій рядок загадки веде нас до Горація (Послання, І, 3, 31—32): «Дружба, невправною голкою зшита, то зійдеться трохи, / То розпадається знов…»

LVI. Caliga. Черевик

Caliga

Maior eram longe quondam, dum vita manebat;

At nunc exanimis, lacerata, ligata, revolsa

Dedita sum terrae, tumulo sed condita non sum.

Черевик

Я не таке-от мале, за життя ще, обтягував тіло —

Різаний, товчений, битий тепер, шнурований тісно,

Хоч і належу землі, — не покритий, одначе, землею.

* * *

Другий рядок загадки підказує, що мова тут про взуття римських вояків. Було воно не з суцільного кусня шкіри, а з нарізаних і поєднаних між собою (як у сандалях) смужок, які, сягаючи щиколотки, облягали стопу; «за життя», ще «не різана», та шкіра обтягала щось значно більше — тіло тварини (наш «черевик» — від «черева»: саме тонка шкіра черева йшла на взуття). Римський імператор Гай Цезар Германік (І ст. після P. X.), вихований у військовому таборі, отримав і відповідне прізвисько — Калігула (Черевичок). Подібне, «військове», прізвисько — й у нас: Полуботок.

Не одну пару черевиків стоптати — находитися не так по світу, як по різних інстанціях. Щодалі — то більше тих «доріг», більше стоптаних підошов, вичовганих сходів…

LVII. Clavus caligarius. Черевичний цвях

Clavus caligarius

In caput ingredior, quia de pede pendeo solo:

Vertice tango solum, capitis vestigia signo;

Sed multi comites casum patiuntur eundem.

Черевичний цвях

На голові я ходжу, із підошви донизу тягнуся.

Тім'ям торкаюсь землі, й сліди роблю на ній тім’ям.

Доля така ж і в усіх, що поряд, моїх побратимів.

* * *

Отож позабивані в підошву цвяхи ходять головами донизу — свого роду «антиподи» до тих, які хизуються залізними чи мідними, позолоченими чи посрібленими головками на різних речах — меблях, скринях, скриньках. Ті поблискують собі, а ті, на підошвах, наче у військовий ряд вишикувані, гупають своїми головами, самим тім'ям, залишають по собі сліди усюди, де лиш ступав римський легіонер: від африканського континенту — аж до Ultimos Britannos (крайніх британів); від Арменії — й до Іберії (Іспанія)…

Ще з дитинства залишився в пам’яті образ сільського шевця — саме завдяки цвяхам: тримав їх, головками назовні, в устах; брав по одному, прикладав гострим кінцем до каблука (у підошви, кількома рядами, вбивали дерев’яні кілочки); вправний удар молотком — і цвях, по саму головку, уже в каблуці — обцасі, а далі, коли черевик чи чобіт уже на нозі, звикає до своєї долі — ходити головою донизу. І не тільки ходити — товкти, гупати, коли хтось вирішив дати лиха закаблукам…

«Що ж я усе про мале?» — сказали б римляни (Sed quid parva loąuor?). Щó там черевичний цвях — світ став на голову й так нині ходить — на голові… Уже античні осмикували тих, хто проти «природного порядку речей», скажімо, спить удень, а вночі — галасує: «Тож, коли ти вже такий, що ночі днями вважаєш, — / Між антиподів живи, звідки прийшов — туди йди!» (з пізньолатинської поезії).

LVIII. Capillus. Волосок

Capillus

Findere me nulli possunt, praecidere multi;

Sed diversicolor sum albus quandoque futurus;

Malo manere niger: minus ultima fata verebor.

Волосок

Зрізать мене може всяк; поздовж — ніхто не розріже;

Різного кольору я, та колись, хай який, — побілію.

Темним лишатися б рад, щоб кончини менше лякатись.

* * *

Про сивину у волоссі, з античних поетів, найзворушливіше, мабуть, — Овідій, перебуваючи на вигнанні: «Вже мої скроні взялись лебедине наслідувать пір’я: / Старість, де волос темнів, — білим уже повела». Отож, поки волосся темне, доти й втішається людина, а побіліє — засмучується. На такий парадокс (радість від темного, а смуток від білого) й натякає загадка. Що ж до «зрізування» і «розрізування», то за сучасних технічних можливостей стали реальними різні дії з волоском (згадаймо майстра мініатюри М. Сядристого); щоправда, волосок розколоти начетверо, здається, ніхто ще не пробував.

Волосся, окрім того, що воно є окрасою голови (capitis honor), за прадавнім повір’ям, має магічну силу. Так, могутність мегарського володаря Ніса залежала від його пурпурового волосся; свою силу володар утратив тоді, коли його дочка, закохавшись у Міноса, який обложив Мегару, потайки зрізала те волосся. Подібно й у біблійній історії з Самсоном і Далілою, у знаній історії з Дамокловим мечем, що тримався на кінській волосині, в інших переказах.

«Різного кольору я…» — тут мова про природні кольори волосся. Фарбування волосся (був і в античних такий звичай) аж надто суворо засуджує елегійний поет Проперцій: «Та, що природу волосся свого по-дурному міняє, / В Орка нехай зазнає щонайжахливіших мук»…

LIX. Pila. М'яч

Pila

Non sum compta comis et non sum calva capillis;

Intus enim crines mihi sunt, quos non videt ullus;

Meque manus mittunt manibusque remittor in auras.

М'яч

Hi причесати мене, ані мене розпелехати:

Волос увесь — у мені, не вгледиш ані волосинки.

З рук я лечу й до рук, то сюди, то туди, у повітрі.

* * *

Гра в м’яч (шкіряний, набитий волоссям: pila від pilus — волосся) сягає найдавніших часів. Забавляється ним зі своїми служницями Навсікая в Гомеровій «Одіссеї»: «Кинула м'яч у служницю вождева дочка Навсікая, / Тільки не влучила — він у вируючу хвилю потрапив…». Тут же читаємо й про змагання чоловіків: «Зараз же в руки прегарний взяли вони м’яч пурпуровий, — / Той, що колись так майстерно зробив їм Поліб тямовитий, — / Кидав один його високо, майже до темної хмари, / Перегинаючись весь, а другий, плигаючи вгору, / Спритно ловив його, ще й до землі не торкнувшись ногами» (VIII, 372—376). Залюбки грали в м’яча й римляни; були різні види тієї гри: щось на зразок нинішнього ручного м’яча, копаного й навіть хокею…

Отож наше слово «м’яч» (м'який) пов’язане з дотиком; латинське «pila» — із вмістом; грецьке «sphaera» — з формою. Кулястою, тобто сферичною, ще античні вважали форму Всесвіту: кулястість — досконала, бо дає змогу, за Платоном, поєднати нерухомість із рухом, адже куля, обертаючись довкола осі, постійно займає те саме місце. От лише центр кулястого Всесвіту (ще ті ж античні зауважили) — всюди, а його окружність — ніде…

LX. Serra. Пила

Serra

Dentibus innumeris sum toto corpore plena,

Frondicomas suboles morsu depascor acuto,

Mando tamen frustra, quod respuo praemia dentis.

Пила

Я — у зубах геть уся, а зубам тим немає і ліку,

Тож гострозубо вгризаюсь у те, що листям буяє,

Та надарма: що гризну — те виплюну до окрушини.

* * *

Пила — залізна (ferrea — перший її епітет), і тим усе сказано. Не тільки залізна, а й зубаста (dentata); ті зуби гострі (acutі). Що не гризне, однак, те й «виплюне». Саме тут — цікавий перегук із нашою загадкою: «Швидко гризе, дрібно жує, само не ковтає, хто відгадає?» Оригінальне дієслово mando — із т. зв. вульгарної латини (мови простолюду) від іменника mandibula, нижня щелепа, яка рухається при інтенсивному жуванні («не плямкати під час їди» наставляє у своїх приписах гарної поведінки, «De civitate morum», Еразм Роттердамський). Видає вона й різкі, майже у прямому значенні слова, нестерпні для вуха звуки. Про це — Лукрецій (II, 410), знову ж таки для підтвердження своєї теорії про невидимі «тільця» речей, що потрапляють у наші органи відчуття; тут — у вуха: «Тож не подумай, що посвист пили, найприкріший для вуха, / З тілець таких же гладеньких та круглих складатися може, / Що й переливна, лагідна пісня, котру на кіфарі / Будить майстерний гравець, пробігаючи легко по струнах»…

Справді, звук пили особливий. І тоді, коли вона в роботі, й тоді, коли раптом, під час руху, вихоплюється з рук і, звиваючись усім тілом, видає якісь дивні, що й описати їх годі, металічні вібруючі звуки… Зі звуком пили — образ із далекого дитинства: «Ми з татом ріжемо на зиму дрова. Подвір’я. Неба синього перкаль. Чутливий натиск татового слова: „Тягни до себе, потім — відпускай“. На сонці мушка грає вечорова, Дзвенить зубаста вигострена сталь, З-під неї сіє на траву пухова, Розтрушується дерева печаль…»

LXI. Ancora. Якір

Ancora

Mucro mihi geminus ferro coniungitur uno;

Cum vento luctor, cum gurgite pugno profundo;

Scrutor aquas medias, ipsas quoque mordeo terras.

Якір

Два мої вістря — у тіло одне поєднало залізо;

Я із вітрами борюсь, я змагаюсь — із глибиною;

Стрімко пірнаючи посеред вод, у землю вгризаюсь.

* * *

Море — страх для хисткого суденця. Якір — його надія, його символ. Велике судно мало декілька тих «надій» (найважчий якір, головну надію судна, називали священним). Звідси й афоризм Епіктета: «Як корабель не варто прив'язувати до одного лишень якоря, так і життя — до однієї лишень надії»… Первісно якір був просто видовбаною зсередини й наповненою оловом колодою, але вже віддавна виглядав саме так, як про це у першому рядку загадки. Якір у боротьбі з вітрами і глибинними водами «вгризається» у морське дно — у прямому значенні слова зубами хапається за порятунок…

Знак друкарні знаменитого італійського видавця і друкаря, вченого-гуманіста доби Відродження Альда Мануція представляє якір і дельфіна, що звивається при якорі; поряд — ініціали: «А. М». У цьому контексті в якорі можна вбачати й символ глибини знань, несхитних засад мудрості («Книги — морська глибина…»); дельфін — образ вічно рухливої думки; «А» — не тільки «Альд», а й Ancora (якір); «М» — не тільки «Мануцій», а й Mens (думка, розум)…

Життя — теж розбурхане пристрастями житейськеє море. Кинути якір (що не кожному вдається) — знайти в тому морі захищене пристановище. Врешті — остання гавань, як про це Сенека: «In freto viximus, moriamur in portu» (Прожили ми серед хвиль, то хоч умрімо в гавані).

LXII. Pons. Міст

Pons

Stat domus in lymphis, stat in alto gurgite silva

Et manet in mediis undis immobile robur;

Terra tarnen mittit, quod terrae munera praestat.

Міст

Дім он стоїть на воді, стоїть ліс у водній глибіні;

А серед хвиль піднялася стійка, непорушна опора;

Шле нам усе це земля — землі подивляєм дарунки.

* * *

«Via est vita» (дорога — це життя) — з притаманною їм стислістю й увагою до гри слів стверджували римляни. А щоб тим дорогам, отже, й життю не бракувало руху, потрібні мости. У Римі через один лише Тибр ще в античні часи було прокладено дев’ять мостів. У загадці мова про дерев’яні мости; римляни ж були знаменитими майстрами у спорудженні й кам’яних, із високими арками, мостів, які протривали аж до нових часів (звідси й епітети моста: кам’яний, міцний, високий, безпечний)…

А ще (це вже у духовному просторі) — «золоті мости». Про це, зокрема, Іван Франко, роздумуючи над важливістю художнього перекладу, — «золотого мосту зрозуміння і спочування між нами і далекими людьми, давніми поколіннями»…

Але повернімося до моста, що в загадці. Тут під особливим акцентом дієслово «стояти»: дім стоїть (stat) на воді; ліс — на глибокому вирі: in alto gurgite; посеред хвиль — непорушна опора (robur — дубина, тверде дерево, міць; пор.: Робур-Завойовник у Жуля Верна) — непорушне протистоїть пливкому. Подивляючи, тут і в інших загадках, кмітливість людини, Симфосій все ж віддає належне землі: без її дарів (munera), без її зразків (omnis ars imitatio est naturae — усяке мистецтво є наслідуванням природи), без її наставництва винаходів людини попросту не було б. А втім, можливі й інші тлумачення тієї загадки: сам же третій рядок щодо розуміння доволі «загадковий»…

Де село, там, переважно, — річка чи таки ріка. Через неї — міст. На мості, при місяці, — пісня. Також і ця, про кленовий міст, на якому — «літа молодії», які відходять і вже не повернуться (дарма й вороними їх здоганяти), бо «не мають до кого», — як і та парубоцька пісня на мості, при місяці. Саме на мості. Чи тому, що вода, як і пісня, пливе собі кудись, чи тому, що посеред села той міст — на всі кути довкіл чутно пісню. Без неї, вечірньої пісні, нині сумує той міст, сумують верби над річкою, та й сам місяць, дарма що ясний, — сумує…

LXIII. Spongia. Губка

Spongia

Ipsa gravis non sum, sed aqua mihi pondus inhaeret;

Viscera tota tument patulis diffusa cavernis;

Intus lympha latet, sed non se sponte profundit.

Губка

Мало що важу сама — із водою вага в мене входить;

Тіло моє, в незчисленних нірках, усе набрякає:

В сховах тих — плин, та сам, хоч пливкий, із них не проллється.

* * *

Губка в античні часи мала щонайширше застосування не тільки в побуті, а й у різних сферах людської діяльності, зокрема, в медицині (при перев'язках), навіть у малярстві (для виготовлення пензлів, витирання барв тощо). Згадки про губку — ще в Гомерових поемах, наприклад, в «Одіссеї», яку озвучив українською Борис Тен: «Слуги меткі та окличники з ними — одні у кратерах / Воду мішали з вином, а другі дірчатими мили / Губками довгі столи…» (І, 109—111)… Про неї — і Лукрецій, обговорюючи смакові відчуття: «Смак відчуваєм, по-перше, тоді, як жуванням із їжі / Видавим сік: так і губку, водою набряклу, в долоню / Взявши, вологу витискуєм, поки не стане сухою» (IV, 613—614). Одне слово, вода з губки — то не вода з каменю…

Отож губка — наче «посуд», з якого вода, хоч як тим посудом обертай, не проливається, хіба що «змусимо» пролитися, витискуючи воду з тих нірок, що пронизують усе тіло губки. А важить вона, майже невагома, стільки, скільки й «вип’є» води…

«В сховах тих — плин…» В оригіналі: «Всередині ховається „лімфа“» (один із синонімів води, німфа джерел, див. LXXI). У перекладі напівперсоніфікацію втрачаємо: «вода» у нас не має синонімів («плин» тут у значенні «рідина»).

LXIV. Tridens. Тризубець

Tridens

Tres mihi sunt dentes, unus quos continet ordo;

Unus praeterea dens est et solus in imo;

Meque tenet numen, ventus timet, aequora curant.

Тризубець

Є в мене трійко зубів, в один вони ряд поставали.

Ще один довгий зуб-одинак потягнувся донизу.

Бог мене держить, бояться вітри, а води — шанують.

* * *

Тризубець для античних — це ознака влади і зброя в руках володаря морів Нептуна (Посейдона). Ось він — у дії: «Сам же він гупнув тризубцем об землю, й вона, колихнувшись, / Водам іще додала небувалої сили й розгону» (Овідій, «Метаморфози», І, 283—284). А ось, потрясаючи тризубцем, Нептун грозить свавільним вітрам: «Я вас! І дайте-но море розлоге мені вгамувати, / Карою мусите ви сваволю мені відкупити» (Вергілій, «Енеїда», І, 135—136). Погідне обличчя владаря морів — погідне й море: «Гей-я, вдармо веслом! Хай здаля нам одлунює: гей-я! / Моря довкіл неозорого бог, на лиці просвітлівши, / Вигладив синю далінь, присмирив налітні буревії — / І під вагою своєю вляглась непосидлива хвиля» («Пісня веслярів» невідомого пізньолатинського поета)…

Одна з чотирьох скульптур-фонтанів на Ринковій площі Львова представляє Нептуна з високим тризубцем у правиці (скульптор Гартман Вітвер, кінець XIX ст.)… На площі Ринковій, де лев’ячу ходу Годинник вежовий розмірено маркує, — Нептун. Лишивши лазурових хвиль гряду, Бог-мореплавець над бруківкою міркує…

Міркує, а випадало й сумувати, не раз-бо, сердега, опинявся без головного атрибута своєї влади — тризубця (з одним лише «довгим зубом», з палицею, стояв): надто вже колов очі тим, хто й у Нептуновім тризубці бачив символ самостійної України — тризуб.

Вітри, води, земля, об яку Нептун (Посейдон), «землі потрясатель», вдаряє своїм тризубцем, нагадують нам про античне бачення світу у трьох його поставах: небо, море, суходіл; цю трійку, як і в тризубцеві, «один тримає порядок» (unus continet ordo). Можливо, що й з цим потрійним поділом світу (triplex mundi divisio) пов’язана сакральність числа «три» (див. також LXXXII).

LXV. Sagitta. Стріла

Sagitta

Saepta gravi ferro, levibus circumdata pinnis,

Aera per medium volucri contendo meatu,

Missaque descendens nullo mittente revertor.

Стріла

Взята в залізо важке, легким окрилена пір’ям,

Я крізь повітря лечу — навпрямець — до цілі своєї,

Пущена, все ж я назад, хоч ніхто не пустив, повертаюсь.

* * *

Стріла — стрімка… В обох словах — образ лету (…А літа стрілою / Пролітають…). Стріла — струна… Хтось таки вперше наклав на напнуту бичачу жилу першу стрілу. Тятива зазвучала. Ліра й лук — родичі. Стріла проймає залізом, ліра — звуком. Срібнолукий Аполлон — з лірою в руці: не завжди й він, словами Горація, напинає свій лук — часто й струн торкається. Пущена з лука, стріла — удар здалеку, часто з-за укриття, лукавий удар. Шабля, козацька шабля, шабелька, шабелина — удар зблизька, у двобої…

Про стріляння з лука вгору (саме про такий лет стріли в загадці) пише, зокрема, у своїй латиномовній «Пісні про зубра» М. Гусовський: «Вершники, коней по колу пустивши, в підкинуту шапку / Мітили з лука — й стріла вмить пробивала її. / Шапка, було, й хутряна, летіла високо в небо, / Звідти — в дірках уся, доказом влучності стріл. / Часто вожак-журавель з підтятими крилами падав, / Тіла ж у тій висоті і не дряпнула стріла».

Повертається, ніким не пущена, але — кимось повернута… Мов нині бачу саморобну, ще в дитинстві пущену, стрілу: …Летить. Та раптом — хтось на перешкоді, Ледь-ледь перстом її торкнувся: — Годі! Здригнулась, завагалася на миті мить — І вже, звідкіль злітала, — у землі стримить. У серці образ той, стрілу, тримаю: Ще поки не здригнулася — триваю…

«Ніхто не пустив…» але Земля — не від-пустила…

LXVI. Flagellum. Батіг

Flagellum

De pecudis dorso pecudes ego terreo cunctas,

Obsequium reddens memorata lege doloris;

Nec volo contemni sed contra nolo nocere.

Батіг

Я, хоч зі шкіри скота, на скотину ж ляк наганяю,

Послух, щоб не минав, підживляю наукою болю;

Шкоди — не завдаю, а посвистую — для застороги.

* * *

Наш батіг — це довге дерев’яне, з гнучкої гілки дерева, пужално і десь удвоє коротший вузлуватий, зі шкіри, шнурок; в античні часи, навпаки: коротке руків’я — і довгий шкіряний шнурок. Батіг переважно нависає над кіньми, іншою тягловою худобою; зрідка «йде в роботу». Як у сонеті М. Рильського: «Підняла батіг, / Гукнула свіжо й весело на мулів…» — образ, що є відлунням із «Одіссеї» (Навсікая, щоправда, таки хльоснула мулів): «Отже, промовивши так, блискучим бичем Навсікая / Хльоснула мулів…»

Батогом тріскають у повітрі, і коні одразу йдуть жвавіше. Від того звуку — й фразеологізм «як батогом тріснув» — про швидкий лет часу: проминуло літо (день, рік, життя) — як батогом тріснув. «З-під батога працювати» — не зі своєї волі, з примусу. Згадуємо св. Августина: «Якщо робиш щось не зі своєї волі, то твоя робота не є доброю, навіть якщо добре її робиш»…

Проминуло літо, а з ним — і петрові батоги, що на гнучкій стебелині височать між травами. Вони справді подібні до батогів, от лише замість ґудзів — голубі, здалеку видні квіточки. Чим лякає справжній батіг, тим звеселяє — петрів, що обрав собі для цвітіння середину літа, на Петра, коли за гарячими жнивами день по дневі збігає дійсно так — мов батогом тріснув…

LXVII. Lanterna. Ліхтар

Lanterna

Cornibus apta cavis, tereti perlucida gyro,

Lumen habens intus, divini sideris instar,

Noctibus in mediis faciem non perdo dierum.

Ліхтар

Під роговим каптуром, іздалеку видний, яснію.

Світло-бо маю в собі, до зорі, що на небі, подібне.

Так і в опівніч — денного я не втрачаю обличчя.

* * *

Від грецького lampter (світильник) — латинське lanterna, наше — лампа, лямпа («ліхтар» — з німецької). Від найдавніших часів ліхтарі виготовляли переважно з бронзи або випаленої глини. Чашку ліхтаря, круглої чи овальної форми, заповнювали переважно олією; через носики-отвори (число їх могло сягати дванадцяти) проходив ґніт; до чашки прикріпляли ручку. Ліхтарі були різних форм (усіляких істот і речей) із найрізноманітнішими зображеннями й написами; на одному з подарункових ліхтарів — богиня Перемоги, а на щиті — напис: ANNO NOVO FAVSTVM FELIX TIBI — Щастя й добра тобі в Новому році.

У загадці мова про ліхтар, що зверху прикритий прозорим рогом (були — й під виправленим міхуром). Саме про такий, під рогом, читаємо і в Марціала, в його близькій до загадки епіграмі (XIV, 61): «Я — золотий провідник у путі; в мені замкнено пломінь: / Світлий вогню язичок — я мов за пазуху взяв»…

Запалений ліхтар — у руці Діогена: в білий день, ходячи залюдненим майданом, той дивакуватий філософ шукав… людини. Подібні до провідних зірок морські ліхтарі (маяки), від яких залежить життя людини (сумна оповідь про Геро і Леандра); ліхтарі на кораблях, на стародавніх каретах; ліхтарі (лампи), що дивляться вікнами в ніч, із хатнього затишку на самотніх перехожих і на тих, хто загасив світло у своєму вікні: «Осінній вечір. Я лампу згасив. Сиджу і дивлюсь у вікно. І вікна чужі — в обличчя моє Безліччю вогких віч. І кажуть вони: — Ми додому прийшли. І тепло, і затишно нам…» (Л. Кисельов). Ліхтарі робочого люду, досвітні вогні…

Вуличні ліхтарі — серед житейського моря: …Ліхтарі, ліхтарі, ліхтарі, Від живих огнів — до неону Несете, в підніжжях старі, Що не вік — то іншу корону. Чи мряка, чи сніг, чи дощ — Наче в німбі чи в ореолі, — Стоїте, не сходячи з площ, Вартові в окресленім колі. Котить хвилю життя клопітне, Рине мить, мов пущена з пращі, — Кине коло ліхтар рятівне Потерпілим в кораблетрощі…

LXVIII. Vitreum. Скло

Vitreum

Perspicior penitus nec luminis arceo visus,

Transmittens oculos ultra mea membra meantes;

Nec me transit hiems, sed sol tamen emicat in me.

Скло

Я — то прозорість сама і зорові я — не завада:

Миттю погляд очей крізь тіло моє проникає.

Не пропускаю зими — ясне в мені зблискує сонце.

* * *

Римляни, довідуємось із розкопок у Помпеях, виготовляли й використовували скло для вікон, а також для різних мистецьких виробів зі скла — коштовних, прикрашених малюнками ваз, тонкої роботи келихів тощо. На одному з таких келихів — напис: ВІВЕ VIVAS MULTIS ANNIS — Пий і живи багато років; іншими словами, в дусі нашого врочистого застілля: Пий — на многії літа!..

Епітети скла: блискуче, прозоре, крихке. Останній епітет характеризує також життя людини, її долю, про що відомий афоризм Публілія Сіра: Fortuna vitrea est, dum splendet, frangitur — Фортуна — як те скло (досл. скляна): зблискуючи — кришиться… Далеке відлуння — в О. Пушкіна: «Так тяжкий млат, дробя стекло, кует булат» (не всяк-бо «кришиться» під молотом Фортуни); українською можна б озвучити: «Так молот б’є: у друзки — скло, а сталь — кує».

Випивши над міру вина, людина, як і скло, читаємо в Горація, може бути «прозорою» (п’яний видає всі таємниці, його видно наскрізь, яким він є: «Правда — у вині»). «Скляна» (vitrea) й прекрасна німфа Цірцея (Кірка), що затримувала Одіссея на своєму острові: її блискуча краса поєднувалася з непевністю, підступом… Хіба що осяяна сонцем джерельна вода може сперечатися у блиску зі склом. Про це — Горацій у своїй оді, присвяченій джерелу німфи Бандусії (III, 13) — поезії, яка по-справжньому зблискує лише в мові оригіналу: «О fons Bandusiae, splendidior vitro…» (у прозі: О, джерело Бандусії, ти — сяйливіше од скла…).

Скло — це світ, який бачимо за шибками вікон. Це сльози, що перед очима, — ті, що спливають у сльоту по шибках вікон, по скельцях окулярів. Це — віддзеркалене на шибках вікон червоне золото призахідного сонця. Це — дивні квіти, що їх малює мороз. Це — тепло, що по цей бік шибок, у хаті, — і холод по той бік, де «мороз малює квіти». Це сніжинки, що рояться за прозорими віконними шибками. Це — чийсь легенький стук до вікна, а чи до серця: Далекий спогад, що тузі брат, Засмучує душу — й гріє: З-під пальців мами метілі в лад, Мережкою, — Шумана «Мрії»… У млі мерехтливій тоне село. Довкіл — так біло-біло!.. Заплакані шибки: холодне скло Од маминих мрій степліло… Старий фортеп’ян і туги плав — У віхолу погляд мами… Розлучник-час так прозоро став Зимовим склом поміж нами!..

LXIX. Speculum. Дзеркало

Speculum

Nulla mihi certa est, nulla est peregrina figura;

Fulgor inest intus radianti luce coruscus,

Qui nihil ostendit, nisi quidquid viderit ante.

Дзеркало

В мене — ані свого, ні чужого немає обличчя;

Блиск є зате в глибині, а радше відблиск разючий,

Висвітлить він лише те, що вгледить перед собою.

* * *

Досі, свічада, ніхто не повів

про таємниці, в єстві вашім скриті…

Рільке

Дивимося крізь скло, але — у дзеркало. Там погляд біжить у далину, що за шибкою; тут — впирається у таємничу поверхню, яку називаємо дзеркалом, люстром, свічадом. Там — таємниця видимого світу; тут — таємниця обличчя… «Хто це?..» — здивувалась прадавня людина, побачивши себе у дзеркальному плесі води. «Хто я..?» — дивується людина нинішня; ще більше підстав для подиву матиме людина далекого майбутнього: «Хто я?..» — «Пізнай себе», — всміхається кожній такій людині давній еллін, знаючи, що закликає пізнати невпізнаванне…

Дзеркало очей висвітлює те, що перед очима (зіницю називають чоловічком); у задзеркаллі — неосяжний, незбагненний світ душі (очі — дзеркало душі), володіння Психеї… Таку назву (Psyche) має і високе стояче дзеркало, прикріплене до низької, на ніжках, комоди (тумбочки) з шухлядами й шухлядками для безлічі речей жіночого туалету. Подекуди ще зберігаються розкішні, майстерно різьблені дерев’яні «психи», що бережуть у собі таємниці безлічі жіночих облич (перший епітет дзеркала у римлян: muliebre — жіноче)… Так і якесь далеке плесо, можливо, й досі береже образ самозакоханого красеня Нарциса, який поривався сам — до себе…

Дзеркала давніх греків і римлян — переважно з відполірованого металу (золото, срібло, бронза; були, щоправда, й скляні), за формою — чотирикутні, круглі або овальні; з ручкою, на ніжці-стояку, іноді з кілечком для вішання, або дзеркала-пуделочка; найбільші з них сягали у діаметрі лише до двадцяти сантиметрів; були вони водночас вишуканими мистецькими виробами — мовби з тим, щоб подивляти не лише себе, а й витончену працю людських рук…

Отож дзеркало — дивує. Недарма ж, прагнучи усе пояснити з погляду науки, Лукрецій присвячує дзеркалам чималу частину четвертої книги своєї філософської поеми. Пояснює, звісно, по-своєму, опираючись на атомістичну теорію… І так він наблукався у лабіринтах дзеркальних відображень, у задзеркаллях, що й не такою вже вигадкою видається давній переказ про нестяму, в яку час од часу впадав той запальний дослідник — автор поеми «Про природу речей»…

LXX. Clepsydra. Клепсидра

Clepsydra

Lex bona dicendi, lex sum quoque dura tacendi,

Ius avidae linguae, finis sine fine loquendi,

Ipsa fluens, dum verba fluunt, ut lingua quiescat.

Клепсидра

Добрий для слова закон, суворий закон для мовчання,

Довгим межа язикам і край — безкрайній говірці.

Маю текти, поки мова тече, аж язик опочине.

* * *

Клепсидра (з грец.) — крадійка води. Отже — часу, який спливає; отже — й життєвого часу: життя — скрапує (навіть остання його крапля, повірмо Евріпідові, — солодка). Початок загадки одразу ж навіває відому сентенцію із «Книги Еклезіастової»: «Час мовчати і час говорити». Цей час на судових засіданнях, для греків і римлян, відмірювала клепсидра — водяний годинник: спливла вода з верхньої в нижню ампулу — час мовчати; наповнено верхню — час говорити…

Мабуть, жоден інший прилад, що вимірює час, не дає такого реального бачення того вічного часоплину, як водяний годинник. За відомим закликом Олександра Олеся «Лови летючу мить життя» (відлуння Горацієвого «Carpe diem») — образ клепсидри: ось вона, летюча мить, що злітає краплею (до корпусу клепсидри прикріплювали крильця).

Концепція часу у філософів-стоїків, передусім у Сенеки, виснувалася з уважного погляду саме на клепсидру: вода у верхній ампулі — наш життєвий час; у нижній — «реалізація» того часу: ми ростемо. Отож, зауважив Сенека, навіть коли ми більшаємо (ростемо), нашого життя — меншає. Іншими словами: коли нас прибуває, нашого життя — убуває. А ще, зауважив Сенека, — «вмираємо щоденно», адже «як оту клепсидру опорожнює не остання крапля, а всі інші, що збігли перед нею, так і остання година, коли перестаємо існувати, не є тією годиною, яка водночас будує нашу смерть, — вона лиш єдина її добудовує». Тому-то клепсидра — це також друковане або писане від руки оголошення про смерть — на будинку, де жив покійний, на храмі, в інших публічних місцях.

Можна й так до тієї «крадійки» звернутися: Забавко часу, води крадійко, — Одна при одній скляних чаш двійко, — 3 верхньої в нижню, капля по каплі, Нашого віку скрапує-капле… Скажи прозоро, ти ж є такою, — Раз і літа вже крадеш з водою, В яку годину, пізню чи ранню, Викрадеш в мене краплю останню? Що буде з тими краплями часу, Що збігли в нижню життєву чашу? Зрадь таємницю, ти ж бо прозора, Де в тебе — нині, завтра, учора?..

Ріка — горизонтальний плин часу. Клепсидра — вертикальний його лет. І тут, і там — таїна: «Хто мені повість, у які безодні / Углибає час?..» (В. Свідзинський).

LXXI. Puteus. Криниця

Puteus

Mersa procul terris in cespite lympha profundo

Non nisi perfossis possum procedere venis,

Labor et ad superos alieno ducta labore.

Криниця

Втоплена в глиб землі, живлюща вода, в її надра,

Вийти я можу звідтіль лиш тоді, як прорізано жилу.

Так до високого світла мене чиясь праця виводить.

* * *

Копав, копав криниченьку…

Lympha — німфа джерел, загалом джерельна вода. У загадці проступає власне персоніфікація води: джерельну німфу («русалку») занурено глибоко в землю; звідси, лише надрізавши жилу (земля — жива істота), на світло денне, дослівно до вишніх богів, її може вивести чужа праця. («З темряви — до світла», спадає на думку освітнє гасло). У третьому рядку — майстерна, на жаль, неперекладна гра слів: labor (спливаю), labor (праця).

Криниця (крениця, керниця), криничка, кринúченька, криничéнька… Не в одній лише тій пісні місцем зустрічі була криниця. Бо в ній — життя. В ній те, що єднає людей. Навіть у слові: наше «криниця» — і грецьке krene, джерело, струмок. Гупнув крилатий Пегас копитом на горі Гелікон — і пробилося звідти джерело, назване Гіппокрена (джерело коня); гупнув копитом об дзвінку степову нашу землю кінь Івана Сірка — й звідти теж, каже переказ, ударило джерело… «Ой у полі три криниченьки…» Вони не копані, ті польові криниченьки, а з джерела, що саме пробилося на світ Божий… Обкладуть таке джерело камінням чи у колодязний зруб візьмуть — і вже криниця, своя, рідна…

«Непомічна й вода мені тут…» — нарікав на вигнанні Овідій. Можливо, й він, покидаючи цей світ, подумав: ще трохи пожив би, якби надпив зі своєї, рідної, криниці. У римлян, бачимо з загадки, окрім криниць і фонтанів, що живились водою наземних джерел, були, яку нас, копані криниці; їх обкладали тесаним, часто мистецьки різьбленим каменем; воду витягали прив’язаним до мотузки відром або, як у нас, накручували ту мотузку на корбу. Криниці були у домах, у храмах, рідше — для загального користування, публічні…

За словом «путня» — батькова криниця, скрипуча корба, плескіт води у глибоку чорноту, звідки і в білий день видно зорі (протилежності начебто й тут сходяться: що глибше, то вище); врешті, з тієї зоряної чорноти, — путня… Уже не в криницю, а на землю ті вихлюпи, наче й не води, а самого дня, що ним по вінця повниться путня… За тими вихлюпами-зблисками — голос батька: «Бачиш, яку водицю Бог дав людині — щоб чистою, здоровою була…» Пробую вранішню днину на смак, на дотик, бачу її, чую, от лиш запаху не вловлюю (мабуть, надто тонкий для нашого чуття; земля пахне, а вода, як і час, Божий дар, — то сама чистота без запаху)… З путні, водоспадом, — у поросле мохом корито, для худібки; у відро — для хати…

LXXII. Tubus. Дерев'яний водогін

Tubus

Truncum terra tegit, latitant in cespite lymphae;

Alveus est modicus, qui ripas non habet ullas;

In ligno medio vehitur, quae ligna vehebat.

Дерев'яний водогін

Стовбур окрила земля; в її сховах — води текучі;

Я — невеличке корито, але — берегів не тримаюсь,

Не по воді вже пливу, вода — в мені пропливає.

* * *

Как в наши дни вошел водопровод,

Сработанный еще рабами Рима.

В. Маяковский

Рим славився своїми знаменитими водогонами (акведуками), що засвідчують високий рівень тодішньої інженерної думки. Перший, протяжністю 16 км, проведено до Риму 312 р. до P. X., коли на посаді цензора був Аппій Клавдій (звідси й назва акведука — Aqua Арріа); останній, одинадцятий (Aqua Alexandrina), споруджено з початком III ст. після P. X. Вода текла перекритими зверху кам’яними жолобами або свинцевими трубами; на перепадах місцевості для тих труб чи жолобів споруджували могутні кам'яні опори, арки, висотою подекуди понад тридцять метрів, а протяжністю до 15 км (таким був акведук, споруджений за указом Клавдія у 52 р. до P. X.). У загадці ж — мова про дерев’яну водогінну трубу. Такі труби, до речі, використовувались ще донедавна; у Львові, скажімо, — аж до XIX ст. (згодом їх замінили чавунними)…

Побудована на парадоксах загадка — із ряду т. зв. adynata, неможливих речей, що їх усе-таки робить можливими людина, маючи «неймовірний до хитрих винаходів промисел» (Софокл). Тими «хитрими винаходами» вона нерідко й кривдить природу. Скажімо, заганяючи під землю ріки. Так, наприкінці XIX ст. у Львові було перекрито й взято у колектор — колись судноплавну, з мальовничими берегами, Полтву: Пливла ріка, як інші серед поля, Дніпра ровесниця, супутниця віків… Сумну їй Парки виснували долю: Ріку позбавили і сонця, й берегів…

P.S. Збірник статей та художніх творів про Полтву див.: ЛеоПолтвіс = LeoPoltvis. — Львів: Літературна агенція «Піраміда», 2011.

LXXIII. Uter. Mix

Uter

Non ego continuo morior, dum spiritus exit;

Nam redit adsidue, quamvis et saepe recedit:

Nunc mihi sic magna est animae, nunc nulla facultas.

Mix

He полишаю життя, коли дух — мене полишає:

То я спускаю його, то знов у себе впускаю.

То повноту чую духу в собі, то знову — охлялість.

* * *

Міхи із вичиненої шкури бика, свині чи цапа, шкіряні бурдюки, використовували для перевезення вина («Старе вино в новому місі» — так назвав Тарас Франко збірку своїх переспівів з Горація). Однак, зауважмо: старе вино може бути в новому місі. Коли ж мова про переклад, то тут, раз уже міх (себто форма) новий, то й вино («зміст») зі старого неодмінно стане новим: хіба може пахнути давниною Горацієва ода, якій Т. Франко дає заголовок «Закоханий спортовець»?.. Але повернімося до загадки. Тут, очевидно, мова про надувні міхи, які з найдавніших часів човнярі застосовували для забезпечення стійкості човна чи невеликого суденця на воді…

При загадці сходить на пам’ять епізод з десятої книги «Одіссеї» — як серед моря, вже неподалік від Ітаки, супутці Одіссея потай від нього розв'язали міх, гадаючи, що там золото, а звідти шугнули, знявши страшенну бурю, поривні вітри (пор. наше прислів'я: «як мішок розв’язався»)…

Прислів’я побудоване на вислові spiritum reddere (exspirare animam) — віддати (спустити) дух, видихнути душу, померти. Міх же, спускаючи дух (знову парадокс), залишається міхом — раз по раз набирає його в себе (кажемо й ми: видихнутися, набратися духу). У нашій фразеології часто виступає також ковальський міх: сопіти (дихати, надуватися), як ковальський міх…

LXXIV. Lapis. Камінь

Lapis

Deucalion ego sum crudeli sospes ab unda,

Affinis terrae, sed longe durior illa;

Littera decedat: volucris quoque nomen habebo.

Камінь

Я — то Девкаліон, що жорстокої хвилі уникнув,

Родич близький землі, та багато твердіший од неї.

Літеру першу відкинь — і летюче матиму ймення.

* * *

Ой на горі білий камінь…

За переказом, зокрема, з Овідієвих «Метаморфоз», Юпітер, покаравши неправедних людей всесвітнім потопом, подарував життя лише благочестивій подружній парі, Девкаліонові й Піррі. Проплававши дев'ять днів затопленою землею, вони висадились на вершині Парнасу в Фокіді. Там, з веління Юпітера, врятовані кидали через плече кості (каміння) Великої Матері (Землі). З того каміння, що кинув Девкаліон, поставали чоловіки, а з кинутого рукою Пірри — жінки. «Так появились ми, плем’я тверде, гартоване в праці, / Й роду твердого свого — не один залишаємо доказ», — завершує Овідій свою оповідь у першій книзі поеми… У «Метаморфозах» читаємо і про зворотне перевтілення: Ніоба, закаменівши з горя, таки стала каменем.

Відкинувши у латинському слові «lapis», камінь, першу літеру, отримаємо слово «apis», щось цілком протилежне до каменя, — бджола. Одна літера (ділиться з нами своїм подивом автор «Загадок») — і з каменя маємо бджолу, а з бджоли — камінь!.. (Одна літера — подивуймося й ми принагідно — і матимемо вже не «камінь», а «амінь»). Найбільше подивляв те створіння «з крихтою небесного духу», бджолу, Вергілій — вділивши їй чимало місця у четвертій книзі своєї поеми «Георгіки»… Sisapissisapis — ще одна, побудована на грі слів, пов’язана з бджолою загадка (у давнину римляни не робили пробілів між словами). Розгадка така: Si sapis sis apis — якщо розумний — будь бджолою (бери приклад з працьовитої бджілки)…

LXXV. Calx. Вапно

Calx

Evasi flammas, ignis tormenta profugi:

Ipsa medella meo pugnat contraria fato;

Infundor lymphis: gelidis incendor ab undis.

Вапно

З полум’я вирвалось я, подолавши муки вогненні.

Що для усіх рятівне, те природі моїй супротивне:

Я від води спалахну, серед хвиль — вогнем запалаю.

* * *

Вапно йде мовби «проти природи речей», тому й стало предметом загадки. І невипадково сусідує з каменем: використовують його передусім у будівництві. Про зв’язок каменя з вапном — Лукрецій: «…Тіл є чимало, / Що із одним лише тілом якимсь можуть цупко злучатись. / Передусім лиш вапном, як відомо, скріпляють каміння» (VI, 1156—1158). Вапном римляни позначали фінішну лінію у перегонах на колісницях. Звідси прислів'я: Ad calcem pervenire — Сягнути мети…

Перше, чим вирізняється вапно, — його білість. Воно не просто біле — сяйливо біле; таку білість передає латинський прикметник candidus: calx candida (calx — жіночого роду). У нас — це білість українських хат, що визирають із зелені садків: «Хатки біленькі виглядають, / Мов діти в білих сорочках» (Т. Шевченко). Такій білості товаришує тихість. Ті два прикметники, тихий, білий, у різних формах найчастіше акцентовані у «Кобзарі». Згадаймо ще раз І. Буніна («Белый цвет»): «…и чувствуют лишь дети, / Какая тишина и радость в белом цвете».

Хто б захотів, у добірному товаристві, душею якого Горацій, помандрувати з Риму до Брундізію (нині Бриндізі), мав би прочитати п’яту з першої книги Горацієвих сатир (її так і називають «подорож до Брундізію») — і справді став би одним із товариства, настільки живо описав ту подорож поет. Дещо з побаченого й почутого з часом, може, й забулося б, — та не білі «здалеку сяючі» на обрії гористі вапняки, на яких розташувався Анксур, місто при Аппієвій дорозі. Така вже магія білого кольору, що його дарує вапно, надто під палким південним сонцем, а ще коли та білість — на обрії, куди час од часу позирає мандрівець.

LXXVI. Silex. Кремінь

Silex

Semper inest intus, sed raro cernitur ignis;

Intus enim latitat, sed solos prodit ad ictus;

Nec lignis ut vivat eget, ne ut occidat undis.

Кремінь

Завше в мені є вогонь, але рідко видним буває,

Криється-бо в глибині, визирає — лише від удару.

Дров — щоби жив, а води — щоб умер, йому не потрібно.

* * *

Я на гору круту крем'яную

Буду камінь важкий підіймать…

Леся Українка

«Стукаю в двері каменя. — Це я, впусти мене. — Не маю дверей, — каже камінь» (Віслава Шимборська в перекладі Ярини Сенчишин)… Не впускає камінь (що вже казати про кремінь?) ні краплі, що стукає у його двері, ні вітру, ні сонця: він — непроникна щільність. У тій щільності, десь у найглибшому схові, — іскра, що визирає з тієї глибини лише на сильний стук, на удар таким же кременем… Там, у глибині, поживи тій іскрі не треба: вона спить своїм кремінним сном. Але, тільки-но покине своє кам’яне житло, — тут же, без поживи, й гине. От і підживляла її первісна людина і, як лише могла, так і берегла у клітці ту вогненну пташку, яку подарував їй найтвердіший із каменів, — щоб не таким суворим і твердим було для неї життя (гарно про це — Жозеф Роні у своїй повісті «По вогонь»)…

Отож, акцентує загадка, сухі дрова, загалом усе сухе — життя добутого з кременю вогню. Вода — смерть: там, у кремені, не місце воді; вода й вогонь — погані сусіди. Недарма при впорядкуванні Світу з первісного Хаосу вогонь, як про це Овідій у «Метаморфозах», поміщено «на вершечку світобудови»; земля з її глибинними й поверхневими водами — у фундаментах того велетенського твору.

Є ще інший, невидимий, вогонь — «в одежі слова» (загадку можна б і до нього стосувати). Той гріє тіло, цей — душу. Як той, так і той вимагають поживи; без духовної поживи гасне й той, невидимий. Страшною для первісної людини була втрата фізичного вогню, так само мала б лякати й сьогоднішню людину — втрата вогню, що в одежі слова…

LXXVII. Rotae. Колеса

Rotae

Quattuor aequales currunt ex arte sorores

Sic quasi certantes, cum sit labor omnibus unus;

Et prope sunt pariter nec se contingere possunt.

Колеса

Онде четвірко близнят одні одних наздоганяють

Так, мовби спір завели, хоч одним вони зайняті ділом:

Поряд біжать, одне одного ж їм аніяк не здогнати.

* * *

Колеса для возів і колісниць були в античних майже такі самі, як і в нас: зі спицями (здебільшого металевими) і суцільні, дискові. Під час кінних перегонів, — а це були найпоширеніші у Римі видовища, — важливо було оминути мéту (звідси й наша «метá»), вбитий кам'яний стовп на повороті доріжки, не зачепити його колесом, інакше — катастрофа (так на друзки може розлетітись і колісниця життя, curriculum vitae, — як в Овідія-вигнанця)…

З першим рядком мимоволі згадуємо: «п’яте колесо до воза» (щось геть непотрібне). А ще: «Пора озиратись на задні колеса»… Справді, задні колеса наче постійно здоганяють передні. Та хоча вони й не повільніші, аніж передні, все ж — задні (передніх їм не наздогнати, від себе — не втекти: «кожному — своє»). Як і в нашій загадці: «Чотири брати біжать, та не годні один одного наздогнати». В іншій загадці ті «брати» навіть названі: «чотири брати, та всі Кіндрати» («кіндрат» — грецьке озвучення лат. «квадрат»; рима, бачимо, підказала не вельми підхоже для колеса ім’я).

Змагаючись між собою, ті колеса виконують спільну, одну для всіх, роботу. Labor omnibus unus (одна для всіх праця) — ось на чому найбільше наголошує автор «Загадок», і цей вислів видається відлунням Вергілієвого, з «Георгік»: «Amor omnibus idem» — Всі однаково люблять (дослівно: «В усіх — ця ж сама любов»). Про це ж і Горацій у «Поетичному мистецтві»: при всій складності й розмаїтості твір повинен бути simplex et unum (простим і єдиним), підпорядкованим єдиному задумові. За всієї начебто незгідливості всюди повинна панувати згода — concordia discors: у всіх винаходах людини; у сім'ї, державі, у природі, що є задумом Творця (пор. XXXIX)…

Є ще — небезпечне, дарма що невидиме, колесо Фортуни, яке бере під себе кожного, хто допнувся до верхівки… Є й те, що в дедалі стрімкішому розгоні, що бере під себе вже не одного когось, а всіх, — уже згадуване «колесо темних турбот». І настільки стрімкий його розгін, що й те гудіння переходить в осине, готове ось-ось обірватися, дзижчання «Формули 1»…

Дерев'яні, в залізних обручах, колеса селянського воза (такими, за мого дитинства, ми добирались до Львова). Зазирав на них, як задні «наздоганяють» передніх; дослухався до їхнього голосу: на польових доріжках — тихого, м’якого; на битій дорозі — гуркотливого; на асфальті — гулкого; на бруківці — торохтливого. Цей останній голос чув не лише вухом, а й усім тілом.

LXXVIII. Scalae. Драбина

Scalae

Nos sumus, ad caelum quae scandimus alta petentes,

Concordi fabrica quas unus continet ordo,

Ut simul haerentes per nos nitantur ad auras.

Драбина

Я, котра мірно, по крокові крок, сягаю до неба, —

Витвір, в якому тримається все одного лиш порядку,

Щоб провідницею бути для тих, хто рушив угору.

* * *

І снилось йому, —

ось драбина поставлена на землю,

а верх її сягав аж неба…

(Буття, 28,12)

Драбини, як і колеса, й самі вози, й забавкові візочки, були у римлян подібні до наших: дві довгі жердини, а в них — поперечні на рівній відстані один від одного прикріплені щаблі. Використовували їх, як і ми, для збирання плодів з дерев та для інших господарських потреб; закладали, певно, й на сільські вози (були драбини не для мирних занять — для здобуття оборонних мурів). Були драбини й у житлових приміщеннях, у вбогих кварталах Риму: поет Марціал, знаємо з його епіграм, діставався до своєї «мансарди» аж трьома високими драбинами (в багатших мешканнях були, звісно, сходи)… Тут, як і в попередній загадці, автор акцентує таку потрібну в кожному винаході єдність у різності і злагоду (concordia); гра слів, якою обрамлений другий рядок (concordi — ordo) — ще одне акцентування тієї думки…

Прізвище господаря було Кушнір, а займався — столяркою. При одному зі своїх виробів, воротях, стояв щовечора — дивився на вулицю, майже сільську, на львівському передмісті… «Що так стоїте, пане Кушнір?..» — вітаючись, запитували перехожі. — «Телевізор дивлюся…» А коли ті дивувались, про який телевізор мова, додавав: «Жінка в хаті — свій дивиться, а я ту — свій: хто куди йде чи їде… словом перекинуся…» Була в пана Кушніра драбина власного виробу, добротна, висока драбина. От її й позичали в нього, надто коли садовина вже на порі… Давно відійшов пан Кушнір. Відійшов, а живе й донині — у своєму витворі: «А скоч-но по Кушнірову драбину»… «А в кого то тепер Кушнірова драбина?»… «Піду віднесу Кушнірову драбину»… Що щабель — то вище, по яблуко чи грушку, а далі — просто подивитися… на небо, вдалину, за обрій… Бо то — драбина, крок до неба, до зірок…

LXXIX. Scopa. Мітла

Scopa

Mundi magna parens, laqueo conexa tenaci,

Vincta solo piano, manibus conpressa duabus

Ducor ubique sequens et me quoque cuncta sequuntur.

Мітла

Рід мій — відколи лад світовий: оперезана цупко,

Сунусь по рівній землі, двох рук відчуваючи потиск.

Як посувають мене, так і я, що діткну, — посуваю.

* * *

У перших словах загадки — неперекладність: лат. mundus (грец. kosmos), світ, дослівно значить світлий, чистий, ясний, впорядкований, прекрасний… Отож мітла, чиїм призначенням є порядок, чистота, — велика родичка світу (mundi magna parens); сказано це, зрозуміло, не без гумору: високий стиль — і мітла, річ, хоч і потрібна, але — недорога… До того ж — «засіб пересування» міфічних і казкових жіночих персонажів. А ще — нічна гостя, теж не з веселих, — комета.

У Римі, як і в нас, мітли виготовляли з дрібного галуззя, з пальмового листя і навіть з волосся. Раби, чиїм обов’язком було підмітати, тримати порядок у домі, називались scoparii — мітлярі. У храмі той обов'язок вважали почесним: порядок тут підтримували обрані підлітки-хлопці із знатних родів. Такого прислужника при храмі Аполлона в Дельфах з особливою теплотою, мовби про себе згадуючи, описує Евріпід у своїй трагедії «Іон»: він підмітає східці храму лавровою гілкою, скроплює водою сплети квітів, відганяє птахів…

Мітла — це те, що «по землі бігає, під лавою лягає». Бігаючи — «посуває» все те, що трапляється їй на дорозі (див. передмову, с. 8). Та не все вдається їй одразу посунути: Литок вихоплюється з-під мітли — Всміхнувсь двірник: «Старію…» Людина, вітер і листок — Осіннє тріо…

LXXX. Tintinnabulum. Дзвіночок

Tintinnabulum

Aere rigens curvo patulos conponor in orbes;

Mobilis est intus linguae crepitantis imago;

Non resono positus, motus longeque resulto.

Дзвіночок

Я — весь у міді; вона — мов розтруб довкола мене.

В розтрубі — мов язичка, що охочий лящати, подоба.

В спокої — я мовчу; у неспокої — не замовкаю.

* * *

На Вкраїні дзвонять дзвони,

Щоб сідлали хлопці коней…

У Римі не дзвонили дзвони. Над Вічним містом не розпливались, як кола по воді, невидимі, але лункі — дзвонові кола. Давні римляни виготовляли лише невеличкі різної форми бронзові або залізні дзвоники чи брязкальця (тому й таке ніжне те звуконаслідувальне слово: tintinnabulum — «тін-тін-нальчик»). Їх використовували переважно у ритуалах — для відлякування злих духів, заспокоєння гніву богів, проти негоди, граду, вогню; вішали ті дзвоники на деревах, на городніх опудалах, на шиї домашніх тварин. Були дзвінки при вхідних дверях; дзвінками сповіщали годину, коли відкривались публічні купальні, ними давали знати про початок і закінчення різних видовищ та ігор, уночі — маркували час міської сторожі й таке інше…

Щоби пригадати ялинку (деревце) свого дитинства, мушу спочатку викликати в пам’яті голос сріблястого дзвіночка на тому деревці — саму тихість і лагідність. Коли він, гойднувшись на гілочці, озивався, то на ньому спалахували найкрихітніші — й сам був крихітний — блискітки. Тільки-но пригадую той звук (тихіший од нього хіба що голос польових дзвіночків) — бачу з-поза сімдесятирічної давнини усе деревце, з усіма, які лиш були на ньому, прикрасами. Бачу кожну «баньку», кожне кольорове «очко» на ній, кожну подряпину на її сріблястому тілі, віддзеркалення кожної свічечки — аж до блискучого шпиля й ангелика, що був завершенням деревця. Воістину: спочатку слово, звук…

LXXXI. Lagena. Амфора

Lagena

Mater erat Tellus, genitor est ipse Prometheus;

Auriculaeque regunt geminatae ventre cavato;

Dum misere cecidi, divisit me mea mater.

Амфора

Мати моя — Земля. Прометей кмітливий — мій батько.

Мов у боки я взялась обома руками, огрядна.

А необачно впаду — б’є на кусні мене моя мати.

* * *

Tellus (грец. Ge, Gaia) — Земля, велика матір усього живого (Юпітер — батько). Франкове «Земле, моя всеплодющая мати…» можна б ілюструвати центральною різьбою на спорудженому за Августа великому вівтарі Миру (Ara Pacis): богиня, увінчана квітами, під вуаллю (покровом), що спадає аж до стіп, сидить, підтримуючи двох діток, які подають їй плоди; біля ніг богині — лежить бик і пасеться овечка; довкола — різні плодоносні рослини. В одному з найбагатших кварталів Риму (Каріни) поблизу Есквілінського пагорба був споруджений у вигляді ротонди храм богині Теллюс… Прометей, за переказом, викрав у Юпітера вогонь, отже, став батьком амфори, загалом усіх виробів з глини, адже вони, щоб народитися, мусять, як і черепиця, пройти крізь вогонь…

Із другого рядка, у перекладі, проступає образ опасистої жінки (lagena, глек, — жіночого роду), що взялася руками (в оригіналі — вуха) в боки. У віках загубилася «жіноча» назва глиняного посуду (на зразок «макітра»), жіночість зате яскраво увиразнена у формах, які засвідчують пошану до жінки — дарительки життя, матері, берегині.

Земля, коли її «дитя» падає на неї, б'є його на шматки. Але — й дбайливо береже в собі. З-поза тисячоліть виглянуло на світло денне безліч виробів із глини — пам’яток античної і трипільської культури. Виглянуло, щоби промовити до нас теплотою своїх форм, своїх барв; зображення на античних амфорах — віконця у давноминулі часи… Загадкові узори на наших глиняних виробах, посланцях прадавніх часів, — теж віконця, але у світ ще не звіданий; стежка у той світ — нескінченна. Дослухаючись до голосу римської посудини, згадуємо слова й нашого глека:

З землі робився,

На кружалі крутився,

На огні пікся,

На базарі бував,

Людей годував.

Як упав — то й пропав,

Ніхто й не поховав.

Не завжди «як упав — то й пропав»: умільці-дротярі, склавши черепки розбитого глека, вбирали його в таку майстерну дротяну «сорочку», що міг у ній «годувати людей» іще не один рік. Недарма кажуть у народі: «з файної миски — й черепки файні»…

LXXXII. Conditum. Кондітум (вино, приправлене медом і перцем)

Conditum

Tres olim fuimus qui nomine iungimur uno;

Ex tribus est unus, et tres miscentur in uno;

Quisque bonus per se: melior, qui continent omnes.

Кондітум (вино, приправлене медом і перцем)

Нас було троє колись, під одним нині з’єднані йменням.

З трійці — стали одним: в одне усі троє злилися.

Добрі окремо були, але вкупі — то таки краще.

* * *

Праворуч — сонце.

Ліворуч — місяць.

А так — зоря.

П. Тичина

У загадці, складається враження, відлунюють тогочасні пристрасні суперечки в інтелектуальному світі щодо суті Святої Трійці (т. зв. трінітарійне питання). Загадка є зразком поєднання високого (духовні сфери) з низьким, побутовим. Третій рядок перегукується з нашим: «Одна голова добре, а дві — краще»… Зацікавлений погляд на змішування, коли кожен із складників втрачає в цілості щось своє, наче «знеособлюється», — у Вергілієвій поемі «Сніданок»: «…поступово втрачає своє щось / В суміші кожен складник; було різне — вже однорідне»… А от у сфері духовній — навпаки: «Omne trinum est perfectum» — єдине троїсте — досконале (і коли вони разом, у єдності, — й коли окремо). Про це ж — і Сковорода у своїй праці «Бесіда друга, названа Observatorium specula (по-єврейськи Сіон)»…

Загадку можна перевести й у космологічні площини, тоді її початок звучав би: «Вкупі були ми колись…» «Ми» — тобто три складові частини видимого світу: суходіл, море, небо (теж — трійця), як про це Овідій у зачині «Метаморфоз»: «Поки ще море й земля появилися, поки над ними / Небо прослалось, один доокіл мала вигляд природа, / Хаосом потім назвали її — велетенська, безладна / Купа… […] Бог тоді втрутивсь, однак, і добірніші сили природи: / Неба намет від землі відділив він, а землю від моря…»

LXXXIII. Vinum in acetum conversum. Вино, яке стало оцтом

Vinum in acetum conversum

Sublatum nihil est, nihil est extrinsecus auctum;

Nec tarnen invenio, quicquid prius ipse reliqui;

Quod fueram, non sum; coepi, quod non eram, esse.

Вино, яке стало оцтом

Краплі не додано, краплі й не віднято жодної в мене,

Тільки ж того, що колись, що було в мені, не віднаходжу.

Я — вже не я: починаю буть тим, чим раніше не був я.

* * *

Тема загадки — зміни, що відбуваються в усьому незалежно від зовнішніх чинників, — знову ж веде до рефлексій філософського характеру. «Non sum quális erám» (вже я не той, що колись) — скрушно зізнається Горацій в останній, четвертій, книзі своїх ліричних творів… «І ось моє дитинство померло в мені, а я живу», — теж не без смутку приглядається до свого «я» автор знаменитих «Сповідей» — св. Августин… «Різкі, сухі мої зробились речі…» — з гіркотою констатує й Іван Франко у «Зів’ялому листі»…

«Acetum» у переносному значенні — їдкий сарказм у дотепі. Сповнені такого «оцту» були, зокрема, сатири Ювенала. Дехто все життя живе «з оцтом у серці» (cum aceto in pectore); дехто — на старість «оцтіє» (acescit)… Стосовно ж самого оцту, то стародавні, щоб його отримати, виставляли вино на сонце, додавали до нього різні трави, корінці чи плоди. Були й інші способи виготовлення оцтової приправи, що заслужила собі у римських поетів не надто багато епітетів: вона, та приправа, — гостра, кусюча… А ще — дешева (vile): усього собі жаліє ощадливий селянин у Горацієвій сатирі, окрім оцту: «Так і тремтить над усім і лиш оцту не лічить по краплях».

Насамкінець, знову ж із Горація, — прислів’я: «Раз уже посуд брудний, хай що в нього лий, — стане оцтом». «Посуд» тут у переносному значенні: хоч як навчай людину, а якщо з її грудей (як із «посуду») не вимито залишків бруду, то будь-яка наука піде намарно — «зіпсується». А подібно у Мішеля Монтеня: «Хто не опанував науки добра, тому всі інші науки лише зашкодять»…

LXXXIV. Malum. Яблуко

Malum

Nomen habens Graecum, contentio magna dearum,

Fraus iuvenis pulchri, iunctarum cura sororum,

Excidio Troiae vel bella cruenta peregi.

Яблуко

Грецьке у мене ім'я, між богинями — звада велика;

Красеня-гостя обман і сестер спільна турбота,

Далі — кривава війна й могутньої Трої падіння.

* * *

Яблучко ген на краєчку гіллі червоніє солодке,

Ще й на вершечку самім — забув садівник обірвати.

Ні, не забув — зірвати не зміг: дотягнутися годі.

Сапфо, з «Весільних пісень»

Яблуко грецькою мовою — melon (malon). Сáме яблуко — плід, посвячений Венері; саме воно — символ кохання: кинути на когось яблуком означало зізнатись у любові. У першому рядку загадки — мова про «яблуко незгоди». За переказом, богиня незгоди Еріда, ображена, що її не запросили на весілля Фетіди і Пелея, кинула поміж гостей те яблуко з написом «найпрекраснішій». Гера, Афіна й Афродіта, щоб визначити, кому з них воно належить, звернулись до троянського царевича Паріса, щоб той їх розсудив. Паріс подав яблуко Афродіті (Венері); вона ж допомогла йому, красеню-гостю, викрасти Єлену, дружину спартанського володаря Менелая, що й стало початком Троянської війни…

Сестри, у другому рядку, — Геспериди, дочки Атланта й німфи Геспериди, які стерегли на щасливих островах, що на крайньому Заході, яблука вічної молодості. Здобувши ті яблука, Геракл здійснив свій одинадцятий подвиг…

Є ще латинський іменник pomum, який означає загалом садовий плід. І все ж, хай це загальна назва садовини, бачимо за нею — яблуко (недарма ж яблуко у французів — pomme). І коли у Вергілієвих «Георгіках» читаємо: «…carpént tua póma nepótes» (по плід твій сягатимуть внуки), то бачимо саме яблуко в руках дитини. І добре, коли, смакуючи солодкий, запашний і соковитий плід, вона згадуватиме свого дідуся, що садив ту яблуньку з думкою, якій автор «Георгік» силою свого поетичного хисту дарував вічне тривання: «…carpent tua pjma nepotes» — по плід твій сягатимуть внуки…

Росяною вересневою стежкою повз сусіднє обійстя провадив донечку до школи. На стежці, наче вималюване, з перлинками роси на рум’янці, — яблуко (упало з навислої через огорожу гіллі). Вже сягнула по нього, але батьків голос перестрів дитячу ручку: «Не руш, то чуже…» Так і прожила з образом того яблука, навіть думкою не сягаючи по те, що чужою працею набуте…

LXXXV. Perna. Окіст

Perna

Nobile duco genus magni de gente Catonis;

Una mihi soror est, plures licet esse putentur;

De fumo facies, sapor et mihi salsus inhaesit.

Окіст

Я своє ймення веду від високого роду Катона,

В мене одна лиш сестра, а не більше, як дехто вважає.

Дим на обличчі моїм і присмак солі морської.

* * *

Родове ім'я видатних римських політичних діячів Порціїв Катонів співзвучне зі словом «porcus», свиня. В одній зі своїх сатир (II, 4) Горацій з притаманним йому тонким гумором оповідає про якогось Катія, пихатого знавця кулінарної мудрості, який, на противагу філософам (сам він — «гастрософ»), ціну життя вимірює наїдками та напитками. Ось початок сатири: «Катію! Звідки? Куди?.. — Мені ніколи: мушу вписати / Свіжі думки в ту науку нову, що стоїть нині вище, / Ніж Піфагора й Сократа вчення, ніж Платонова мудрість!»… Ось один із тих «учених» приписів: «Хто перепивсь, тому смажений краб і слимак африканський / Сил додають, а салат лише плаває в шлунку, неначе / В кадобі винному; інша річ — окіст: от ним і підхльостуй / Шлунок, щоби не дрімав…»

Серед наших синонімів окосту «найзапашніший» — шинка (похідні: шинок, шинкар, шинкарка), що є запозиченням з німецької — Schinken. У перекладі з античної літератури те слово, мабуть, надто «пахнуло» б саме нашим, місцевим, колоритом… Смачний «натюрморт» із шинкою (вуджениною) — у Франковому «Лисі Микиті»: «А в спіжарні — Боже кріпкий! / Світ затьмаривсь нам до дрібки, / Стільки ж там добра для нас: / М’яса, сала, вудженини, / Щось п’ять полтів солонини / І довженний ряд ковбас»…

У редагованому «Лисі Микиті» не відчуваємо не лише місцевого, галицького, колориту, а й домінуючого тут запаху шинки (вудженини): «А в коморі — світе милий! / Нам аж очі заболіли, / Стільки там добра для нас: / Риби, сала та свинини / І масної солонини, / Ще й довженний ряд ковбас!»

Підказкою до розгадки може бути тут загадка про колеса (LXXVII): якщо чотири колеса селянського воза — брати, то не всі чотири ноги у свині — сестри, оскільки лише дві задні йдуть на вудженину, тож в однієї задньої ноги — лишень одна сестра, її «напарниця» — perna.

LXXXVI. Malleus. Молот

Malleus

Non ego de toto mihi corpore vindico vires,

Sed capitis pugna nulli certare recuso:

Grande mihi caput est, totum quoque pondus in illo.

Молот

Силою, що в мені є, не всьому я завдячую тілу:

Сила моя в голові: хай там що — напролом вона піде,

Бо не звичайна то голова: в ній — вага всього тіла.

* * *

У кожного в руках тяжкий залізний молот…

І. Франко

Молот — б’є. Це — його робота. Б’є об таку ж, як і він сам, неподатливу твердь: у залізо, що пройшло крізь вогонь, у камінь. Молот — кує те, що не уступає йому в твердості. Кує — поки тепле. А що уступає — те кришить (згадаймо ще раз: «Так молот б’є: на друзки — скло, а сталь — кує»). Молот вимагає твердої руки: що більший розмах, то важчий удар. Рука коваля — тверда: свідком — залізо, що опиняється між молотом і ковадлом. Добре, коли на тому ковадлі, врешті, «мечі перековуватимуть на рала» (Ісая, 2, 4). Горацій же (Оди, І, 35) просить богиню долі, Фортуну, «на новому ковадлі перекувати притуплені в міжусобицях мечі» й звернути їх проти ворогів Риму.

Mente et malleo (розумом і молотом) — одне з латинських гасел. Mens, розум, — щось невидиме, невагоме, що живиться словом. Malleus, молот, — видиме, важке. Розум — це теорія, наука; молот — практика, ремесло. Інакше кажучи, людина у постійному технічному злеті мусить мірно рухати двома крилами: litteris (наукою) і artibus (мистецтвами, ремеслами; франц. «artisan» — ремісник) — поєднувати теорію з практикою (theoria cum praxi). Про це — напис на Львівській політехніці: «Litteris et artibus», що відповідає наведеному вище «Mente et malleo» — розумом і молотом…

«Головою муру не проб’єш» — прислів'я не для молота. Іноді ж і людина не щадить себе — товче собою, як молотком…

LXXXVII. Pistillus. Товкач

Pistillus

Contero cuncta simul virtutis robore magno;

Una mihi cervix, capitum sed forma duorum;

Pro pedibus caput est: nam cetera corpore non sunt.

Товкач

Все я у порох зітру — така моя сила важенна.

Голови дві — на одній тримаються шиї у мене.

А замість ніг — голова, ото — й усе моє тіло.

* * *

У молота — одна голова. Товкач — двоголовий. Між тими двома головами, що поперемінно в роботі, — шия. Як тим товкачем орудує селянин, приготовляючи собі сніданок перед виходом у поле, — знову ж таки Вергілій у своїй поемі «Сніданок» (цей твір, згадаймо ще раз, високо цінував Іван Франко): «Лівою — ще фартуха на кошлатих грудях зап’явши, / В праву бере товкача; зубці часнику, що із гострим / Духом, він тре, а тоді, коли сік він пустив, — усе інше […] / Діло близьке до кінця. Товкач не з трудом, як раніше, — / А веселіше по колу іде, послушний правиці…»

Полемос, бог війни, в комедії Арістофана «Мир» товкачем у ступі товче грецькі міста-поліси. А Плутос, бог багатства, в елегіях Теогніда перемішує у казані роди: знатні — з незнатними: на зорі світової товкотнечі й мішанини…

LXXXVIII. Strigilis aenea. Скребниця

Strigilis aenea

Cuprea curva capax, alienis humida guttis,

Luminibus falsis auri mentita colorem,

Dedita sudori, modico subcumbo labori.

Скребниця

Вигнута мідь беручка, не своєю вологістю вогка,

Блиском оманним себе видаю за золото щире;

Праця моя — пітна, хоч не надто у ній я труджуся.

* * *

Подібно як з покритої воском дощечки пласким кінцем стилоса витирали непотрібні записи, так із тіла спеціальною скребницею (переважно після змагань, у лазнях) зішкрябували змішаний з потом пісок, олію чи іншу мазь, якою змащували тіло; потім купалися, опісля знов змащували тіло оливою. Була це пласка вигнута паличка, виготовлена з бронзи, срібла, слонової кості чи з іншого матеріалу; ручка здебільшого була оздобною (наприклад, у вигляді жіночої чи чоловічої фігурки). Відома статуя роботи знаменитого грецького скульптора Лісіппа (IV ст. до P. X.) представляє юнака, який, власне, орудує такою скребницею; статую так і називають: apoxyomenos — той, хто зшкрябує з себе пісок.

Скребнички використовувались також у жіночому туалеті для зчищення з обличчя різних мазей та помад; така скребничка, певно ж, була дещо делікатніша, аніж звичайна (для «грубошкірих»), якій давали епітети: залізна, мідна, тверда, жорстка, зубчаста (fferrea, aerea, dura, rigida, dentata). Кого неприємно вражав доторк скребниці (серед таких, кажуть, був Август), ті користувались губкою…

LXXXIX. Balneum. Лазня

Balneum

Per totas aedes innoxius introit ignis;

Est calor in medio magnus, quem nemo veretur;

Non est nuda domus, sed nudus convenit hospes.

Лазня

Наскрізь приміщення все нешкідливим пойняте жаром,

А посередині — пломінь живий, та його не бояться.

Голим той дім не назвеш, а от гості — голі у ньому.

* * *

Римлян віддавна вабила вода. Купались у Тибрі, у домашніх, а потім — у суспільних, міських і приватних лазнях, які із зростанням багатств, у добу імперії, ставали дедалі розкішнішими: Рим пишався своїми гарячими лазнями, знаменитими термами, які вражали не тільки величною архітектурою, а й вишуканими вигодами: були тут різні відділи — палестри (зали для гімнастичних вправ), були гарячі, теплі, холодні й парові лазні, були басейни для плавання. Терми Доміціана і Каракалли мали понад три тисячі мармурових сидінь для гостей… У другому рядку загадки мова про т. зв. «гіпокауст», щось на зразок центрального опалення: під долівкою нагрівались котли, а пара з них розходилась трубами, закладеними у стіни й долівку.

Один із листів Сенеки (LXI) дає нам змогу зазирнути в римську лазню часів Нерона (а було їх за Августа вже 900): «Ось саме тепер довкола мене — різноголосий гамір (мешкаю ж над самою лазнею)… Уяви собі навалу голосів та звуків, через які можна зненавидіти власні вуха…» Тут автор «Листів» перераховує всі «джерела» тих звуків: усіх, хто, вправляючи м'язи чи голос, — то хрипить, то скрикує, то виспівує, то б'є м’ячем об стіну; над усіма — оклики вищипувача волосків (були й такі послуги); затихав він — натомість, не своїм голосом, позбуваючись волосків, верещав уже «клієнт»… «А ще, — веде далі філософ, — торговці напоями, ковбасами, солодощами та всілякою іншою поживою, — всяк на свій лад дає про себе знати»… Увесь той гам (плюс іще вуличний) Сенека, — на те він і стоїк, — використовує для своєї ж користі — гартується: «Змушую свій дух бути зосередженим на самому собі й не відволікатись на зовнішнє»…

«Emerge ad vitam meliorem» (випірни до кращого життя) — дораджує філософ в іншому листі, і в тому «випірни» — образ галасливого й каламутного житейського моря, «шаленого» світу, над яким давній мислитель хоче підняти голову — щоб бачити, чути, відчувати…

ХС. Tessera. Гральна кісточка

Tessera

Dedita sum semper voto, non certa futuri;

Iactor in ancipitis varia vertigine casus;

Nunc ego maesta malis, nunc rebus laeta secundis.

Гральна кісточка

Хоч і не зрю майбуття, та надії віддана завше;

Кинуть мене — кручусь, а як упаду — і не знаю.

Тож і невдачу приношу сумну, і радісний успіх.

* * *

Випадок крутить усім. Наші задуми — забавка долі.

Долі не перепреш — випадок крутить усім.

З пізньолатинської поезії

Римляни, окрім інших різних ігор, віддавна залюбки грали в кісточки. Були вони, як і ті, що їх нині використовуємо у грі, шестигранними; на кожній грані було певне число точок («очок»). Грою у прямому розумінні слова правив випадок: учасники гри вкидали кісточки у кубок, потрясали ним і викидали кісточки на спеціальну дошку. Кісточки випадали (кажемо: випало мені), і вигравав той, хто набрав найбільшу кількість очок. Були щасливі й нещасливі кидки. Гра у кісточки відома була з найдавніших часів у Стародавній Греції; на одній з античних ваз зображено Ахілла й Еанта під час гри: два герої у бойовому спорядженні (мабуть, у перерві між боями) нахилились над гральною дошкою — кидають кісточки…

Гральна кісточка у загадці — символ часто оманливої надії, завжди прихованого від людини майбутнього, непевного чергування успіху та невдачі… Уповати на щастя в азартних іграх, з погляду філософа, — то все одно що сподіватися втриматись на невтримному колесі Фортуни… «Людське життя — як гра в кісточки» (Теренцій)… І все ж іноді доводиться здаватися на волю випадку — кидати жереб. З-поза двох тисячоліть чуємо дзвінку латину Юлія Цезаря: «Alea iacta est» — Жереб кинуто…

ХСІ. Pecunia. Гроші

Pecunia

Terra fui primo, latebris abscondita duris;

Nunc aliud pretium flammae nomenque dederunt,

Nec iam terra vocor, licet ex me terra paretur.

Гроші

Ми — землею були, у підземних таїлись темнотах,

Нині вогонь нам імення нове, ціну надав іншу,

Нині ми — не земля, та землі без нас не набігти.

* * *

Друг незрадливий — опора міцна у пору непевну,

Тож понад срібло тобі і понад золото він.

Теогнід

Срібло дешевше од золота; золото — від доброчестя.

Горацій

Спочатку гроші були на землі, ходили по ній (лат. pecunia, гроші, від pecus, отара, вівця; найвагоміша грошова одиниця — бик). Потім — під землею: залізо, мідь, золото, срібло. «Краще б і залишатись їм під землею», — повторювали філософи й поети. Бо одразу ж, ставши купами золота й срібла (argenti pondus et auri), гроші взяли гору над людиною: «Людина — то гроші», — констатував старогрецький поет Алкей ще в VII ст. до P. X. (навіть час, Божий дар, переведено на гроші). З’явилась невиліковна хвороба, що на вид золота-срібла зраджує себе хижим блиском — палахтить в очах захланного. Пропала міра, межа, без чого людина — вже й не людина (вбогість має межу, багатство — не має).

Втім, поет золотої середини, Горацій, не впадає у крайнощі: що поганого в тому, коли на столі всміхається сріблом сільничка?.. У скромному вжитку ті речі служать людині, «всміхаються» їй, а в надмірному — людина служить їм, про що й наше прислів’я: «Хоч на мені жупан дран, єсть у мене грошей джбан». Були, однак, і такі (серед них — Сенека), — хто величезними статками гартував свої чесноти, передусім, скромність: мовляв, не штука бути скромним у нестатках, а от у статках — таки штука…

Отож іще Алкей своїм афоризмом засвідчив владу грошей над людиною. У Римі ж срібні монети почали пускати в обіг щойно в III ст. до P. X. (першість тут, за Геродотом, належить лідійцям); винахідником монети римляни вважали Сатурна (або Януса), перший монетний двір знаходився на Капітолійському пагорбі на території храму староіталійської богині Юнони, що мала своїм епітетом «Moneta» (від moneo — вагадувати, остерігати); звідси й назва: монетний двір, монета… Перші монети в Римі були бронзові (аси), потім — срібні (денари, сестерції), а далі, в часи імперії, — золоті (aurei). Зображення на стародавніх монетах — теж важливі віконця у світ античної культури…

Уже саме слово «багатство», що є синонімом грошей, криє в собі, з погляду античних, хибу (vitium): людині, щоб жити, потрібно не багато, а достатньо — щоб «не боліти, не мерзнути, не прагнути», себто не відчувати спраги. А втім, і «достаток», бачимо зі словників, — це вже не те, що в межах достатнього, — чого «доста», «досить» для людини, щоб забезпечувати себе необхідним, чого вимагає природа: «достаток» — це вже «велика кількість чого-небудь». Отож, «яке життя — така мова».

ХСII. Mulier quae geminos pariebat. Мати близнят

Mulier quae geminos pariebat

Plus ego sustinui quam corpus debuit unum;

Tres animas habui, quas omnes intus alebam;

Abscessere duae, sed tertia paene peregit.

Мати близнят

Більше я понесла, ніж одне має виносить тіло.

Три було в ньому душі, їх усіх я всередині мала.

Впору — дві відійшло; ледь третьої не позбулася.

* * *

Богинею рослинності, опікункою породіль була у римлян діва-мисливиця Діана (у греків — Артеміда). Відома вона як Ілітія, Люціна і Генітала. Їй, «триликій», бо під трьома йменнями вшановувалась, Горацій присвячує одну із своїх од (III, 22), уславляючи її, власне, як рятувальницю породіль (сапфічна строфа, якою складена ода, — теж м'якої, жіночої тональності):

Опікунко гір та лісів дрімучих!

Триразовий клич породіллі вчувши,

Ти — уже при ній: не даєш їй згинуть,

Діво трилика.

Дар прийми — сосну, що мій дім окрила.

Тут щорік тебе підживлю, веселий,

Кров’ю кабана, який іклом збоку

Вдарити мітить.

Доречно зауважити, що Горацій був неодружений (caelebs). У своїх творах часто з великою теплотою згадував батька, який, дарма що був відпущеним на волю рабом, спромігся дати синові освіту у Римі й навіть послав його на «університетські» студії — до Афін. А от про маму (дивна річ!) немає згадки у жодному з його творів. Можливо, синівським почуттям до матері він виповнив незвичайно ніжну оду до Мельпомени (IV, 3), яка, схилившись над колискою немовляти, вдихнула у дитячі груди невгасну любов до поезії.

Автора «Загадок» і тут цікавить число «три»: одне тіло понесло в собі три душі. На думку античних матеріалістів (Лукрецій — їхній послідовник), тіло й душа — щось неподільне (іndividuum), двоєдине: вмирає тіло — вмирає, розпорошуючи свої крихітні «тільця», й душа. У нас «двоєдушні» — у переносному значенні — лицемірні люди, що «кривлять душею». Найвідоміші з близнят — Діоскури (сини Зевса), нерозлучні Кастор і Полідевк, які після смерті стали сузір'ям Близнят.

XCIII. Miles podagricus. Хворий на подагру воїн

Miles podagricus

Bellipotens olim, semper metuendus in armis,

Sexque pedes habui, quos numquam nemo negavit;

Nunc mihi vix duo sunt: inopem me copia reddit.

Хворий на подагру воїн

Воїном був я колись — було кого в січі лякатись.

Мав я шість ніг — ніхто й не смів мені протистояти.

Нині — їх ледве що дві: небагатим — багатство зробило.

* * *

Серед хвороб, про яких є згадки у римських авторів, чи не найчастіше згадувана — подагра (від pod-, що є основою грецького іменника «нога», і дієслова agreuo — «хапати»: вона наче «хапає» за ноги; подібне трапляється й з руками, тоді — chiragra). Хвороба, хоч і не є з тих активних «будівників смерті», про які Лукрецій у своїй поемі, все ж завдає людині чимало прикрощів, надто — воїнові, що хизувався колись шістьма ногами (був, очевидно, вершником), тепер у нього — лиш дві, та й ті хворі (Симфосій знову «бавиться» цифрами).

А що подагра таки допікає людині, про це — епітети: подагра вузлувата, кам’яниста, жорстока, люта, прикра, повільна, лінива, млява (nodosa, lapidosa, dira, saeva, molesta, tarda, iners, ignava). Три останні епітети (це вже наслідки хвороби) не прикрашають жодної людини, тим паче — воїна, що мусить бути спритним, винахідливим, бадьорим… Прикладати припарки до подагри (fomenta podagrom) у римлян — це те, що у нас «мертвому — кадило»…

Про «обтяженого роками», надломленого важким військовим трудом воїна мовить Горацій у початкових рядках першої, адресованої Меценатові сатири. Справді, контраст між повносилою молодістю і немічною старістю особливо разючий, коли йдеться про військову людину: від граничної дієвості — до старечої бездіяльності…

XCIV. Luscus allium vendens. Одноокий торговець часником

Luscus allium vendens

Cernere iam fas est, quod vix tibi credere fas est;

Unus inest oculus, capitum sed milia multa;

Quidquid habet vendit, quod non habet unde parabit?

Одноокий торговець часником

Бачити можна й таке, у що б ти заледве повірив:

Око в торговця одне, а голів — і числа їм немає.

Що в нього є — продає, де ж купить — чого він не має?

* * *

Загадка побудована на грі слів: лат. caput (у мн. capita) означає і головка (часника, цибулі), і голова людини. За переказом, легендарний Нума Помпілій, другий цар Стародавнього Риму, замість «голів» (тобто людей), які, за домовленістю з божеством, мав принести у жертву, склав на жертовник головки цибулі.

Щодо однооких, то римляни вважали їх постійно готовими щось украсти. Про це, зокрема, Марціал у своїй епіграмі (VIII, 59). «Стережись такого гостя, — дораджує поет, — бо він, якщо вже нічого не трапиться під руки, то поцупить, замиливши очі твоєму слузі, бодай його сандалі»…

У третьому рядку загадки — антитеза: vendit — unde parabit (продає — купити ж не може). «Однооким вождем» (luscus dux) римляни назвали свого найгрізнішого ворога — Ганнібала (під час військових походів він осліпнув на одне око). Поліфем із «Одіссеї» — одноокий велет, кіклоп.

XCV. Funambulus. Канатоходець

Funambulus

Inter luciferum caelum terrasque iacentes

Aera per medium docta meat arte viator;

Semita sed brevis est, pedibus nec sufficit ipsis.

Канатоходець

Між площиною землі й зореносним неба наметом,

Ген у повітрі таки, мандрівець уміло йде кроком:

Надто стежина вузька — ледь намацує місце стопою.

* * *

Над прірвою сумні канатоходці…

І. Малкович

Серед найрізноманітніших видовищ, якими римляни захоплювались і в давнину, й у нові часи (видовища з дикими биками, турами, вже у XVII ст., перебуваючи в Римі, описує Микола Гусовський у своїй «Пісні про зубра»), серед різних «циркачів», що виступали не тільки на аренах, а й на вулицях, площах, були також канатоходці. Детальніше про те циркове мистецтво, ще за декілька століть до автора «Загадок» — Петроній у своїй епіграмі:

Наче струна, од стовпа до стовпа, напнута мотузка —

Вправно ступає по ній впевненим кроком юнак.

У вишині, де рушив у путь піднебесний мандрівець,

Птах легкокрилий, — і той в леті хитнеться, бува.

У порожнечі вирівнює крок, розставивши руки,

Щоб із тієї струни не зісковзнула нога.

Так ото, кажуть, Дедал, ходу — на лет замінивши,

Посеред білого дня вдарив повітря крильми.

Скажете: казка; гляньте, однак, — уже ж і не казка:

Он же, немов по струні, з вітром іде чоловік!

До речі, вже десь на початку двадцятого століття у центрі Львова, свідчать записи, теж якийсь канатоходець ступав по напнутій між двома кам’яницями линві, й одного разу — нога таки зісковзнула з тієї «струни»…

Втім, ще античні застерігали, що негоже подивляти мистецтво рівноваги тіла, не зауважуючи тих, хто оволодів найвищим мистецтвом — утримувати рівновагу духу над життєвими урвищами (школа такого мистецтва — філософія).

Ця ж таки античність подала чимало зразків несхитності духу. Боецій, «останній римлянин», написав свій знаменитий твір, «Розраду від Філософії», у в’язниці: очікування страти зробило його філософську фразу ще глибшою, переконливішою… Рясніє й наша історія прикладами такої мужності (за всіх промовляє тортурований, але несхитний Остап із «Тараса Бульби» М. Гоголя)…

На дзеркальному плесі Пісочного озера у Шацьку, пізнього вечора, протяглася щонайтонша струна — від Марса, що в той час (2003) був найближче до Землі… Хтось таки й на ту струну ступить, поєднавши рівновагу тіла з такою ж рівновагою духу…

XCVI. De VIII tollas VII et remanet VI. Від VIII відніми VII, і залишиться VI

De VIII tollas VII et remanet VI

Nunc mihi iam credas, fieri quod posse negatur;

Octo tenes manibus, sed me monstrante magistra

Sublatis septem reliqui tibi sex remanebunt.

Від VIII відніми VII, і залишиться VI

Ну, а тепер ти повір — у що й повірити годі:

Є в тебе вісім в руці, але — доказати беруся —

Що, коли сім забереш, то шість залишиться в тебе.

* * *

Така цифрова головоломка побудована на імітуванні пальцями римських цифрЮ Пропонують таку розгадку: один якийсь палець — одиниця (І); два розведені (тут — великий і вказівний) — п’ятірка: V. Загадку можна розбити на три «дії». І) Розводимо великий і вказівний палець, щоб мати п'ятірку (V); решта пальців творять три одиниці (III), що в сумі дає вісім (VIII). 2) Забравши великий і вказівний пальці — забираємо самим і V, і II, тобто саму п’ятірку (V) включно з тими двома пальцями (II), що її творили, а це разом дає сім (VII). 3) Залишаються три пальці (III); якщо двома з них знову зобразити п’ятірку, то разом вони складуться у шістку (VI).

XCVII. Umbra. Тінь

Umbra

Insidias nullas vereor de fraude latentis;

Nam deus attribuit nobis haec munera formae,

Quod me nemo movet, nisi qui prius ipse movetur.

Тінь

Я не боюся, що хтось тайкома мене упіймає —

Бог мене хистом таким наділив, таку дав природу:

Хто б мене зрушить хотів, має сам рухнутися спершу.

* * *

Дроворубе, зрубай мою тінь…

Ґ. Лорка

Тінь віддавна — щось загадкове, містичне. Це і людина (без неї — і її тіні не буде), і не людина, а лишень — її тінь. Звідси — й уявлення про світ тіней у підземному царстві: там — безпам'ятні, безголосі подоби людей, тіні. В надземному світі, щоб була тінь, потрібне сонце; в підземному, щоб були тіні, навпаки, потрібно, щоб не було сонця. Полеглий герой у Гомера спускається у володіння Аїда (Невида) зі своїм «довготінним» списом. Але на межі того світу спис уже втрачає свій епітет: там він — просто тінь, яка вже не має своєї тіні, як і воїн — своєї. Там — самотність… Є щось загадкове, містичне, притягальне й у театрі тіней…

Але в загадці мова про ту тінь, яка невідступно йде за людиною, тінь наземну, яку годі відділити від тієї речі, завдяки якій вона і є тінню. «Дроворубе, зрубай мою тінь…» — благає у поезії Лорки всохле помаранчеве дерево, бо тільки так воно може позбутись своєї безлистої, безплідної тіні… Тінь дерева у спекотних краях — рятівний прихист для людини. Кожен античний поет віддав шану гостинній тіні — «першому храмові», в який входила людина (можна б укласти об’ємну антологію — про тінь). Початок першої Вергілієвої буколіки (пастушої пісні) — милий для кожної людини «образок»: «Тітіре, ти ото, лігши собі під буком розлогим, / Пісню пастушу свою на тонкій награєш сопілчині…»

«Хто мені скаже, що я таке?» — запитав блазня король Лір. А той: «Лірова тінь». І знову ж — загадка: чи слова блазня — це відповідь на першу частину запитання («Хто мені скаже…»), а чи на другу («…що я таке?»). Тінь — безмовна, але — і красномовна, і правдомовна у тій безмовності, як у Горація: «Pulvis et umbra sumus» (Ми — це лиш порох і тінь). І в цьому «ми» — і королі, й жебраки… Ледь помітний перегук із Горацієм, зокрема, з його «Пам'ятником», — у знаменитій мініатюрі Ґ. Лорки «Chopo у torre» (Сокір і вежа)…

XCVIII. Echo. Exo

Echo

Virgo modesta nimis legem bene servo pudoris:

Ore procax non sum nec sum temeraria linguae;

Ultra nolo loqui, sed do responsa loquenti.

Exo

Діва я скромна, понад усе соромливість шаную:

Надто скупа на слова, язика у мовчанці тримаю.

Слова свого не зроню — на мовлене відповідаю.

* * *

Є декілька версій міфу про німфу Ехо, яка уособлює відлуння, що його чути у горах та лісах. За однією з них красуня Ехо, що прекрасно грала на сопілці, відкинула пристрасну любов лісового бога Пана, теж сопілкаря. Розгніваний Пан наслав на неї пастухів, затьмаривши їм розум. Вони зловили Ехо, пошматували її тіло і розкидали його по всій околиці. Але з волі Муз не загинув голос їх улюбленої вихованки: Ехо, чий голос разом із тілом прийняла Земля, відгукується, наслідуючи, як і колись, із сопілкою, голоси людей і птахів, грайливо повторює будь-які звуки…

За іншою версією, Ехо закохалася в Нарциса, але той не відповів їй взаємністю. Ехо, страждаючи, так висохла, що від неї залишився тільки її голос… Був іще міф про те, як Гера, ревнуючи свого чоловіка Зевса, розшукувала його в горах серед німф, але говірлива Ехо заважала богині. За це Гера відібрала їй мову; відтоді Ехо повторює лише закінчення почутих слів. Подібно — у т. зв. «зміїних віршах», загалом у двовіршах (елегійних дистихах), де початок гекзаметра відлунює наприкінці пентаметра, як-от: «Будить луну раз у раз, озиваючись десь у печерах, / Мукання із пасовищ, будить луну раз у раз».

Відлуння — то наче тінь голосу. Відсутність тіні — то пустеля для ока; відсутність відлуння — така ж пустеля для вуха, для душі. Людина в постійному очікуванні відлуння. Навіть у відкритому морі, коли берег далеко: «Гей-я, вдармо веслом! Хай здаля нам одлунює: гей-я!» Навіть у Космосі. Бо відлуння — це мовби доторк до межі, це повернення. «Мене жахає мовчання тих неосяжних просторів» (Паскаль про Космос). Саме мовчання, яким повниться простір, де немає, куди б не податися, жодних меж… Декілька збірок перекладів Г. Кочура — під однаковою назвою: «Відлуння». У тій назві — глибокий сенс перекладу, загалом життя: відлуння єднає людей у духовному просторі…

ХСІХ. Somnus. Сон

Somnus

Sponte mea veniens varias ostendo figuras;

Fingo metus vanos nullo discrimine veri;

Sed me nemo videt, nisi qui sua lumina claudit.

Сон

Я — несподіваний гість, усілякі висвітлюю з'яви,

Різні сплітаю страхи, за якими — жодної правди.

Та не побачить мене ніхто, поки віч не закриє.

* * *

Ой ходить сон коло вікон,

А дрімота коло плота.

«О ти, хто спиш, скажи мені, що таке сон», — запитує Леонардо з вершин Високого Відродження. Запитує античну добу, запитує свою, нашу й прийдешню: «Що таке сон?..» І немає на те запитання відповіді. Бо той, хто спить, — не відповість. А прокинувшись — теж не відповість, бо знатиме не більше, аніж той, хто запитує… Хтозна чи вклалася б в одну лишень книгу й антологія снів, справжніх і надуманих, що їх описали, починаючи від Гомера, античні автори. Та скільки б не було їх, тих описів, всі вони ведуть у світ незвіданого, у той загадковий стан, коли людина бачить із заплющеними очима (інакше й не побачить) щось найдивовижніше, химерне, абсурдне — у що, одначе, втрутитись не може. Бо не вона є «режисером» тих видовищ (точніше — видив)…

Інша річ — мрія, сон наяву, мрії-сни, коли сама ж людина вибудовує свої візії, погоджуючи їх зі своїми сподіваннями. Більша частина творів найелегійнішого з-поміж античних елегіків, Тібулла, — це, власне, сни наяву. Його сучасник, Проперцій, любив описувати таки реальні сни: «Бачив я, світе мій, сон…» (II, 26). Античні (як і ми) і вірили в сни, і не вірили в них (ще у Гомера — про дві брами сну: однією вилітають правдиві сни, другою — оманні). Дивувались, як і ми дивуємось: сон — «брат смерті», але водночас, той же сон, — щось найсолодше; як же сон може поєднувати непоєднувальне: смерть — і солодкість?..

Отож і сон, і те, що бачимо вві сні, — вічна тема. Скласти всі античні сни докупи — був би довжелезний (і таки цікавий!) «серіал». Але один кадр у тому серіалі вражав би найбільше. Це, з «Іліади», — коли Ахілл побачив уві сні свого полеглого друга Патрокла. Той нарікає на свою кривду: тіні померлих відганяють його душу від Аїдової брами, й блукатиме вона доти, поки друзі не спалять його тіла. Пророкує й Ахіллові близьку його смерть (віщі сни!), а далі просить: «Кості мої поховай од твоїх не окремо, Ахілле, / Разом, як ми в нашім домі зростали, нехай спочивають»… Йому ж — Ахілл: «Ближче до мене підходь! Обнімім один одного міцно / Й хоч на хвилину болючим уп’ємося щирим риданням!» Але дарма: хоча сон і брат смерті — між простягненими руками друзів пролягає нездоланна межа потойбіччя: «Мовивши так, простягнув він товаришу любому руки, / Та не обняв, — душа його зникла, як дим той, під землю / З шелестом тихим…» І захлинувся б од невимовного болю герой, якби не рятівне пробудження: «Скочив на ноги Ахілл…»

При сумній темі — для усмішки (епіграма пізньолатинського анонімного поета): «Сонячний Феб уві сні повелів, щоб вина не вживав я, / Феба веління — закон: поки не сплю, поти п’ю»…

С. Monumentum. Пам'ятник

Monumentum

Nomen habens hominis post ultima fata relinquo:

Nomen inane manet, sed dulcis vita profugit;

Vita tarnen superest meritis post tempora vitae.

Пам'ятник

Ймення людини, яка відійшла, — собі залишаю.

Ось воно, ймення пусте, а миле життя — відлетіло.

Все ж я заслуги людського життя од смерті рятую.

* * *

Загадка підсумовує нескінченні роздуми античних над смертю — і життям у слові. Пам’ять — ось на що й вони покладали надію. Найстрашніше, що може чекати на людину (і в житті, і по смерті) — забуття. А щоб пам’ять тривала якомога довше, споруджували пам'ятники, monumenta (досл. те, що нагадує) — з бронзи, з каменю… «Боже святий, не роби з мене статуї», — благає Юліан Тувім, натякаючи на знаменитий «Exegi monumentum…» Горація, від якого, наче кола по воді, пішло безліч «Пам’ятників» («Я памятник себе воздвиг…», — повторює зачин Горацієвої оди й О. Пушкін). Але саме Горацій не хоче бути непорушною «статуєю»: його «пам’ятник», якщо вчитатись у «зашифровані» образи знаменитої оди (III, 30) — це могутнє дерево, чиє листя, постійно оновлюючись, єднатиме прийдешні покоління словом («листя — мова дерев») — словом Горація. Вийшовши з низів, він завжди «зростатиме у свіжій своїй славі» (бронза, камінь і зростання — щось несумісне)…

Отож, підсумовує автор «Загадок», ймення — не лише порожній звук (nomen inane) — у ньому живуть людські заслуги (merita) — краща, чи то пак більша, якщо словами Горація (multaque pars mei), частка людського життя. Але час (згадаймо першу загадку) не дармує. Гарно про це, хоч і сумно, — Авсоній у своїй епіграмі, яку переклав М. Зеров («Ім’я на мармурі»):

Літера тільки єдина блищить, і дві крапки за нею:

«Люцій!» — читаємо ми власне наймення мерця.

Далі нарізане «М», але «М» не цілком збереглося,

Камінь упав і вгорі літеру ту пощербив.

І не вгадає ніхто із остачі нужденної — Марій,

Марцій чи, може, Метелл тут під землею поліг.

Порозпадались на порох усі переплутані скалки, —

Як уложити тепер прізвище з них родове?

Чи ж дивуватися смерті людей? Не втече від загину

Камінь могили твердий, імені слава дзвінка.

Що таке «слава дзвінка», над тим думав і Т. Шевченко (як Горацій — син відпущеного на волю раба, так і він — відкуплений на волю син кріпака), тож невипадково закінчує свій «Заповіт», свій «Пам’ятник», знову ж таки, словом — «…незлим тихим»…

Отож, іще раз увиразнюючи циклічність композиції «Загадок» (стилос — пам’ятник), закінчімо наші роздуми на веселій ноті — пізньолатинським двовіршем: «Смерть не поглине мене: залишаю пам’ять про себе. / Ти лишень, книжко, живи — смерть не поглине мене»…

Примітки (до електронної версії)

Помилка набору, виявлена та виправлена верстальником електронної версії

С. 33: Воно — в дитячій душі, яка, хоч на слова ще не багата, зате відкрита для казки, для тієї незбагненної радості, що у білій барві, як в І. Буніна: «Ах темен, темен мир, и чувствуют [лиш] => лишь дети, / Какая тишина и радость в белом цвете».

Примечания

1

Звідси й популярність «Загадок» Симфосія і в пізньоантичну добу: чимало з них вплетено в текст читаної в Середньовіччі «Повісті про Аполлонія Тірського» (латиномовна версія втраченого грецького оригіналу з III ст. після P. X.). У нові часи «Загадки» Симфосія, хоча дещо призабуті, все ж знаходять своїх видавців, зокрема, у Франції (кінець XVI ст.), згодом у Німеччині, в інших краях. Наш переклад здійснено за: «The Hundred Riddles of Symphosius» (Вудсток, Вермонт, 1912); перекладач брав до уваги й інші видання.

Частково загадки Симфосія опубліковані у книзі: «Відлуння золотого віку. Антологія пізньої латинської поезії» (Львів: Піраміда, 2012).

У нашому виданні текст «Загадок» подано в повному обсязі і в новій редакції перекладача.

Content

СТО ЗАГАДОК СИМФОСІЯ
Переклад з латинської, коментарі-есеї Андрія Содомори

ЗАГАДКОВИЙ МІСТОК: ВІД СТИЛОСА — ДО ПАМ'ЯТНИКА

Prologus. Передмова

I. Graphium (Stilus). Писало (стилос)

II. Harundo. Очеретина

III. Anulus cum gemma. Перстень з печаткою

IV. Clavis Ключ

V. Catena Ланцюг

VI. Tegula. Черепиця

VII. Fumus. Дим

VIII. Nebula. Хмара

IX. Pluvia. Злива

X. Glacies. Льодяна скоринка

XI. Nix. Сніг

XII. Flumen et piscis. Ріка і риби

XIII. Navis. Корабельна сосна

XIV. Pullus in ovo. Курятко в яйці

XV. Vipera. Гадюка

XVI. Tinea. Книжкова міль

XVII. Aranea. Павук

XVIII. Coclea. Слимак

XIX. Rana. Жаба

XX. Testudo. Черепаха

XXI. Talpa. Кріт

XXII. Formica. Мураха

XXIII. Musca. Муха

XXIV. Curculio. Збіжевий черв’як

XXV. Mus. Миша

XXVI. Grus. Журавель

XXVII. Cornix. Ворона

XXVIII. Vespertilio. Лилик

XXIX. Ericius. Їжак

XXX. Pediculus. Воша

XXXI. Phoenix. Фенікс

XXXII. Taurus. Бик

XXXIII. Lupus. Вовк

XXXIV. Vulpes. Лисиця

XXXV. Capra. Коза

XXXVI. Porcus. Свиня

XXXVII. Mula. Мул

XXXVIII. Tigris. Тигр

XXXIX. Centaurus. Кентавр

XL. Papaver. Мак

XLI. Malva. Мальва

XLII. Beta. Буряк

XLIII. Cucurbita. Гарбуз

XLIV. Сера. Цибуля

XLV. Rosa. Троянда

XLVI. Viola. Фіалка

XLVII. Tus. Ладан

XLVIII. Murra (Myrrha). Mippa

XLIX. Ebur. Слонова кістка

L. Fenum. Сіно

LI. Mola. Жорна

LII. Farina. Мука

LIII. Vitis. Виноградна лоза

LIV. Amus. Гачок

LV. Acula. Голка

LVI. Caliga. Черевик

LVII. Clavus caligarius. Черевичний цвях

LVIII. Capillus. Волосок

LIX. Pila. М'яч

LX. Serra. Пила

LXI. Ancora. Якір

LXII. Pons. Міст

LXIII. Spongia. Губка

LXIV. Tridens. Тризубець

LXV. Sagitta. Стріла

LXVI. Flagellum. Батіг

LXVII. Lanterna. Ліхтар

LXVIII. Vitreum. Скло

LXIX. Speculum. Дзеркало

LXX. Clepsydra. Клепсидра

LXXI. Puteus. Криниця

LXXII. Tubus. Дерев'яний водогін

LXXIII. Uter. Mix

LXXIV. Lapis. Камінь

LXXV. Calx. Вапно

LXXVI. Silex. Кремінь

LXXVII. Rotae. Колеса

LXXVIII. Scalae. Драбина

LXXIX. Scopa. Мітла

LXXX. Tintinnabulum. Дзвіночок

LXXXI. Lagena. Амфора

LXXXII. Conditum. Кондітум (вино, приправлене медом і перцем)

LXXXIII. Vinum in acetum conversum. Вино, яке стало оцтом

LXXXIV. Malum. Яблуко

LXXXV. Perna. Окіст

LXXXVI. Malleus. Молот

LXXXVII. Pistillus. Товкач

LXXXVIII. Strigilis aenea. Скребниця

LXXXIX. Balneum. Лазня

ХС. Tessera. Гральна кісточка

ХСІ. Pecunia. Гроші

ХСII. Mulier quae geminos pariebat. Мати близнят

XCIII. Miles podagricus. Хворий на подагру воїн

XCIV. Luscus allium vendens. Одноокий торговець часником

XCV. Funambulus. Канатоходець

XCVI. De VIII tollas VII et remanet VI. Від VIII відніми VII, і залишиться VI

XCVII. Umbra. Тінь

XCVIII. Echo. Exo

ХСІХ. Somnus. Сон

С. Monumentum. Пам'ятник

Примітки (до електронної версії)

Примечания