Крістофер Паоліні

Ерагон

Пролог

Тінь Смерка

Вітер завивав, сповняючи ніч незнайомими запахами — передвісниками світової бурі. Кремезний Смерк звів голову і вдихнув повітря. Якби не багрове волосся й криваво-червоні очі, можна було б подумати, що це людина.

Раптом він зіщулився й принишк. Так, не було жодних сумнівів: вони тут. А може, це пастка? Оцінивши ситуацію, він холодно наказав: «Розійдіться, сховайтеся за кущами й деревами. І хто б не наблизився, зупиніть його… або помріть».

Навколо Смерка заметушилось дванадцять ургалів, озброєних короткими мечами та круглими залізними щитами з якимись чорними знаками. Ці кривоногі потвори з товстими, ніби навмисне створеними для бою, руками, зовні нагадували людей. Над маленькими вухами вони мали пару закручених рогів. Ледь чутно порохкуючи, потворні істоти пірнули в хащі.

За мить шурхіт стих, і довкола знову запанувала тиша.

Сховавшись за стовбуром, Смерк не зводив очей з темної стежки. Досвідчений звір, він розрізняв на ній геть усе аж до найменших дрібничок: слабкого місячного сяйва було досить, аби бачити кожну гілку, кожен листочок так само гарно, як сонячного дня. Збоку Смерк видавався неприродно застиглим. По лезу довгого меча, що його він тримав у руці, тяглася тоненька, наче волосинка, подряпина. Вузький клинок міг легко ввійти поміж ребрами, але не зламався б навіть об найміцніший панцир.

На відміну від гострозорого Смерка, ургали ледь-ледь розрізняли дорогу. Вони сунули навпомацки, наче сліпі, шкопиртаючи об власні обладунки. Раптом тишу порушило пронизливе ухкання сови. Загін на мить застиг. Коли птах пролетів, вони поплентались далі, здригаючись від нічного холоду. Несподівано під важким чоботом одного з ургалів тріснула суха гілка. Смерк застережливо шикнув, і чудовиська відсахнулись назад. Ці потвори смерділи, наче тухлятина, але Смерк намагався пересилити свою огиду. Урешті-решт, вони лише знаряддя в його руках, та й годі.

Час спливав дуже повільно, і Смерка брала нетерплячка. Певно, сморід ургалів було чутно на весь ліс. Смерк не дозволяв їм зводитись на ноги, аби розігріти м’язи. До себе він також був безжальний і непорушно продовжував удивлятися в нічну темряву. Новий подув вітру зашарудів гіллям і приніс іще сильніший запах, що його вже зачув був Смерк. Він збуджено загарчав і вишкірив зуби.

— Приготуйтеся, — прошепотів він.

Усе його тіло тремтіло від напруги, а кінчик меча нервово здригався. Скільки змов влаштовано, скільки пережито болю — і все заради цієї миті. Цього разу все неодмінно має вийти.

Кошлаті брови ургалів сіпнулися, очі зблиснули вогнем, руки міцніше стисли зброю. Смерк почув брязкіт металу, по камінню зацокотіли копита. Нарешті з темряви з’явилися розпливчаті постаті.

Троє вершників на білих конях швидко наближалися до засідки. Вони з гордою поставою трималися в сідлах і були закутані в довгі плащі, що виблискували в місячному сяйві, наче рідке срібло.

Це були славнозвісні ельфи. Перший вершник мав гострі вуха й тонкі розльотисті брови, що надавали йому деякої елегантності. Його струнка й водночас міцна статура нагадувала готову до бою рапіру. Через плече ельф тримав великого лука із сагайдаком, у якому були стріли з лебединим пір’ям на хвості; на боці в нього виблискував меч.

Третій ельф мав таке саме бліде кутасте обличчя. Він також був озброєний; у правій руці тримав довгого списа, а на його поясі висів сріблястий кинджал. Голову ельфа захищав шолом напрочуд тонкої роботи, прикрашений бурштином і золотом.

Між ними їхала ельфійка, чиє волосся було чорнішим за крило ворона. Вона виглядала незворушною й величною. Її світлі очі, відтінені довгими чорними локонами, випромінювали рішучість. Навіть без прикрас вона все одно була чарівна. Ельфійка також мала меч і довгий лук із сагайдаком. На колінах вона тримала якусь торбинку. Час від часу ельфійка поглядала на неї, аби пересвідчитись, чи та на місці.

Раптом один із ельфів щось тихо їй сказав, але Смерк не розчув, що саме. Ельфійка владно відповіла, і її супутники помінялись місцями. На чолі загону став ельф у шоломі. Він зручніше взяв спис, ніби готуючись до нападу. Проте ніхто з ельфів не помітив ані Смерка, ані засідки ургалів.

Смерк уже тішився, передчуваючи легку неремогу, аж раптом вітер змінив напрямок і війнув на ельфів нестерпним смородом ургалів. Коні миттю сахнулися вбік і злякано захропли. Вершники насторожились і, озирнувшись, раптово повернули й пришпорили своїх скакунів.

Кінь ельфійки помчав уперед, залишивши охоронців далеко позаду. Тим часом ургали схопилися на ноги, засипаючи ельфів зливою чорних стріл. Вистрибнувши із засідки, Смерк здійняв праву руку й гукнув: «Гарізла!».

Червона блискавка, спрямована в ельфійку, вистрілила з його долоні, заливши ліс кривавим світлом. Промінь влучив у коня; той шкопиртнув і з надривним іржанням упав на землю, але ельфійка встигла напрочуд спритно з нього зіскочити. Опинившись на землі, вона кинулась до своїх супутників.

Але смертоносні стріли ургалів уже вразили ельфів. Стікаючи кров’ю, ті попадали зі своїх скакунів. Ургали кинулись до переможених суперників, та Смерк загорлав: «За нею! Мені потрібна вона!». Потвори, рохкаючи, скорилися наказу.

Коли ельфійка побачила своїх забитих супутників, з її прекрасних вуст злетів розпачливий зойк. Вона хотіла була бігти до них, але потім з прокльонами кинулась до лісу.

Доки ургали продиралися крізь хащі, Смерк виліз на уламок гранітної скелі, що височів над лісом. Звідси було видно все. Раптом він здійняв руку й вигукнув: «Бойтк Істалрі!» — і ліс довкола спалахнув вогнем. Смерк безжально випалював одну ділянку за другою, аж доки вогняна стихія не оточила місце засідки смертельним кільцем. Полум’я над лісом було схоже на розтоплену корону. Задоволений Смерк продовжував уважно слідкувати за вогненним кільцем, не даючи йому згаснути.

І вогонь не вщухав, невблаганно наближаючись до тієї галявини, якою нишпорили ургали. Раптом Смерк почув крики й пронизливий тваринний рев. Крізь хащі він побачив, як троє його підручних упали мертвими. За мить, тікаючи від решти нападників, неподалік промчала ельфійка.

Вона бігла стрімголов просто до кривобокого гранітного уламка, де причаївся Смерк. Приготувавшись, він несподівано підстрибнув угору й вправно приземлився перед утікачкою. Та миттю розвернулася й побігла назад до стежки. Чорна кров ургалів стікала з її меча, забруднюючи торбинку, яку ельфійка не випускала з рук.

Рогаті потвори вискочили з лісу й оточили свою жертву, перекриваючи їй усі шляхи до відступу. Вона з розпачем роззирнулася навсібіч, шукаючи виходу з пастки. А побачивши, що виходу немає, ельфійка з королівською гідністю випросталась, презирливо спостерігаючи за Смерком. Той з піднятою рукою наблизився до полонянки і, тішачись з її безпорадності, наказав: «Схопити її».

Та коли ургали кинулись було вперед, ельфійка швидко розв’язала свою торбинку, вихоПИВШИ з неї великий Сапфіровий камінь. Його гладенька поверхня замерехтіла, віддзеркалюючи світло лісової пожежі. Полонянка здійняла камінь над головою, її уста нечутно шепотіли якесь закляття. У розпачі Смерк вигукнув: «Гарізла!».

З його руки знову з’явилася куля червоного полум’я і, наче та стріла, полетіла в бік ельфійки. Але було вже надто пізно. Смарагдове сяйво на мить освітило нічний ліс, і камінь щез. Цієї ж миті вогняна стріла влучила в ельфійку, і та впала без пам’яті.

Аж завивши від люті, Смерк щосили ввігнав свого меча в найближче дерево. Лезо наполовину ввійшло в стовбур і застрягло, а руків’я дрібно затремтіло на довгому клинку. Раптом зі Смеркової руки зірвалися ще дев’ять блискавок і вразили всіх ургалів. Розлючена істота витягла з дерева свого меча й наблизилась до ельфійки.

Коли та, заламавши свої тонкі руки, звела до неба очі, з її тонких вуст злетіло прокляття на якійсь невідомій мові. І тільки холодні зірки — незворушні потойбічні свідки — мовчки спостерігали за нею. Скривившись від огиди, потвора глянула на розпростерту ельфійку.

Її краса могла зачарувати будь-кого зі смертних, та Смеркові було байдуже. Перш за все він пересвідчився, що камінь справді зник, потім вивів свого коня зі схованки між деревами й прив’язав ельфійку до сідла. Урешті-решт, він сів на коня й подався геть.

Смерк гасив полум’я тільки на своєму шляху, залишаючи решту лісу в обіймах вогню.

Знахідка

Ставши навколішки в прим’ятому очереті, Ерагон пильно придивлявся до слідів. Відбитки ратиць підказували йому, що олені пройшли цими луками десь із півгодини тому. Незабаром вони мали зупинитися на ночівлю. Його ціль, маленька самка, яка помітно накульгувала на ліву передню ногу, ще й досі перебувала в стаді. Парубок навіть дивувався, як вона примудрилася не потрапити в пазурі вовка чи ведмедя.

Високе небо було погожим, у повітрі грався легенький вітерець. Срібляста хмаринка поволі пливла понад горами, які оточували цю місцину з усіх боків. Її краї віддзеркалювали червонясте світло повного місяця, що лежав між двома верхівками гір, наче в колисці, і нагадував про час осінніх жнив. Гірські струмки стрімко збігали з неприступних льодовиків і мерехтливих снігових вершин. Над полониною висів такий густий туман, що мисливець майже не бачив власних ніг.

Ерагону було п’ятнадцять, менш ніж за рік він мусив стати дорослим. Чорні брови відтіняли його темно-карі очі. Парубок увесь час безугавно працював, тож одяг йому геть обшарпався. У піхвах на поясі висів мисливський ніж, а тисовий лук було захищено від туману футляром з оленячої шкіри. За плечима на дерев’яній палиці він ніс торбинку.

Переслідуючи самицю оленя, Ерагон зайшов далеко в Хребет — дике гірське пасмо, що тяглося з півдня на північ Алагезії. Люди часто приносили з цих гір погані чутки, які не віщували нічого доброго. Та незважаючи на це, Ерагон не боявся Хребта — він був чи не єдиним мисливцем з усього Карвахола, котрий насмілився полювати так глибоко між його скелястих круч.

Його похід тривав ось уже третю добу, тож запаси їжі наполовину вичерпалися. Якщо він не дістане цього оленя, то доведеться повертатися додому з порожніми руками. Зовсім швидко розпочнеться зима, його родині потрібне буде м’ясо, а купувати м’ясо в Карвахолі Ерагону було не по кишені.

Рішуче налаштований, парубок якусь мить постояв у слабкому місячному сяйві, а потім хутко рушив лісом до найближчого межигір’я, де, на його думку, мали відпочивати олені. Дерева затуляли небо й відкидали на землю мереживні тіні. Вряди-годи мисливець поглядав на сліди: він знав дорогу.

Вийшовши на полонину, Ерагон неквапом взявся за лук, витяг три стріли й поклав одну з них на тятиву, тримаючи решту в лівій руці Місячне сяйво вихоплювало з темряви два десятки оленів, що застигли на траві. Самиця, за якою він стежив, спочивала скраєчку, незграбно випроставши передню ногу.

Ерагон нечутно підкрався ближче, тримаючи лук напоготові. Як довго він чекав цієї миті! Затамувавши подих, юнак прицілився і… раптовий вибух розірвав довколишню тишу.

Олені посхоплювалися на ноги. Ерагон хотів був кинутись навперейми, але пекельний вогонь обпік йому щоку. Він насилу пустив стрілу в оленя, що пробігав повз нього. Просвистівши зовсім поруч із ціллю, стріла щезла в темряві. Лаючись, мисливець розвернувся й навмання вистрілив удруге.

Позаду парубка, де щойно був олень, тепер лежала випалена полум’ям галявина. Утративши своє колюче вбрання, самотньо стояли голісінькі сосни, а траву було геть витолочено. Тоненький димок здіймався в повітря, розносячи запах горілого. Посеред згарища виднівся блискучий синій камінь. Туман, що звивався над галявиною, почав огортати його своїми тонкими пасмами.

Якийсь час Ерагон перечікував можливу не6езпеку, але, крім туману, більше нічого так і не помітив. Нарешті він трохи послабив тятиву й зробив кілька кроків уперед, увійшовши в бліду тінь місяця. Юнак наблизився до каменя, обережно торкнувся його стрілою й миттю відскочив назад. Нічого не сталося, тож він з острахом підняв незнайому річ.

Ще ніколи природа не створювала камінь, відточений так досконало. Його бездоганно гладеньку темно-синю поверхню вкривало павутиння тонких прожилок. На доторк він був холодний і нагадував застиглий шовк. Овальної форми, приблизно з фут завдовжки, камінь важив кілька фунтів, хоча на вигляд мав бути важчим.

Знахідка видалась Ерагонові чудовою й водночас страшною. «Звідкіля тут цей камінь? Для чого він?» — не міг збагнути юнак. До того ж, було геть незрозуміло, чи він з’явився тут випадково, чи навмисне? «Якщо згадати старі перекази, — подумав Ерагон, — то без магії тут не обійшлося, отже, слід бути обережним».

«Але що його робити з цим каменем? — подумки запитав себе юнак. — Нести його буде важко, та ще, чого доброго, й небезпечно. Краще залишу його тут». Трохи повагавшись, Ерагон уже намірився кинути камінь геть, але щось його зупинило. «Принаймні за нього можна купити хоч якісь харчі», — подумав він, знизав плечима й запхав камінь до торби.

Відкрита полонина була надто небезпечною для ночівлі, тож юнак, повернувшись до лісу, розстелив свою похідну постіль під вивернутим корінням старезного дерева. Повечерявши хлібом і сиром, він загорнувся в ковдру й, перш ніж поринув у сон, довго міркував про те, що сталося.

Паланкарська долина

Вранішнє сонце, зійшовши, залило небо жовто-рожевими барвами. Повітря було свіжим, солодким і дуже холодним. Береги гірських річок вкрилися кригою, а маленькі озерця повністю замерзли. Попоївши каші, Ерагон повернувся на полонину, аби оглянути випалену землю. Але навіть при ранковому світлі він не побачив нічого нового, тож рушив додому.

Старий оленячий слід подекуди ледь виднівся, а місцями взагалі зник. Цю гірську стежку проклали тварини, тому вона часто повертала назад, роблячи величезні зигзаги. Але, попри все, вона була найкоротшим шляхом у долину.

Хребет — одне з небагатьох місць, які король Галбаторікс не міг уважати своїми володіннями. Ще й дотепер ходили легенди про те, як добра половина його війська щезла, заблукавши в цих хащах. Над тутешніми горами ніби тяжіло лихо й відчуття недоброї долі. Навіть удень мало хто з місцевого люду наважувався заходити високо в гори Хребта. Ерагон належав до таких сміливців — він розумів, що в нього немає якогось особливого дару, тож просто пильнував і мав швидку реакцію. Юнак мандрував цими горами довгі роки, але ніколи не забував про обережність. Щоразу, коли він вважав себе знавцем усіх можливих таємниць, ставалося щось таке, що вщент розбивало його спокій і впевненість. Наприклад, ось ця теперішня поява каменя.

Юнак просувався вперед швидким кроком, долаючи льє за льє. Пізно ввечері він вийшов на край глибокого урвища. Далеко внизу стрімко збігала в Паланкарську долину річка Анора. Підживлена сотнями крихітних струмочків, вона, немов та сильна хижа тварина, билася об скелі та кам’яні уламки, що ставали їй на шляху. Повітря сповняв глухий гуркіт.

Зупинившись неподалік урвища в заростях чагарника, парубок дивився, як сходить місяць, а потім почав лаштуватися на ніч.

У наступні два дні стало куди холодніше. Ерагон рухався швидко, майже не звертаючи уваги на довколишні краєвиди. Обідньої пори другого дня він почув шум водоспаду Ігуальда, який покривав усе довкола, немов велетенська ковдра. Стежка вивела юнака до високого берега, де сланцеві скелі височіли над річкою, що злітала в повітря й знову падала на вкриту мохом землю.

Паланкарська долина лежала перед мандрівником наче розгорнута карта. Підніжжя гори, з якої води Ігуальди падали вниз, було найпівнічнішою точкою долини. Трохи далі від водоспаду баввонів Карвахол — купка коричневих будівель. Білий дим вився над дахами, немов кидаючи виклик дикій природі, що зусібіч оточила село. Із цих висот ферми здавалися маленькими цяточками завбільшки з ніготь. Земля довкола була червоно-коричнева або піщано-жовта — там, де пожовклою травою бавився вітер. Річка Анора, звиваючись у сяйві сонячного проміння, збігала від водоспаду до південного краю Паланкара. Десь далеко вона огинала село Терінсфорд і самотню гору Утгард, повертаючи на північ і несучи свої води до моря.

Трохи постоявши, Ерагон покинув урвище й рушив стежкою вниз, кривлячись, коли спуск ставав занадто крутим. Поки юнак зійшов униз, на землю вже спадали м’які сутінки, розмиваючи довколишні фарби й обертаючи речі на сірі примари. Десь поблизу мерехтіли вогні Карвахола; будинки відкидали на землю довгі тіні. Окрім Терінсфорда, Карвахол був єдиним селом у Паланкарській долині. Ця місцина, відрізана від решти світу, губилася серед суворої, але прекрасної природи. Лиш коли-не-коли який-небудь торговець чи мисливець зазирав у ці краї.

Низькі дахи міцних дерев’яних будинків було вкрито соломою або дранкою. Над ними вився дим, сповняючи повітря дивним запахом затишку. Оселі мали широкі ґанки, де мешканці, як правило, збиралися для розмов чи укладання торгових угод. Де-не-де світилися віконця, в яких горіла свічка або лампа. У вечірньому повітрі Ерагон уже здалеку почув спокійний гомін чоловіків та вигуки жінок, що квапили їх додому.

Парубок рушив поміж будинками до крамниці м’ясника. Над великою присадкуватою будівлею здіймалися клуби густого чорного диму.

Ерагон поштовхом відчинив двері. Від вогню, що потріскував у складеній із каміння пічці, в просторому помешканні панували тепло й затишок. Порожній прилавок тягнувся вздовж усієї дальньої стіни. Підлогу було встелено соломою, а сама хатина виглядала такою ошатною й чистенькою, ніби власник цього закладу весь свій час витрачав тільки на те, аби шукати по закутках пилюку й бруд. За прилавком стояв м’ясник Слоун. Це був невеличкий на зріст чоловік, убраний у бавовняну сорочку й довгий, забруднений кров’ю фартух. На поясі в нього красувалася ціла колекція ножів. Хворобливо-землисте обличчя Слоуна вкривали цяточки віспи, а чорні очі випромінювали підозру. Він натирав прилавок якоюсь старою ганчіркою.

Побачивши Ерагона, Слоун скривився:

— Погляньте-но, великий мисливець повертається до нас, смертних! І що ж ти вполював цього разу?

— Нічого, — коротко відрубав Ерагон. Слоун ніколи йому не подобався. М’ясник завжди ставився до нього зверхньо, ніби до якогось покидька. Слоун був удівцем, і єдиною небайдужою для нього людиною була донька Катріна, яку він просто обожнював.

— Я вражений! — вигукнув Слоун з удаваним захватом. Він повернувся до Ерагона спиною, аби відшкребти щось зі стіни: — І саме тому ти сюди прийшов?

— Так, — неохоче погодився Ерагон.

— У такому разі давай-но поглянемо на твої грошики. — Слоун нетерпляче затарабанив пальцями, коли Ерагон, переминаючись з ноги на ногу, нічого не відповів: — Ну? Або вони в тебе є, або нема. То як?

— Узагалі-то, грошей у мене нема, але є…

— Що, нема грошей? — різко урвав його м’ясник. — І ти збираєшся купувати м’ясо? Невже інші торговці віддають свій крам задарма? Я що, маю просто так віддати тобі м’ясо? До того ж, — несподівано додав він, — уже пізно. Приходь завтра з грошима. А зараз я зачиняюсь.

Ерагон пильно глянув крамареві в очі:

— Я не можу чекати до завтра, Слоуне. Але ти маєш рацію, за будь-яку працю треба платити. І в мене є дещо, чим я можу тобі віддячити.

Промовистим жестом юнак дістав із торби камінь і обережно поклав його на подряпаний прилавок, де той замерехтів від полум’я, що танцювало в пічці.

— Мабуть, десь украв, — пробелькотів Слоун, зацікавлено схиляючись над каменем.

Пропустивши повз вуха безглузду репліку, Ерагон спитав:

— То як, цього буде досить?

Слоун узяв камінь у руки, намагаючись визначити його вагу. Він провів пальцями по його гладесенькій поверхні, пильно подивився на білі прожилки. А потім з виглядом фахівця м’ясник поклав коштовність назад.

— Гарний, але скільки ж він коштує?

— Не знаю, — щиро сказав Ерагон. — Та навряд чи хто витрачав би свій час на його огранку, якби камінь не був коштовний.

— Можливо, — згораючи від нетерплячки, але намагаючись це приховати, сказав Слоун. — Яка його ціна? Якщо вже ти сам не знаєш, то знайди торговця, який підкаже тобі. А ні, то погоджуйся на мою пропозицію — три крони.

— Та це ж здирство! Він має коштувати у десять разів дорожче, — запротестував Ерагон. —

За три крони я не куплю м’яса навіть на тиждень.

Слоун знизав плечима:

— Якщо моя пропозиція тобі не до вподоби, тоді чекай, доки приїдуть торговці. І взагалі, я втомився від цієї розмови.

Торговцями тут називали мандрівну групу купців і акторів, що приїздила до Карвахола навесні й узимку. Вони скуповували надлишок того, що вирощували місцеві фермери та виробляли селяни, і продавали їм усе потрібне для життя: насіння, худобу, тканини та інші припаси, наприклад, сіль та цукор.

Ерагон не міг чекати, доки вони приїдуть, адже це мало бути нескоро, а його родина потребувала м’яса зараз, тож він відповів:

— Гаразд, я згоден.

— Добре, я принесу тобі м’яса. Між іншим, де ти знайшов цей камінь?

— На Хребті, два дні тому…

— Іди геть! — несподівано скрикнув Слоун, відштовхуючи від себе камінь. Важко ступаючи, він рушив до іншого боку прилавка й заходився відчищати ніж від застарілих плям крові.

— Але чому? — спитав Ерагон. Він підсунув камінь до себе, ніби захищаючи його від Слоунового гніву.

— А тому, що мені не потрібне нічого з тих проклятущих гір! Забирай свій відьомський камінь і вшивайся, — рука Слоуна раптом зіслизнула, і він порізав собі палець, та, схоже, навіть не помітив цього. М’ясник продовжував скребти лезо, заливаючи його свіжою кров’ю.

— Так значить, ти відмовляєшся продати мені м’ясо?!

— Так! Доки не принесеш гроші, — гаркнув Слоун, здіймаючи ножа й виходячи з-за прилавка. — Забирайся геть, або я сам тебе викину!

Раптом позаду них прочинилися двері. Ерагон швидко озирнувся, готуючись до нової напасті. Досередини ввалився Хорст. Це був величезний чолов’яга, а за ним із рішучим виразом обличчя дріботіла Слоунова донька Катріна — висока дівчина років шістнадцяти. Ерагон був здивований, побачивши її, адже зазвичай вона не втручалася в суперечки, які затівав її батько. Слоун насторожено зиркнув на них і знову взявся за Ерагона:

— Він не хотів…

— Спокійно, — сказав Хорст своїм могутнім голосом, із хрускотом стиснувши кулаки. Він був карвахольським ковалем і мав товсту шию та потріпаний шкіряний фартух. Ув око впадали його міцні, оголені по лікоть руки, а крізь виріз сорочки виглядали могутні м’язи волохатих грудей. Коли він розмовляв, його щелепи рухалися так, що недбало підстрижена чорна борода злітала в повітря й плуталася:

— Слоуне, що ти в біса накоїв цього разу?

— Нічого, — м’ясник кинув на Ерагона вбивчий погляд і сплюнув. — Цей хлоп прийшов сюди й почав мені набридати. Я попрохав його забратися геть, але він навіть не зрушив з місця. Я йому пригрозив, та він ніби й не чує! — зиркаючи на Хорста, Слоун, здавалося, меншав на очах.

— Це правда? — спитав коваль.

— Ні! — відповів Ерагон. — Я запропонував цей камінь як плату за м’ясо, і м’ясник погодився. Але коли я сказав, що знайшов його на Хребті, то він не схотів навіть торкатися до нього. Яка різниця, звідки він?

Хорст зацікавлено глянув на камінь і знову звернувся до м’ясника:

— Чому ти відмовляєшся, Слоуне? Я й сам не дуже люблю Хребет, але якщо йдеться про ціну каменя, то я можу засвідчити її власними грошима.

На якусь мить питання зависло в повітрі. Потім Слоун облизав губи й вимовив:

— Це моя крамниця, і тут я можу робити все, що мені заманеться.

Тоді з-за Хорстової спини вийшла Катріна й, відкинувши пасмо золотаво-рудого, схожого на розтоплену мідь, волосся, сказала:

— Тату, але ж Ерагон хоче заплатити. Дай йому м’яса, і ходімо вечеряти.

Очі Слоуна грізно звузились:

— Іди в будинок, це не твоє діло… Кому я кажу!

Обличчя Катріни вмить скам’яніло, і вона, випроставшись, вийшла геть.

Ерагонові все це дуже не сподобалось, але втрутитись він не насмілився. Хорст посмикав себе за бороду і з докором сказав:

— Гаразд, тоді продай мені, — залунав на всю крамницю його голос. — Ерагоне, що ти хотів купити?

— Усе, що можу забрати із собою.

Хорст дістав гаманця й почав відраховувати гроші:

— Дай мені найкращу вирізку й полядвицю. І дивись, аби її вистачило, щоб наповнити Ерагонову торбу.

М’ясник зам’явся, переводячи погляд з Хорста на Ерагона.

— Не продати м’ясо мені — це дуже кепська ідея, — знову озвався Хорст.

Зі злістю озираючись, Слоун таки поплентався до задньої кімнати. Звідти долинув скажений гуркіт, шарудіння паперу й ледь чутна лайка. За кілька хвилин він повернувся з купою загорнутого в папір м’яса. Із незворушним виразом обличчя м’ясник узяв у Хорста гроші й заходився далі чистити свого ножа, удаючи, ніби поруч нікого немає.

Хорст забрав м’ясо й вийшов надвір. Ерагон поспішив за ним, захопивши свою торбу й камінь. Прохолодне нічне повітря війнуло їм в обличчя, приємно освіжаючи після задушливої крамниці.

— Дякую вам, Хорсте. Дядько Герроу буде задоволений.

Хорст тихо засміявся:

— Не треба мені дякувати. Я вже давно хотів це зробити. Слоун — такий скандаліст, що його давно вже слід було поставити на місце. А оце зараз Катріна почула сварку й бігцем по мене. Добре, що я встиг, — ще б трохи, і ви точно затіяли б бійку. Щоправда, тепер я не знаю, схоче він продати що-небудь тобі чи комусь із твоєї рідні наступного разу, навіть якщо ви прийдете з грошима.

— А чого це він такий злий? Ми ніколи з ним не дружили, але ж він завжди приймав наші гроші. До того ж, я ніколи не бачив, щоб він так обходився з Катріною, — сказав Ерагон, розв’язуючи торбу.

Хорст знизав плечима:

— Спитай ліпше в свого дядька. Він знає про це куди більше, ніж я.

Ерагон запхав м’ясо до торби:

— Тепер мені ще сильніше кортить потрапити додому… розгадати цю таємницю. Ось, візьміть, це тепер ваше, — він простягнув камінь Хорстові.

Той знову засміявся:

— Ні, ні, залиш свій дивний камінь собі. А щодо грошей, то навесні Альбрих збирається у Фейнстер. Він теж хоче стати ковалем, тож мені знадобиться помічник. Можеш прийти й відпрацювати цей борг, якщо в тебе буде вільний час.

Ерагон удячно вклонився. Хорст мав двох синів, Альбриха та Балдора, і обидва вони працювали в нього в кузні. Посісти місце одного з них — це неабияка пропозиція:

— Ще раз дякую. Я охоче попрацюю у вас.

Парубок справді зрадів, що в нього буде така нагода віддячити Хорстові, адже його дядько ніколи б не взяв милостиню. Несподівано Ерагон згадав про братове прохання:

— Роран просив, аби я поговорив з Катріною, а оскільки вже мені не пощастило цього зробити, то, може, ви їй дещо перекажете?

— Звісно.

— Він хотів попередити, що приїде сюди, тільки-но з’являться торговці, і тоді вже з нею побачиться.

— Ото й усе?

Ерагон трохи розгубився:

— Та ні, іще він хотів, аби Катріна знала, що вона найкраща дівчина, яку він тільки бачив у своєму житті, і що він не може думати про жодну іншу.

Хорст широко посміхнувся й підморгнув Ерагонові:

— Це в нього серйозно, чи не так?

— Авжеж, сер, — так само посміхаючись, відповів Ерагон. — І якщо ваша ласка, то перекажіть, що я їй дуже вдячний! Це так люб’язно з її боку заступитися за мене перед своїм батьком. Сподіваюсь, що Катріні за це не перепаде. Брат би дуже розгнівався, якби в неї через мене виникли якісь проблеми.

— На твоєму місці я би цим не переймався. Слоун не знає, що це саме вона покликала мене, тож навряд чи докорятиме їй. Слухай, а може, ти повечеряєш з нами?

— Вибачайте, та я не можу. На мене чекає Герроу, — відповів на те Ерагон, затягуючи мотузок на торбі. Він повісив її на плече й рушив дорогою, помахавши на прощання рукою.

Через торбу, набиту м’ясом, юнак ішов тепер значно повільніше, але бажання опинитися вдома подвоювало його сили. Село скінчилося зовсім несподівано, його гостинні вогні лишилися позаду. Перламутровий місяць визирав з-за гір, заливаючи землю своїм примарним світлом. Усе навколо здавалося вицвілим і пласким.

Незабаром юнак звернув з дороги, яка бігла далі на південь. Тоненька стежка, що нею він тепер крокував, майже губилася в тіні величезних в’язів і вела його крізь високі трави просто на невеличкий пагорб. Ерагон зійшов на верхівку й побачив м яке світло, що линуло з вікон його будинку.

На дранковому даху виднівся цегляний димар, а з карнизів, що нависали над побіленими стінами, на подвір’я спадали тіні. Один бік критого ґанку було захаращено дровами, заготовленими на зиму. А на іншому — валялися фермерські знаряддя.

Вони в’їхали в цей будинок після смерті Маріан, дружини Герроу, а перед тим він стояв пусткою майже півстоліття. Помешкання лежало за десять миль від Карвахола — найдалі за всі сусідські. Люди вважали таку відстань небезпечною, адже в разі якого лиха родина не встигла б покликати на допомогу сусідів. Та Ерагонів дядько нікого не послухав.

За сотню футів від будинку похмуро височіла сіра клуня. У ній тримали двох конячин — Бірка та Бруга, а ще курей та корову. Часом тут з'являлася й свиня, але цього року родина не мала на неї грошей. Поміж стійлами стояв візок, а межу їхніх польових ділянок уздовж річки Анори було обсаджено деревами.

Обережно наблизившись до ґанку, парубок помітив у вікні світло:

— Дядьку, це я, Ерагон. Пустіть мене.

Тієї ж миті рипнула маленька заслінка, і двері розчахнулися.

Тримаючись за ручку, на порозі стояв Герроу. Поношений одяг висів на ньому, наче лахміття на сухому дрючку. Запалі очі на виснаженому обличчі похмуро поглядали з-під сивіючого чуба. Він скидався на людину, яку почали муміфікувати, та раптом з’ясували, що вона ще жива.

— Роран спить, — сказав він у відповідь на запитальний погляд парубка.

На старезному дерев’яному столі, поверхня якого була така щербата, що тріски відкидали тіні, схожі на велетенські пальці, блимала лампа. Біля пічки, де догорали дрова, на забитих у стіну саморобних цвяхах висіла купа кухонного начиння. Ще одні двері вели в глиб будинку. За довгі роки пі-дошви мешканців відполірували підлогу до блиску. Ерагон скинув зі спини торбу й витяг м’ясо.

— Що це таке? Куплене м’ясо? Де ти взяв гроші? — вигукнув дядько, побачивши згортки.

Перш ніж відповісти, Ерагон перевів подих:

— Нам його купив Хорст.

— І ти дозволив йому заплатити? Я ж тобі казав: ми не жебракуватимемо, щоб дістати їжу. Якщо ми не зможемо себе прогодувати, нам доведеться переїхати в село. А там ти навіть не зчуєшся, як люди почнуть приносити старий одяг і питати, чи протягнемо ми зиму.

Обличчя Герроу зблідло від гніву.

— Це ніяка не милостиня, — відповів на те Ерагон. — Навесні Хорст дозволив мені відпрацювати борг. Йому якраз буде потрібен помічник, бо Альбрих поїде із села.

— А в тебе буде час, аби на нього працювати? Ти що, збираєшся покинути роботу на фермі? — трохи пом’якшав Герроу.

Ерагон повісив лук і сагайдак на гачки біля вхідних дверей:

— Я про це ще не думав, — сказав він роздратовано. — До того ж, я знайшов одну річ, яка може коштувати купу грошей.

І парубок поклав камінь на стіл.

Герроу схилився над знахідкою: голодний вираз його обличчя враз змінився на жадібний, а пальці хтиво затремтіли:

— Ти знайшов це на Хребті?

— Так, — відказав Ерагон і розповів, як усе сталося. — А ще я втратив свою найкращу стрілу, тож ближчим часом доведеться робити нову.

Вони розглядали камінь у майже цілковитій темряві.

— Як там погода? — спитав дядько, беручи камінь. Він стис його обома руками, ніби боявся, що той раптом зникне.

— Холоднеча, — відповів Ерагон. — Сніг не йшов, але щоночі був морозець.

Ця новина занепокоїла Герроу:

— Завтра треба допомогти Рорану зібрати ячмінь, а якщо встигнемо, то зберемо ще й гарбузи, мороз не чекатиме.

Він передав камінь Ерагонові:

— Ось, тримай. Коли приїдуть торговці, дізнаємось ціну. Найрозумніше буде його продати. Чим менше маєш справ із чимось магічним, тим краще… А чому Хорст заплатив за м’ясо?

Ерагону вистачило якоїсь хвилини, аби розповісти про свою сварку зі Слоуном:

— Я не розумію, що його так розлютило.

Герроу знизав плечима:

— Десь за рік до того, як ти тут з’явився, дружина Слоуна Ізміра зникла по той бік водоспаду Ігуальда. Відтоді він не наближався до Хребта й не торкався жодної речі, принесеної звідти. Але це ще не привід відмовлятися від грошей. Гадаю, він просто хотів з тебе познущатися.

Ерагон стомлено похитнувся:

— Як добре знову бути вдома, — сказав він. Очі старого сповнилися теплом, і він мовчки кивнув. Тоді юнак поплентався до своєї кімнати, закинув камінь під ліжко й упав на матрац. Нарешті його двоюрідний брат удома! Уперше, відтоді як почалося полювання, Ерагон міг нічого не боятися, поринаючи в сон.

Казки про драконів

На світанку крізь шибку почали пробиватися сонячні промені, зігріваючи Ерагонове обличчя. Протерши очі, він звівся й присів на краєчку ліжка. Від соснової підлоги віяло холодом. Юнак витягнув затерплі ноги і, позіхаючи, почухав спину.

Поруч із ліжком були полиці, завалені речами, які він колись познаходив: покручені шматки дерева, скалки мушель, блискучі уламки гірської породи та зав’язані на вузол пучки сухої трави. Його улюбленою знахідкою був корінець, вигнутий так дивовижно, що юнакові ніколи не набридало ним милуватися. Окрім умивальника й комода, у кімнаті більше нічого не було.

Він узув чоботи й замислено втупився очима в підлогу. Це був особливий день. Приблизно в цей самий час, шістнадцять років тому, його мати, яку звали Селена, повернулася додому в Карвахол — сама-самісінька й вагітна. Селена зникла на шість років і, подейкують, мешкала в якихось великих містах. Коли ж вона повернулась назад, на ній було дороге вбрання, а її волосся прикрашала сітка з перлин. Жінка знайшла свого брата Герроу й попрохала дозволу залишитись у нього до того часу, поки з’явиться на світ малятко. П’ять місяців потому вона народила сина. Усі були вражені, коли Селена, плачучи, почала благати Герроу й Маріан, аби ті стали йому за батьків. Коли її питали про те, чому вона так робить, жінка лише плакала й відповідала:

— Я мушу.

Її благання були такими жалісними, що рідня врешті-решт згодилась. Мати нарекла сина Ерагоном, а наступного ранку пішла собі, аби більше ніколи не повернутися.

Ерагон ще й досі пригадував свої відчуття, коли Маріан розповіла йому перед смертю що історію. Та обставина, що Герроу й Маріан — не його справжні батьки, неабияк вразила хлопця. Він раптом почав сумніватися в тих речах, в які завжди вірив. Перегодом Ерагон навчився з цим жити, але ніколи не зміг позбутися невідступного почуття провини, ніби він був недостойний своєї матері. «Я знаю, вона вчинила так, бо в неї була на те вагома причина, — думав Ерагон. — Але яка ж саме?»

Юнака непокоїло й іще одне питання. Хто його батько? Селена нікому про це не сказала, а той чоловік своєю чергою ніколи не намагався знайти Ерагона. Тим часом парубок хотів знати, хто це, бодай ім'я. Одним словом, йому страх як кортіло розгадати таємницю свого походження.

Ерагон зітхнув, підійшов до умивальника й хлюпнув водою собі в обличчя, здригнувшись, коли та потекла по шиї. Освіжившись, юнак дістав з-під ліжка камінь і поклав його на полицю. Вранішнє світло лилося на знахідку, відкидаючи химерну тінь. Ерагон іще раз доторкнувся до каменя, а потім поспішив на кухню, бо йому не терпілося побачити власну родину. Герроу й Роран були вже там і снідали куркою. Побачивши його, широко всміхнений Роран підвівся з-за столу.

Він був на два роки старший за Ерагона — сильний, м’язистий, скупий на рухи. Юнаки не стали б ближчими, навіть якби були рідними братами.

Ось і тепер Роран посміхався:

— Я радий, що ти повернувся. Як твоє полювання?

— Так собі, — відповів Ерагон. — А хіба дядько не розказав тобі, що сталося?

Він узяв шматок курки й почав жадібно їсти.

— Та ні, — здивувався Роран.

Тоді Ерагон удруге розповів ту дивну історію, а потім збігав по камінь, бо братові кортіло його побачити. Оглянувши знахідку, Роран не міг надивуватися з її краси.

— А ти поговорив з Катріною? — раптом спитав він.

— Ні, через сварку зі Слоуном у мене не було такої нагоди. Але вона чекатиме на тебе, коли приїдуть торговці. Я передав твої слова Хорстові, а він перекаже їх Катріні.

— Ти все розбовкав Хорстові? — спохмурнів Роран. — Але ж це приватна справа. Якби я хотів, щоб усі про це знали, я б розпалив вогнище й спілкувався б димовими сигналами. А що коли про це дізнається Слоун? Він же тоді ніколи не дозволить мені бачитися з нею.

— Хорст буде обережний, — запевнив Ерагон. — А от Слоун більше нікому не завдаватиме клопоту, особливо тобі.

Здається, Роран не дуже в це повірив, але більше не заперечував. Вони продовжили снідати в компанії мовчазного Герроу. Упоравшись із їжею, усі втрьох рушили до праці.

Бліде й холодне сонце майже не гріло. Під його пильним оком було зібрано й складено в комору рештки ячменю. Потім вони познімали з колючих кручених стебел гарбузи, далі брукву, буряки, горох, ріпу, квасолю й поскладали все це в льох. Гарно попрацювавши, вони розім’яли затерплі м’язи, задоволені з того, що збирання врожаю нарешті скінчилося.

А в наступні дні вони маринували, солили, лущили, готуючи запаси на зиму.

На дев’ятий день після Ерагонового повернення з гір налетіла зла завірюха й укрила долину товстою сніговою ковдрою. Чоловіки виходили з будинку тільки тоді, коли треба було занести дрівець чи нагодувати худобу. Подвір’я миттю зробилося чужим, на ньому зі свистом порядкував собі лютий вітер, і вони боялися загубитись, тому майже весь час сиділи довкола пічки, слухаючи, як пориви вітру грюкають важкими віконницями. Лише за кілька днів хуртовина нарешті вщухла, залишивши по собі незвичний, закутаний у біле, світ.

— Боюся, що за такої погоди торговці цього року взагалі не приїдуть, — сказав Герроу. — А може, вони просто запізнюються. Так чи так, перш ніж їхати до Карвахола, ми ще трохи їх зачекаємо. Якщо ж вони ближчим часом таки не з’являться, тоді нам доведеться купувати харчі в селян.

З виразу обличчя старого було зрозуміло, що він уже змирився з цією думкою.

Минав день за днем, а про торговців не було й слуху. Чоловіки втратили інтерес до розмов, у їхній оселі надовго запанував смуток.

Уранці восьмого дня Роран вийшов на шлях, аби вкотре переконатися, що торговців не видно. Наступного дня всі готувалися до поїздки в Карвахол та шукали речі, які б там можна було спродати. Надвечір, остаточно зневірившись, Ерагон знову вийшов на шлях. Аж раптом у глибокому снігу він помітив сліди коліс, а між ними відбитки копит. Вигукуючи радісну звістку, юнак стрімголов помчав додому, де всі з новими силами почали збиратися в дорогу.

* * *

Ще вдосвіта поклажу з продуктів на продаж було завантажено у візок. Герроу сховав зароблені протягом року гроші в шкіряний мішечок і намертво пристебнув його до пояса. Ерагон прилаштував свій камінь поміж мішками із зерном, аби той не скотився, коли візок підкидатиме на вибоїнах.

Нашвидкуруч поснідавши, вони запрягли коней і зробили стежку до шляху. Вози торговців почасти його розчистили, тож пересуватися можна було доволі швидко. Опівдні на обрії з’явився Карвахол.

Удень це було гамірне маленьке сільце, сповнене вигуків та сміху. Торговці розбили табір просто неба на околиці. Безліч возів, намети, багаття — усе це вигравало строкатими барвами на білому снігу. Чотири намети трубадурів були яскраво прикрашені. Живим ланцюжком табір поєднував із селом безперервний потік людей. Юрби люду снували біля барвистих наметів, що заполонили головну вулицю села. Через постійний галас коні тихо іржали. Утоптаний до блиску сніг подекуди танув від тепла багать, а стійкий аромат смажених лісових горіхів змішувався з багатьма іншими пахощами, що линули звідусіль.

Герроу знайшов місце, де поставити свого візка, і прив’язав коней. Потім він дістав із мішечка кілька монет:

— Купіть собі якоїсь смакоти. Роране, роби, що хочеш, тільки не спізнися на вечерю до Хорста. А ти, Ерагоне, візьми камінь і ходи зі мною.

На прощання юнаки посміхнулися один до одного, запихаючи гроші в кишені й розмірковуючи, як би їх витратити.

Трохи перегодом Роран, набравши рішучого вигляду, кудись подався, а Герроу потягнув Ерагона в натовп, намагаючись проштовхатись крізь вуличну тисняву. Жінки купували тканину, їхні чоловіки розглядали неподалік нові клямки, гачки й інструменти. Дітлахи стрімголов бігали вулицею туди-сюди, збуджено повискуючи. Тут було виставлено ножі, там прянощі, ряди блискучих горщиків височіли поруч зі шкіряною упряжжю…

Ерагон зацікавлено розглядав торговців. Цього разу вони здалися йому не такими заможними, як торік. Їхні діти виглядали наляканими й полохливими, а одяг вони мали старий і полатаний. Виснажені чоловіки тримали при собі мечі й кинджали, до яких вони за цей короткий час, здавалося, уже встигли призвичаїтись. Навіть жінки мали на поясах кинджали.

«Що сталося? Чому вони такі? І чому вони спізнилися?» — дивувався Ерагон. Він пам’ятав торговців веселими й дружніми, а ось тепер від їхніх посмішок не лишилося жодного сліду. Тим часом Герроу й далі намагався проштовхатись вулицею, шукаючи Мерлока, торговця, який гендлював різними дрібничками та ювелірними виробами.

Вони знайшли його біля намету, де той показував свій крам кільком жінкам. Появу кожного нового виробу супроводжували захоплені вигуки. Ерагон здогадався, що тут невдовзі спорожніє не один гаманець. Здавалося, щоразу, коли хтось вихваляв його крам, Мерлок починав квітнути. Бундючний, із козлячою борідкою, він дивився на весь світ з легким презирством.

Крізь юрбу захоплених жінок до торговця годі було продертися, тож Герроу з Ерагоном вирішили трохи зачекати, присівши неподалік. А щойно Мерлок звільнився, вони поспішили до нього.

— І на що ж панове хочуть глянути? — спитав Мерлок. — На амулети чи, може, на якісь прикраси для пань?

Картинним жестом він витяг срібну троянду напрочуд тонкої роботи. Полірований метал так і полонив очі, тож Ерагон захоплено глянув на прикрасу. А торговець він своє:

— Вона не коштує навіть трьох крон, хоча й приїхала здалеку, від славетних майстрів Белатони.

— Ми хочемо не купити, а навпаки, продати, — тихо зашепотів на те Герроу.

Мерлок одразу ж сховав троянду й зацікавлено зиркнув на нього:

— Розумію. Якщо ваш товар і справді має якусь цінність, ви можете обміняти його на один чи на кілька цих вишуканих виробів.

Він на мить змовк. Ерагон з дядьком теж зніяковіло притихли.

— То ви маєте ту річ, про яку говорите? — спитав торговець.

— Так, але, якщо ваша ласка, ми б хотіли показати її вам деінде, — твердо сказав Герроу.

Мерлок звів брови, але спробував приховати свій подив:

— У такому разі, дозвольте запросити вас до свого намету.

Він зібрав крам, обережно склав його в окуту залізом скриню, замкнув її, а потім повів їх на вулицю. Усі троє рушили вперед тимчасовим табором торговців і, покружлявши між возами, вийшли до намету, що стояв осторонь решти. Згори намет був малиново-червоний, а знизу —. темний, із тоненькими кольоровими трикутниками, які накладалися один на одного. Мерлок розв’язав отвір входу й відкинув ряднину вбік.

Усередині намет було захаращено всіляким дрібним крамом і дивовижними меблями — там стояли кругле ліжко й ослінчики, змайстровані з пеньків. На білій подушці лежав кривий кинджал з рубіном на руків’ї.

Мерлок закрив вхід і повернувся до своїх гостей:

— Прошу, сідайте. А тепер, — сказав він, коли гості нарешті вмостилися, — покажіть мені те, заради чого ми бачимося віч-на-віч.

Ерагон розгорнув камінь і поклав його перед крамарем. Зблиснувши очима, Мерлок простягнув до нього руки, але миттю зумів себе опанувати:

— Можна глянути?

Герроу ствердно кивнув, і Мерлок узяв камінь у руки.

Поклавши коштовність на коліна, крамар потягнувся до якоїсь вузенької скрині. Діставши з неї великі мідні ваги, він поставив їх на підлогу. Спочатку Мерлок зважив камінь, потім ретельно вивчив його поверхню за допомогою збільшувального скла, яким зазвичай користуються ювеліри, а потім обережно простукав дерев’яним молоточком і провів по ньому загостреним кінчиком крихітного прозорого каміння. Нарешті він виміряв довжину й діаметр каменя, записавши всі дані на грифельній дошці. Якийсь час крамар розмірковував над результатами.

— Ви знаєте, скільки це коштує? — спитав він трохи перегодом.

— Ні, — зізнався Герроу. Його щока нервово тремтіла, і він завовтузився на стільці.

Мерлок скривився:

— На жаль, я теж не знаю. Але я можу впевнено вам сказати: білі прожилки складаються з того самого матеріалу, що й синє довкола них, і відрізняються лише за кольором. Але я не маю жодного уявлення, що це таке. Цей камінь твердіший за діамант і взагалі найміцніший з усіх каменів, які мені коли-небудь доводилось бачити. І той, хто його огранив, повинен був користуватися або невідомими мені інструментами, або магією. Окрім того, усередині він порожній.

— Як? — вигукнув Герроу.

У голосі Мерлока з’явилися нотки роздратування:

— Ви коли-небудь чули, аби камінь отак бринів?

Він узяв з подушки кинджал і вдарив по каменю лезом. Чистий звук, сповнивши намет, плавно розтанув у повітрі. Ерагон захвилювався: чи удар бува не пошкодив камінь, але Мерлок показав парубкові коштовність:

— Ви не знайдете жодних подряпин чи інших ушкоджень від удару. Гадаю, йому не заподієш шкоди навіть тоді, коли вгатиш по ньому кувалдою.

Герроу повагом схрестив руки. Навколо нього наче виросла стіна мовчання. Ерагон був ошелешений. «Я знав, що цей камінь з’явився на Хребті не без допомоги чаклунства, — думав юнак, — але щоб його було створено якимось магічним способом… Чому й навіщо?» Нарешті він не витримав:

— А скільки ж він коштує?

— Я не можу вам цього сказати, — страдницьким голосом відповів Мерлок. — Та я впевнений, що є люди, які б за нього дорого заплатили. Утім, вони мешкають не в Карвахолі. Щоб знайти покупця, вам доведеться їхати у великі міста на південь. Для більшості людей це просто цікава штучка, а не та річ, на яку слід витрачати зароблені гроші.

Герроу глянув на стелю, наче гравець, що зважує свої шанси:

— А ви його не купите?

Торговець миттю озвався:

— Не варто ризикувати. Вочевидь, я міг би знайти заможного покупця під час своєї весняної подорожі, хоч я в тому й не впевнений. Але навіть якби я його знайшов, ви б не отримали грошей аж до наступного року, тобто до мого повернення. Ні, вам слід шукати когось іншого. Але мені цікаво… Чому ви наполягли на розмові віч-на-віч?

Перш ніж відповісти, Ерагон сховав камінь.

— Тому, — глянув юнак на торговця, зовсім не бажаючи, аби він розлютився, як те допіру сталося зі Слоуном, — що я знайшов його на Хребті, а місцевим людям це дуже не подобається.

Мерлок вражено відсахнувся:

— А ви знаєте, чому я та інші торговці спізнилися цього року?

Ерагон заперечно похитав головою.

— Тому що всю дорогу ми потрапляли в якусь халепу. Схоже, над Алагезією запанував хаос. Нам не пощастило уникнути ані хвороб, ані нападів, ані найгіршої пошесті. Через те, що вардени посилили свої напади, Галбаторікс змусив міста надсилати до кордонів ще більше солдатів, потрібних для війни з ургалами. Останнім часом ці потвори рухаються на південний схід, у бік Хадарацької Пустелі. Ніхто не знає — чому, та й нас би це зовсім не хвилювало, якби вони не йшли населеними місцями. Їх бачили на дорогах і біля міст. Але найгірше не це. Подейкують, що в наших краях з’явився сам Смерк, хоч певних свідчень іще нема, бо мало хто пережив би зустріч із ним.

— А чому ж ми про це не чули? — скрикнув Ерагон.

— Тому, — похмуро сказав Мерлок, — що це почалося лише кілька місяців назад. Цілі селища були змушені покинути рідні землі. Ургали знищили їхні поля, і людям загрожував голод.

— Дурниці! — скрикнув Герроу. — Ми не бачили ніяких ургалів! Тут був лише один — його роги прибито на стіні в таверні Морна.

Мерлок багатозначно звів брови:

— Може, і так, але ваше село невеличке й заховалося серед гір. Не дивно, що ви нічого не помітили. Але на вашому місці я б не думав, що так триватиме вічно. Я згадав про це тільки тому, що тут, напевно, кояться якісь динні речі, якщо вже ви знайшли цей камінь на Хребті.

Сказавши це, крамар попрощався і з легкою посмішкою вклонився своїм гостям.

Невдовзі Герроу вийшов з намету й попрямував назад до Карвахола. Ерагон ішов поруч.

— Що ти про все це думаєш? — спитав він перегодом у дядька.

— Я хочу знати більше, перш ніж щось вирішувати. Віднеси камінь до візка й можеш бути вільний. Побачимось за вечерею в Хорста.

Задоволений Ерагон хвацько пірнув у юрбу й помчав до свого візка. Дядько ще довго займатиметься своїми справами, тож він устигне як слід нагулятися, скориставшись із такої нагоди. Парубок сховав камінь під мішками й рішуче закрокував до села.

Він переходив від однієї ятки до другої, прицінюючись до товарів і не думаючи про те, як мало грошей у нього в кишені. Він говорив з торговцями, і ті підтверджували слова Мерлока про неспокій в Алагезії. Крамарі знову й знову розповідали про те, що звичного спокою вже нема, а зважаючи на останні події, ніхто не може почуватися в безпеці.

Находившись, Ерагон купив собі три солодкі цукерки й свіжоспеченого пиріжка з вишнями. Було приємно смакувати гарячу їжу після довгого стовбичення на снігу. Юнак засмучено облизав липкі від солодкого сиропу пальці, шкодуючи, що не може купити ще, потім умостився на сусідньому ґанку й заходився гризти цукерку. Неподалік боролися два карвахольських хлопці, але Ерагон не мав жодного бажання до них приєднуватись.

Коли стало вечоріти, у селянських оселях завирувало життя. Ерагон з нетерпінням чекав, доки зберуться трубадури й почнуть свої оповіді та вистави. Йому подобались історії про магію, богів, а найбільше — про вершників Дракона. Карвахол мав власного оповідача, Брома, з яким Ерагон приятелював, та його оповідки час від часу повторювались, а трубадури завжди мали нові, тож хлопець жадібно їх слухав.

Ерагон збив бурульку з даху над ґанком, аж раптом побачив неподалік Слоуна. М’ясник його не помітив, тож юнак, схиливши голову, помчав за ріг вулиці до таверни Морна.

Усередині було душно, сальні свічки на столах шипіли й пахкали жирним димом. Над дверима красувалися велетенські закручені роги сумнозвісного ургала. З одного боку довгого шинквасу валялися палиці, що їх мали розбивати відвідувачі, а за самим шинквасом стояв Морн, засукавши рукава по лікоть. Нижня частина його обличчя була така пом’ята, наче колись побувала в жорнах. За міцними дубовими столами сиділи люди й слухали двох торговців, що, упоравшись зі своїми справами, зайшли сюди випити пива.

Морн відірвав погляд від келиха, який протирав:

— А, Ерагоне! Радий тебе бачити. Як там твій дядько?

— Торгує, — відповів парубок, знизавши плечима. — Це забирає багато часу.

— А Роран, він теж тут? — спитав Морн, узявши другий келих.

— Так, цього року йому вже не треба доглядати вдома хвору худобу, тому він зміг приїхати сюди разом з нами.

— Гаразд, гаразд.

Ерагон тицьнув на двох торговців:

— Хто це такі?

— Купують зерно. Вони придбали геть усе майже задурно, а тепер базікають тут, гадаючи, що ми їм повіримо.

Ерагон миттю збагнув, чому Морн був такий сумний. Людям потрібні гроші. Без них вони не протягнуть.

— А про що ж вони базікають? — поцікавився він.

Мори пирхнув:

— Вони кажуть, ніби вардени уклали угоду з ургалами й збирають військо, щоб на нас напасти. Так, наче ми довгий час були в безпеці тільки завдяки нашому королю. Хоч йому, Галбаторіксу, насправді геть байдуже, чи спалять ущент наші села, чи ні… Ходи, послухай їх. А в мене досить клопоту й без тих побрехеньок.

Один із торговців був товстун, тож від кожного руху стілець під ним загрозливо потріскував. Борода й вуса в цього хлопа ще не виросли, його короткі ручки були схожі на дитячі, а губи бундючно випиналися, коли він ковтав із келиха. Другий мав пихате обличчя, а суха шкіра на його щелепах була кольору старого прогірклого масла. Порівняно з товстою шиєю й щоками, решта тіла видавалася неприродно кістлявою.

Безуспішно намагаючись примостити своє драглисте тіло на стільці, перший торговець сказав:

— Ні, ні, ви не розумієте. Тільки завдяки постійній турботі короля ви зараз можете мирно гомоніти з нами. Якби він, премудрий володар, позбавив вас підтримки, було б вам непереливки!

Хтось голосно заперечив:

— Еге ж, ви ще скажіть, що вершники повернулися, а кожен з вас убив сотню ельфів. Ви що, маєте нас за дітей, які вірять у ваші казки? Ми самі дамо собі раду.

Уся компанія гучно зареготала.

Торговець хотів був щось відповісти, але тут, махнувши рукою, втрутився його худий компаньйон. Коштовні персні зблиснули на його пальцях:

— Ви все неправильно зрозуміли. Ми знаємо, що імперія не може дбати про кожного з нас, як вам, певно, того хотілося б, але вона може стримувати ургалів та інших потвор, аби вони не сплюндрували це… — він довго шукав потрібне слово, — місце.

— Ви, — продовжив торговець, — цілком слушно обурюєтесь через те, що імперія ставиться до людей несправедливо, але жоден уряд не може догодити кожній людині. І завжди виникатимуть якісь суперечки й конфлікти.

Проте більшість із нас не має на що скаржитись. У кожній країні є свої невдоволені, яких не влаштовує баланс влади.

— Так! — вигукнула якась жінка. — Якщо ви хочете принизити варденів!

Товстий чолов’яга зітхнув:

— Ми вже пояснювали, що вардени не збираються вам допомагати. Це брехня, яку довгий час поширюють зрадники, намагаючись підірвати імперію й переконати нас, що справжня загроза походить зсередини, а не ззовні. Готуючись до нападу, вони скрізь мають своїх шпигунів. І ніколи не знаєш, хто на них працює.

Ерагон так не думав, але торговець говорив доладно, тож люди почали кивати. Тоді юнак зробив крок уперед і мовив:

— А звідки ви це знаєте? Я можу сказати, що хмари зелені, але це ще не означає, що вони насправді такі. Доведіть, що ви не брешете.

Обидва чоловіки гнівно витріщилися на юнака, а принишклі селяни чекали на відповідь.

Худорлявий торговець заговорив першим, намагаючись не дивитися Ерагонові в очі:

— Хіба ваші діти не навчені поваги до старших? Чи ви завжди дозволяєте хлопчакам втручатися в дорослі розмови, коли їм заманеться?

Слухачі спочатку засовалися на своїх стільцях і глянули на Ерагона. Але потім хтось із селян кинув торговцям:

— Відповідайте на запитання.

— Ми кажемо так, бо керуємось здоровим глуздом, — мовив товстун, і на його верхній губі заблищали крапельки поту. Така відповідь обурила селян, тож суперечка тривала далі.

Тим часом Ерагон повернувся до шинквасу з кислим присмаком у роті. Він іще ніколи не зустрічав людину, яка б виправдовувала імперію, ганьблячи її ворогів. У Карвахолі панувала глибока, ледь не споконвічна, ненависть до імперії. Держава жодного разу не допомогла їм за тих часів, коли вони голодували, а збирачі податків завжди були нещадними. Король просто чхав на них, і переконати юнака, що це не так, було несила. Він не міг не думати про варденів, групку повстанців, що постійно нападала на імперію.

Ніхто не знав ані імені їхнього ватажка, ані того, хто зібрав їх докупи, коли сто років тому Галбаторікс прийшов до влади. Щоразу відбиваючи напади володаря, повстанці здобули велику прихильність у населення. Історію варденів оповивала таємниця — відомо було тільки те, що коли ти втікач і тобі треба десь сховатися, або ти просто ненавидиш імперію, вардени радо приймуть тебе до себе. Проблема полягала лише в тому, аби їх знайти.

Морн схилився над шинквасом і мовив:

— Правда ж, неймовірно? Вони гірші за стерв’ятників, які кружляють над живою твариною. Якщо вони й далі тут сидітимуть, то можуть бути проблеми.

— У нас чи в них?

— У них, — сказав Морн, і цієї ж миті таверну сповнили обурені вигуки. Ерагон пішов якраз тоді, коли суперечка почала повільно переростати в бійку. Двері за юнаком зачинилися з глухим гуркотом, і гамір стих. Надворі вечоріло, сонце швидко котилося до обрію, тож будинки відкидали на землю довгі тіні. Простуючи вулицею, Ерагон помітив на алеї Рорана й Катріну.

Роран щось говорив, але Ерагон не розчув його слів. Катріна, опустивши очі додолу, ледь чутно відповідала, а потім, звівшись навшпиньки, несподівано поцілувала парубка в щоку й кинулася геть. Ерагон підстрибом підбіг до Рорана:

— Я так бачу, ти не марнуєш часу! — зухвало гукнув він.

Та Роран, буркнувши щось нерозбірливе собі під носа, попрямував вулицею.

— Чув, що кажуть торговці? — намагаючись не відставати, спитав його Ерагон.

Місцеві мешканці вже розійшлися по домівках, розмовляючи з торговцями або чекаючи, доки стемніє і трубадури почнуть свою виставу.

— Чув, — Роран виглядав збентеженим. — А що ти думаєш про Слоуна?

— А що я можу думати?

— Коли він дізнається про нас із Катріною, проллється кров, — сказав Роран.

На носа Ерагонові впала сніжинка, і він звів очі вгору. Небо вже посіріло. Він нічого не відповів, бо Роран таки мав рацію. Юнак тільки поплескав брата по плечу, й обоє рушили вулицею далі.

На вечері в Хорста було весело. Там панувала атмосфера дружнього застілля. Солодкі лікери й міцний ель, що їх було випито ой як багато, підігрівали й без того жваві розмови. Коли тарілки спорожніли, гості почали прощатися й трохи перегодом попрямували до табору торговців. Навколо великої галявини було видно встромлені в землю жердини із запаленими свічками. Позаду горіло багаття, відкидаючи навсібіч танцюючі тіні. Довкола поволі збиралися селяни й чекали, незважаючи на холоднечу.

Аж раптом трубадури в строкатому вбранні юрбою висипали з наметів, за ними йшли старші й поважніші менестрелі. Вони виступали з музикою й казками, а їхні молодші колеги підтримували їх розважальними виставами із сороміцькими жартами, пустощами та кумедними персонажами. Але згодом, коли свічки почали шипіти, а слухачі з’юрмилися тісніше, до людей вийшов старий оповідач Бром. Його кудлата сива борода спадала на груди, а довгий чорний плащ надавав старому казкареві таємничого вигляду. Він простягнув руки, скоцюрбивши пальці, наче кігті, й почав:

— Плину часу ніхто не може спинити. Роки минають, хочемо ми того чи ні… але в нас є пам’ять. Те, що було давно, може жити в наших спогадах. Історія, яку ви почуєте, не закінчилась, але бережіть її, бо без вас вона зникне. Я згадую про те, про що люди давно вже забули, про те, що загубилося в примарному тумані, який вкриває минуле.

Оповідач пильно вдивлявся в обличчя своїх слухачів. Нарешті його погляд спинився на Ерагонові:

— До того, як народилися діди ваших батьків, і навіть задовго до народження їхніх батьків, з’явилися вершники Дракона. Захищати й боронити — таким було їхнє покликання, і вони служили йому протягом тисячоліть. Мужність вершників у бою була незрівнянна, бо кожен володів силою десятьох. Вони могли загинути від меча чи отрути, інакше жили вічно. Вершники використовували свою силу тільки для добрих справ, під їхньою опікою люди збудували з каменю високі міста й вежі. Вони захищали світ, і земля процвітала. Ельфи були нашими спільниками, гноми — нашими друзями, і настали золоті часи. Багатство текло до наших міст, а люди жили в добробуті. Але плачте… бо тривало це недовго.

Бром мовчки опустив очі додолу. У його голосі залунала несамовита туга:

— Жоден ворог не міг їх здолати, але вони не остерігалися самих себе. І ось, у розквіті їхньої слави, у віддаленій області Інзільбет, якої тепер уже нема, народився хлопчик на ймення Галбаторікс. Коли йому виповнилося десять років, він пройшов випробування згідно з тодішніми звичаями, і всі зрозуміли, що той має неабияку силу. Вершники Дракона взяли хлопчака до себе.

Він пройшов у них вишкіл, перевершивши своєю майстерністю решту учнів. Маючи гострий розум і міцне тіло, Галбаторікс швидко посів чільне місце серед вершників. Дехто не без підстав уважав такий злет аж надто швидким, але вершники не звернули на те уваги, бо були могутніми й не слухали пересторог. Того дня й народилося велике лихо.

Невдовзі після того, як Галбаторікс завершив навчання, він та ще двоє його друзів вирушили в небезпечну мандрівку. Вони подалися далеко на північ, просуваючись уперед удень, та вночі, і, нарешті, дісталися земель ургалів, наївно гадаючи, що їхні нові знання їм допоможуть. Там, на тонкій кризі, що не тане навіть улітку, де вони міцно поснули, на мандрівників напали потвори. І хоча Галбаторікса було тяжко поранено, а його друзів разом із їхніми драконами — жорстоко вбито, він таки знищив нападників. Але ворожа стріла вразила серце його дракона. Він не володів наукою зцілення, і той помер у свого господаря на руках. Відтоді Галбаторікс немов збожеволів.

Оповідач склав руки на грудях і повагом роззирнувся довкола. На його зморшкуватому обличчі промайнула тінь. Продовження оповіді лунало, неначе скорботні слова заупокійної молитви:

— Змарнувавши багато сил, знавіснілий через утрату, Галбаторікс безнадійно блукав тією проклятою землею й шукав собі смерті. Але вона ніяк не приходила, хоча той безстрашно кидався на кожну живу істоту. Невдовзі, побачивши його примарну постать, ургали та інші потвори починали тікати. Згодом він вирішив, що вершники могли би подарувати йому нового дракона. Ця думка надихнула Галбаторікса, і він пішки рушив назад, у сповнену небезпек подорож через Хребет. Аби подолати той шлях, який він допіру пролетів на спині дракона, йому знадобилися цілі місяці. Він міг полювати за допомогою магії, але дуже часто потрапляв у такі місцини, де не було жодної живої істоти. І коли він нарешті спустився з гір, життя в ньому ледь-ледь жевріло. Якийсь фермер знайшов його непритомного в багнюці й покликав вершників.

Вони принесли непритомного скитальця до себе й почали його лікувати. Галбаторікс проспав чотири доби, а прокинувшись, уже не почувався хворим. Пізніше він з’явився перед радою, що зібралася його судити, і всупереч звичаю попрохав у неї нового дракона. Так нерозсудливо міг учинити тільки божевільний, і рада побачила, хто перед нею. Позбувшись надії, вдивляючись у криве дзеркало свого безумства, Галбаторікс вирішив, що саме вершники винні в смерті його дракона. Він думав над цим удень і вночі й нарешті вигадав план помсти.

Голос Брома знизився до гіпнотичного шепоту:

— Галбаторікс знайшов вершника, що поставився до нього з розумінням, і тут пустила коріння його підступність. Завдяки наполегливим умовлянням і секретам, яких він навчився в Смерка, хлопець намовив його виступити проти громади. Разом вони підступно заманили в пастку й убили одного зі старших вершників. А потім Галбаторікс несподівано відступився від свого спільника — і на того теж чекала смерть. Вершники побачили, як із рук божевільного стікала кров. З його вуст злетів пронизливий крик, і він зник у темряві. Незважаючи на своє безумство, він був дуже обережний, тому щоразу уникав переслідування.

Роками Галбаторікс переховувався в пустелях, наче зацькована мисливцями тварина, і завжди остерігався ворогів. Про його звірства ніхто не забув, але з часом пошуки припинились. Згодом, як на зло, він перестрів юного вершника на ймення Морзан — міцного тілом, та слабкого на розум. Галбаторікс умовив Морзана не замикати ворота фортеці Іліреї, що тепер називається Урубейн. Саме через них Галбаторікс потрапив до цитаделі й викрав собі маленького дракона, який щойно вилупився з яйця.

Прихопивши із собою нового учня, він заховався в такому місці, куди навіть вершники не наважувалися потикатись. Там Морзан навчався темній силі та оволодів секретами й таємницями забороненої магії, яких ніхто не знав. Коли ж навчання завершилось, а чорний дракон Галбаторікса на ймення Шруйкан обернувся на справжнього велетня, Галбаторікс вийшов у великий світ, і поруч з ним був Морзан. Разом вони винищували всіх вершників, які траплялися їм на шляху. З кожним убивством їхня сила зростала. Ще дванадцять вершників приєдналися до Галбаторікса через жагу помсти й любов до влади. Ці дванадцятеро, разом із Морзаном, стали Тринадцятьма клятвопорушниками. Решта громади не була готова до цього й загинула під час їхнього жорстокого нападу. Ельфи також хотіли дати відсіч Галбаторіксу, але їх було нереможено, тож вони втекли до потаємних схованок, звідки вже ніколи не виходили.

Тільки Врейль, ватажок вершників, протистояв Галбаторіксу та клятвопорушникам. Старий і мудрий, він боровся, аби врятувати те, що міг, а найголовніше — аби не дозволити ворогові заволодіти рештою драконів. В останній битві під брамою міста Дору Ареба Врейль майже переміг Галбаторікса, але почав вагатися перед вирішальним ударом. Галбаторікс скористався з нього й уразив його в бік. Важкопоранений Врейль сховався в горах Утгард, де намагався відновити сили. Але цього не сталося, бо Галбаторікс знайшов його. Під час бою той завдав Врейлю удар нижче пояса. Завдяки цьому підступному удару він і здобув перевагу. Звісно, він переміг Врейля, зітнувши нещасному голову з плечей.

І коли сила пронеслася по його жилах, Галбаторікс оголосив себе королем усієї Алагезії.

З того часу він панує над нами.

Закінчивши свою оповідь, Бром пішов разом з юрбою трубадурів. Ерагон бачив, як на його щоці зблиснула сльоза. Люди поволі розходились, тихо перемовляючись, а Герроу звернувся до хлопців:

— Уважайте, що вам дуже пощастило. За все своє життя я чув цю історію тільки двічі. Якби імперія дізналася, що Бром її розповідає, він не дожив би й до наступного ранку.

Подарунок долі

Увечері, повернувшися з Карвахола, Ерагон залишився у своїй кімнаті на самоті, й вирішив перевірити камінь так, як це робив Мерлок. Він поклав його на ліжко, а поруч із ним три інструменти. Почав з дерев’яного молоточка. Парубок легенько постукав ним по каменю. Той відгукнувся ледь чутним бринінням. Задоволений, юнак узяв наступний інструмент — важку шкіряну кувалду. Раз — і кімнату сповнив протяжний дзвін. Нарешті, він простукав камінь маленьким металевим долотом. Метал ані надколов, ані подряпав знахідку, видобувши з неї надзвичайно тонкий звук. Коли стихла остання нота, юнакові здалося, ніби він почув якийсь писк.

«Мерлок казав, що всередині він порожній, — подумав Ерагон, — то, може, там, усередині, у ньому є щось цінне? Як же його відкрити? Той, хто його огранив, знав, що робить. А той, хто підкинув на Хребет, певно, не сподіваючись отримати назад, таки й справді назавжди його втратив. Я не вірю, що чаклун, який уміє рухати каміння, не зміг би його знайти. Невже його призначено саме для мене?» Хлопець не знав відповіді на це питання. Змирившись із загадкою, він зібрав інструменти й поклав камінь назад на полицю.

Посеред ночі Ерагона щось розбудило. Він уважно прислухався. Довкола було тихо. Стривожений, він засунув руку під матрац і намацав ножа. Потім трохи почекав і поволі знов поринув у сон.

Раптом тишу розірвав тонкий писк, знову повернувши юнака до реальності. Він скочив з ліжка й вихопив ніж. Намацавши кресало, похапцем запалив свічку. Двері його кімнати було зачинено. І хоча це мало скидалося на писк миші чи пацюка, юнак усе одно зазирнув під ліжко. Порожньо. Він присів на край матраца й протер очі, аби остаточно прокинутись. Несподівано писк повторився, й Ерагон скочив на ноги.

Звідки цей звук? Підлога й стіни складаються із суцільного дерева, тож там нічого не могло пищати. Так само й у ліжку, до того ж, юнак неодмінно б помітив, якби вночі щось спробувало заповзти під його солом’яний матрац.

Раптом погляд Ерагопа спинився на камені. Він узяв його з полиці й задумано зважив у руці, поглядаючи на всі боки. Писк знову залящав йому в вухах, а камінь у руці завібрував. Так ось звідки долинав цей звук!

Мало того, що знахідка не принесла йому нічого, крім роздратування, то ще й спати вночі не дає! Незважаючи на юнакове обурення, камінь спокійно лежав собі, тихо попискуючи. Ерагон обережно поклав його назад на полицю й знову заліз під ковдру. Яка б таємниця не ховалася в цьому камені, вона може зачекати до завтра!

Коли парубок і ще раз прокинувся, крізь шибку линуло м’яке місячне сяйво. Камінь погойдувався, стукаючись об стіну. Він лежав наче в калюжі холодного світла, яке приховувало його власні кольори. Ерагон зіскочив з ліжка, знову схопившись за ножа. Погойдування припинилося, але юнак так і залишився напоготові. Раптом камінь заверещав і почав розгойдуватись іще дужче.

Юнак вилаявся й почав натягати на себе одяг. Йому було байдуже, скільки той камінь коштує, — він збирався віднести знахідку в ліс і там закопати. Утім, погойдування знову припинилося, й камінь замовк. А потім несподівано забринів, покотився полицею і з гуркотом упав на підлогу. Похитуючись, він посунув на Ерагона, тож парубок злякано позадкував до дверей.

Раптом на камені з'явилася тріщина. Потім іще й іще одна. Не сходячи з місця, Ерагон нахилився вперед, міцно стискаючи ножа. Від поверхні каменя, там, де сходилися тріщини, відколовся дрібний шматочок, який за мить полетів на підлогу. Пищання стихло, і з отвору визирнула маленька голівка, а за нею й незграбне тільце. Ерагон іще міцніше стис свою зброю й завмер. Невдовзі загадкове створіння повністю вивільнилося з каменя-шкаралущі. Якусь мить воно тупцяло на місці, а потім посунуло в бік місячного сяйва.

Ерагон вражено відсахнувся. Прямісінько неред ним, злизуючи із себе вологу плівку, сиділо дитинча дракона.

Пробудження

Попри те, що дракончик був завбільшки з Ерагонову руку, він виглядав дуже поважно. Його шкіра мала яскраво-смарагдовий колір, як і сам камінь, що насправді виявився яйцем. Дитинча розправило крильця, через які й виглядало незграбно. Вони були значно довші за тулуб, тож ребристі, тонкі, кістляві пальці стирчали з кінцівок, наче пазуристе віяло. Голова дракончика скидалася на трикутник. А з верхньої щелепи цієї малої істотки стирчало двійко невеличких білих ікол; вони здавалися надзвичайно гострими. Ця істота мала білі, мов слонова кістка, і трохи зазубрені зсередини кігті. Гребінь із невеличких шипів тягнувся вздовж хребта, починаючись на голові й зникаючи на кінчику хвоста. Там, де шия переходила в плечі, між шипами, що стирчали трохи далі один від одного, була западинка.

Тільки-но Ерагон зробив необережний рух, як дракончик миттю повернув до нього свою голівку. На парубка пильно глянули суворі, холодні, наче крига, сині оченята. Той завмер. У разі нападу ця істота була б грізним супротивником.

Невдовзі дракончик втратив до Ерагона будь-який інтерес і незграбно рушив кімнатою, попискуючи, коли наштовхувався на стіну чи меблі. Змахнувши крилами, він скочив на ліжко й підповз до подушки. Істотка жалібно, наче пташеня, роззявила пащеку, показуючи ряди гострих зубів, а Ерагон обережно примостився на краєчку ліжка. Дракончик понюхав його долоню, пожував рукав, тож хлопець забрав руку геть.

Він не міг стримати посмішки, розглядаючи це маленьке створіння, а потім дуже повільно простягнув уперед праву руку й торкнувся до нього. Тієї ж миті Ерагона охопила якась вогненна хвиля, що пробігла від долоні до плеча, обпаливши вени пекельним вогнем. Зойкнувши, парубок злетів на підлогу. Його вуха сповнились металевим дзвоном, крізь який пробивався розлючений крик. Кожна частина тіла аж палала від болю. Він хотів був звестися, та не зміг. Здавалося, минуло кілька годин, доки життя повернулося в його тіло. Не в силі подолати тремтіння, Ерагон змусив себе рвучко підвестися. Його рука заніміла, а пальці наче розбив параліч. Він розгублено помітив, як шкіра на долоні почала свербіти й на ній з’явилася овальна пляма. До того ж, вона пекла, наче укус павука. Юнакове серце скажено закалатало.

Ерагон закліпав очима, нічого не розуміючи. Щось ледь чутно торкнулося його єства, так, як палець торкається шкіри. Наступної миті він знову відчув те саме, але цього разу вже сильніше, і юнакові здалося, ніби незнана істота зацікавлено тягнеться до нього своїм щупальцем. Невидима завіса, що вкривала його думки, раптом упала, і він міг вийти за межі земного розуму. Раптом юнак злякався, що може покинути власне тіло й більше ніколи в нього не повернутися, ставши ефірним духом. Пересиливши себе, він спробував усе це припинити. Нове незвичне відчуття зникло, так, наче він заплющив очі. Юнак з підозрою глянув на вкляклого дракончика.

Раптом створіння торкнулося шорсткою лапкою його боку, і парубок відсахнувся. Та цього разу болю не було. Спантеличений Ерагон погладив дракона по голівці, відчувши приємний лоскіт. Істота притулилася до нього, по-котячому вигнувши спину, і юнак торкнувся тонких перетинок її крилець. Вони нагадували старий пергамент: теплі, оксамитові, трохи вологі. Крила пульсували сотнею тонесеньких вен.

Несподівано щупальце знову поворухнулося, але цього разу було зрозуміло, що ним керує не колишня цікавість, а голод істотки. Зітхнувши, Ерагон підвівся. Дракончик небезпечний, це зрозуміло. Але, зіщулившись на ліжку, він виглядав таким беззахисним, що парубок не наважувався його прогнати. Дракончик озвався гугнявим скимлінням. Ерагон швидко погладив його, аби заспокоїти. «Гаразд, подумаємо про це пізніше», — вирішив він і вийшов з кімнати, щільно причинивши за собою двері.

Коли юнак повернувся з двома шматками в’яленого м’яса, то побачив, що дракончик сидить на підвіконні й дивиться на місяць. Він порізав м’ясо на шматочки й підсунув до тваринки. Та обережно понюхала один, потім швидко, наче змія, схилила голову і з гарчанням проковтнула їжу. А потім, тицяючись Ерагонові в руку, почала прохати ще.

Парубок нагодував прибульця, пильнуючи, аби той не схопив його за палець. Коли в нього залишався останній шматочок, драконове пузце вже нагадувало бубон. Ерагон покрутив шматочком перед носом у дракончика, а тваринка, не довго думаючи, схопила рештки смакоти. Наївшись, вона вилізла хлопцеві на руки й притулилася йому до грудей. Несподівано істотка чмихнула, вистріливши цівкою диму. Ерагон зачудовано спостерігав за нею.

Коли дракончик нарешті заснув, з його горла залунало тихе сопіння. Парубок ніжно підняв дитинча, відніс на ліжко й поклав біля подушки. Не розплющуючи очей, істотка мирно обвила хвостом бильце. У цілковитій темряві Ерагон ліг поруч, обійнявши свого нового приятеля рукою.

Наразі він мав вирішити одну важливу дилему. Якщо залишити дракончика в себе, то можна стати вершником. Його народ шанував священні оповіді про вершників Дракона, і, ставши одним із них, людина навіки посідала місце в пантеоні героїв. Але коли про дракона раптом дізнається імперія, то Ерагона стратять разом з родиною, якщо він не погодиться стати на бік короля. І ніхто не зможе, ба навіть не схоче їм допомогти. Найпростіше, мабуть, убити дракона, але юнак відразу ж відкинув цю жахливу ідею. Дракони були для нього надто святими істотами, аби про таке думати. «До того ж, хто нас викаже? — розмірковував юнак. — Ми живемо надто далеко й не робимо нічого такого, що привертало б до нас увагу».

Утім, парубок не знав, чи Герроу з Рораном погодяться залишити цього маленького прибульця. Жоден з них, певно, не зрадіє, коли знатиме, що доведеться жити разом із драконом. «Я міг би виростити його потайки, — думав собі Ерагон. — За місяць чи два він стане надто великим, аби Герроу міг легко його позбутися. А якщо ні? Чи зможу я знайти достатньо їжі, аби потайки прогодувати дракона? Зараз він завбільшки з кошеня, проте зжер цілу купу м’яса! Можливо, трохи перегодом він полюватиме й сам, але коли ж це буде? І чи виживе він у такій холоднечі?» Так чи так, але парубкові страх як кортіло залишити дракона в себе. Чим довше він думав, тим сильнішим ставало це бажання. Хай там що скаже Герроу, Ерагон зробить усе, аби захистити цю істоту. Сповнений рішучості, юнак нарешті заснув, примостившись поруч із драконом.

На світанку дракончик уже сидів на бильці ліжка, наче сторож, що вітає новий день. Ерагон замилувався ним. Він іще ніколи не бачив такого насиченого синього кольору. Драконяча луска була схожа на поверхню коштовного каменя. Парубок помітив, що пляма на його долоні, яка з’явилася тоді, коли він торкнувся до цієї істоти, почала сріблясто виблискувати. Якщо його руки будуть постійно брудними, ніхто цього не помітить.

Дракон зіскочив із бильця й злетів на підлогу. Ерагон обережно підняв його. Він вийшов на подвір’я, прихопивши по дорозі трохи м’яса, кілька смужок шкіри та велику купу ганчір’я. Морозяний ранок був просто чудовий, усе довкола вкривав свіжий сніг. Юнак помітив, як маленьке створіння, сидячи в нього на руках, зацікавлено роззиралося навсібіч, і посміхнувся.

Він пішов через поле й невдовзі дістався темного лісу, шукаючи безпечне місце. Нарешті, юнак знайшов горобину, що самотньо росла на лисому пагорбі, простягнувши до неба вкрите снігом гілля. Ерагон посадив дракончика на землю біля стовбура, поклавши поруч шматки шкіри.

Кількома вправними рухами парубок змайстрував петлю й накинув її драконові на шию. Той обережно досліджував сніг довкола дерева. Шкіра на петлі була старенькою, але ще могла послужити. Ерагон помилувався, як дракончик грається на снігу, а потім зняв петлю з його шиї, змайструвавши щось на зразок упряжі, аби істотка ненароком не задушилася. Потім він назбирав хмизу й спорудив високо на дереві таке собі кубельце. Усередині він застелив його ганчір’ям і залишив там запас м’яса. Коли дерево хиталося, сніг падав юнакові на обличчя. Він завісив схованку рядниною, аби втримати зсередини тепло, а закінчивши роботу, задоволено оглянув свій витвір.

— Час показати тобі нову домівку, — сказав парубок, підсаджуючи дракона на дерево. Той почав був пручатися й хотів звільнитись, але врешті таки заліз до кубельця. Заразом він ковтнув шматочок м’яса, скрутився клубочком і несміливо закліпав на Ерагона.

— Ти будеш тут у безпеці, якщо сидітимеш тихо, — сказав той.

Драконенятко знову кліпнуло.

Упевнений, що воно його не зрозуміло, Ерагон спробував скористатися силою волі, намагаючись знайти драконове єство. І його знову вразило відчуття відкритості — відчуття неосяжного простору, що налягло на нього, наче важка ковдра. Зібравши докупи всі сили, він зосередився і спробував передати істоті одну-єдину думку: «Залишайся тут». Дракон припинив кублитися й звів голову. Парубок наполегливо повторив: «Залишайся тут». Несподівано він уловив ледь чутний сигнал про згоду, але не був упевнений, що дракон справді його зрозумів. «Зрештою, це ж тільки тварина», — подумав юнак. Він з полегшенням зітхнув, відчувши, як повертається в безпечний простір власного розуму.

Перегодом Ерагон вирушив додому, час від часу озираючись. Дракончик, висунувши голову з кубельця, стежив за ним своїми великими очима.

Швидким кроком юнак повернувся додому й прослизнув до своєї кімнати, аби прибрати уламки яйця. Юнак був упевнений, що Герроу й Роран не помітять зникнення каменя — вони не думали про нього відтоді, як з’ясувалося, що знахідку не можна продати. Коли всі прокинулись, Роран розповів про дивні звуки, які він чув уночі. На щастя, він не став про них розпитувати.

Удень Ерагонові здавалося, що час летить напрочуд швидко. Мітку на його руці й справді вдалося легко приховати, тож зовсім скоро він уже не хвилювався. За якийсь час юнак мчав до горобини, тримаючи в руці ковбасу, яку вдалося поцупити з льоху. Хвилюючись, він наблизився до дерева. Чи зможе дракон вижити в зимовій холоднечі?

Але побоювання виявилися марними. Створіння сиділо собі на гілці, наче птах на сідалі, і щось жувало. Побачивши Ерагона, дракончик озвався збудженим пищанням. Парубок зрадів, що істотка залишалась на дереві, де її не могли вполювати великі хижаки. Коли він показав ковбасу, дракон спустився вниз. Доки той жадібно наминав смакоту, Ерагон оглянув схованку. Залишене м’ясо зникло, а хатинка була ціла-цілісінька. При тому всередині він помітив пір’я. «Дуже добре, — зрадів юнак. — Отже, він може самостійно здобувати собі їжу».

І тут Ерагон згадав, що досі не знає, якої статі його вихованець. Він узяв тваринку на руки і, незважаючи на обурений вереск, оглянув її, проте нічого не знайшов. «Цей свої таємниці просто так не видасть», — усміхнувся юнак.

Ерагон провів із ним багато часу. Відв’язавши істотку, юнак посадив її собі на плече й пішов у глиб лісу. Вкриті снігом дерева стежили за ними, наче величні колони гігантського собору.

Там, подалі від чужих очей, Ерагон розповідав дракону все, що знав про ліс, не переймаючись, чи той його розуміє. Адже важило саме спілкування. Він безугавно говорив зі своїм вихованцем. Дракон не зводив із нього своїх ясних очей, ніби впиваючись словами вчителя. Часом юнак просто мовчав, розглядаючи дивну істоту на своїх руках. Він ще й досі не міг оговтатись від останніх подій. Коли Ерагон рушив додому, відчуваючи, як виразні сині очі дивляться йому вслід, сонце вже сідало за обрій. Дракон був обурений, що його залишають самого.

Тієї ночі парубок уявляв собі різні жахіття, які могли статися з маленькою беззахисною тваринкою. Його мучили думки про люту хуртовину та злих хижаків. Довгий час сон тікав від нього, а коли юнак нарешті заснув, йому привиділися лисиці та вовки, що роздирали дракона на шматочки своїми закривавленими зубами.

На світанку Ерагон вибіг з будинку, тримаючи під пахвою їжу та оберемок старого одягу — додатковий захист для драконячої хатинки. Той уже прокинувся і, живий та здоровий, спостерігав за сходом сонця з високої гілки. Ерагон палко подякував за це всім богам, йому відомим і невідомим. Коли він наблизився, драконеня спустилось із дерева і, стрибнувши юнакові на руки, притулилося до грудей. Вочевидь, холод йому не дошкуляв, проте виглядало воно якось злякано. Цівка диму вилетіла з його ніздрів. Ерагон заспокійливо погладив звірятко, присівши з ним на землю біля горобини, і щось тихо забелькотів. Він сидів не рухаючись, і дракончик сховав свою голівку в його одязі. Перегодом він вивільнився з обіймів і видерся парубкові на плече. Потім юнак нагодував свого вихованця й утеплив його схованку ганчір’ям. Вони ще трохи погралися, а незабаром Ерагон уже повертався додому.

Далі юнак встановив новий розпорядок дня. Щоранку він біг до лісу, годував дракона й швидко вертав додому. А вдень накидався на роботу, аби якнайшвидше завершити всі справи та знову побачитися зі своїм вихованцем. І Герроу, і Роран помітили дивну поведінку хлопця й почали цікавитись, чому це той стільки часу проводить надворі. Ерагон лише знизав плечима й відтепер, вирушаючи до лісу, почав пильнувати, аби за ним ніхто не стежив.

За якийсь час він уже не хвилювався про те, що з драконом може щось статися. Той ріс дуже швидко, майже на очах, і невдовзі більшість небезпек йому вже не загрожувала. За перший тиждень дракон збільшився майже вдвічі. Ще за чотири дні він сягав Ерагонового коліна. Хатка на дереві стала для нього замала, тож довелося збудувати нову схованку вже на землі. На це парубок витратив три дні.

Коли драконові виповнилось два тижні, Ерагон звільнив його, дозволивши самостійно гуляти лісом, бо той потребував значно більше їжі. Першого разу, коли дракон опинився на свободі, Ерагон ледь змусив його залишитись у лісі й не ходити за ним на ферму. Щоразу, як драконеня намагалось ув’язатися за ним, Ерагон подумки відштовхував його, і згодом воно збагнуло, що від нього вимагають.

Парубок також пояснив драконові, чому полювати треба тільки на Хребті, де було більше шансів залишитись непоміченим. Фермери неодмінно б звернули увагу, якби в долині Паланкар почали зникати худоба чи птахи. Від того, що тепер дракон перебував далеко, юнак почувався водночас і спокійніше, і тривожніше.

Його загадковий зв’язок із драконом дедалі міцнішав. Ерагон збагнув, що той не розуміє слів, а може спілкуватися тільки образами й емоціями. На жаль, це не завжди спрацьовувало, і досить часто дракон його геть не розумів. Відстань, на якій вони могли обмінюватись думками, швидко зростала. Незабаром Ерагон міг знайти вихованця навіть тоді, коли той перебував за три льє. Парубок часто це робив, і дракон озивався, ніжно торкаючись його єства. Ці мовчазні розмови заповнювали час, коли юнак працював на фермі. Якась маленька часточка Ерагона завжди лишалася в контакті з драконом.

Іноді він ігнорував цей контакт, але ніколи не забував про нього. Тим часом спілкування з людьми відволікало його увагу не більше, ніж дзижчання мухи.

Коли дракон підріс, його вереск обернувся на рев, а вуркотіння — на утробне гарчання. Але він чомусь не дихав вогнем, і Ерагона це почало непокоїти. Він часто бачив, як з його пащеки виходить дим, але на вогонь не було навіть натяку.

Наприкінці місяця драконові плечі сягали юнакового ліктя. За цей час його вихованець неретворився з маленької істоти в могутнього звіра. Луската шкіра дракона стала міцною, неначе кольчуга, а ікла обернулися на справжнісінькі кинджали.

Ерагон щовечора вирушав з драконом на прогулянку. Коли вони знаходили галявину, парубок вмощувався під деревом, споглядаючи, як дракон літає в небі. Йому подобалося стежити за польотом, і він шкодував, що дракона ще не можна осідлати. Потому він часто пестив драконову шию, відчуваючи, як під його долонею перекочуються могутні м’язи.

Попри всі Ерагонові зусилля, ліс довкола ферми незабаром сповнився слідами драконового перебування. Величезні відбитки лап із чотирма пазурами, що впивалися глибоко в сніг, знищити було неможливо. Так само, як і велетенських куп посліду, що трапляли на око дедалі частіше.

Дракон терся об дерева, обчухруючи з них кору, а ще точив кігті об повалені колоди, лишаючи подряпини завглибшки в декілька дюймів. Якби Герроу чи Роран зайшли за ферму трохи далі, вони неодмінно дізналися б про дракона. Ерагон розумів, що найкраще буде самому про все розповісти. Але перед тим він хотів зробити дві речі: дати драконові якесь ім’я і взагалі дізнатися про драконів якомога більше. Із цим питанням найліпше було звернутися до Брома, знавця легенд і переказів, у яких він так часто згадував про драконів.

Тож коли Роран зібрався до Карвахола по нове долото, Ерагон напросився поїхати разом із ним.

Перед тим, як вирушити в село, Ерагон гайнув до лісу і, знайшовши невеличку галявину, подумки гукнув дракона. За мить він побачив у вечірньому небі цятку, що наближалася до нього. Дракон крутнувся, стрімко загальмував і завис над верхівками дерев. Його крила зі свистом розсікали повітря. Схилившись набік і повільно кружляючи, істота м’яко спустилася вниз. Востаннє змахнувши крилами, аби втримати рівновагу, вона нарешті торкнулася землі.

Ерагон подумки розкрився назустріч дракону. Він почувався трохи ніяково з огляду на майбутню нетривалу розлуку, але пояснив другові, що справді має їхати. Той невдоволено чмихнув.

Хлопець спробував утішити істоту, передавши заспокійливу думку, але дракон тільки обурено вдарив хвостом. Ерагон поклав руки йому на плечі, намагаючись випромінювати спокій і злагоду. М’язи драконового тіла нервово здіймалися під його долонями, тож він ніжно поплескав створіння на знак примирення.

І раптом у його голові чітко залунало одне-єдине слово.

«Ерагоне!»

У ньому вчувалися смуток і пошана, так, ніби цим словом було врочисто підкріплено якусь непорушну угоду. Юнак пильно глянув на істоту, і його немовби накрило холодною хвилею. «Ерагоне!»

Парубкові аж горло стисло, коли він зазирнув у бездонні сапфірові очі. Він уперше подумав про дракона не як про тварину. Той був уже чимось іншим, чимось… більшим. Тоді юнак стрімголов кинувся додому, намагаючись утекти від дракона. «Мого дракона», — промайнуло в його голові.

«Ерагоне!»

Чаювання вдвох

На околиці Карвахола Роран та Ерагон розійшлися, і юнак повільно почимчикував собі до Бромового будинку, поринувши у власні думки. Він спинився на ґанку й хотів був звести руку, щоб постукати…

Аж раптом поруч гаркнув чийсь голос:

— Чого тобі, хлопче?

Ерагон рвучко озирнувся. За його спиною стояв Бром, спираючись на покручену палицю, прикрашену якимось дивовижним карбуванням. На ньому була довга коричнева мантія з каптуром, як у ченця, підперезана старим шкіряним поясом, на якому висіла торбинка. Великий гачкуватий ніс, що стирчав над сивою бородою, надавав його обличчю орлиної величі. Чоловік чекав на відповідь, пильно придивляючись до Ерагона з-під кошлатих брів.

— Мені потрібна порада, — озвався Ерагон. — Роран пішов по нове долото, тож я маю дрібку часу й хотів попрохати, аби ви відповіли на кілька моїх питань.

Старий щось буркнув і відчинив двері. На його правій руці Ерагон помітив золоту каблучку з коштовним каменем. Коли на неї падало світло, на поверхні вимальовувалось таємниче карбування.

— Можеш зайти. Щоб відповісти на всі твої питання знадобиться чимало часу. Схоже, їм не буде кінця-краю, — мовив старий.

Усередині будинку було темно, наче у вугільній шахті, а в повітрі щось неприємно смерділо.

— Давай запалимо світло, — запропонував господар.

Ерагон почув, як старий спіткнувся й вилаявся, а щось із гуркотом впало на підлогу.

— Ага, ось воно.

Зблиснула маленька іскра, і нарешті зробилося світло.

Бром залишив свічку біля складеної з каміння пічки. Перед нею стояв дерев’яний стілець із високою спинкою та ніжками, схожими на орлині лапи. Сидіння й спинку було оббито шкірою з візерунком у вигляді переплетених троянд. Довкола валялися купи книжок, а на інших стільцях лежали сувої паперу. На письмовому столі було розкидано письмове приладдя.

— Знайди собі місце й сідай. Але заради всіх святих, обережніше! Ці речі дуже коштовні.

Ерагон переступив через пергамент, списаний клинцюватими рунами. Він обережно зняв зі стільця сувій хрусткого паперу й переклав його на підлогу. Коли парубок присів, довкола здійнялася така курява, що він ледь втримався, аби не чхнути.

Піднісши свічку, Бром розпалив у пічці вогонь:

— Ну ось, чудово! Що може бути краще за розмову біля вогнища?

Він відкинув каптур, і раптом виявилось, що волосся в старого не біле, а сріблясте. Потім оповідач повісив над вогнем чайник і вмостився на стільці з високою спинкою.

— Отже, чого тобі треба? — його запитання пролунало суворо, але водночас доброзичливо.

— Останнім часом, — почав був Ерагон, міркуючи, як би його найкраще підійти до теми розмови, — я багато чув про вершників Дракона та про їхні подвиги. Здається, усі хочуть, щоб вони знову повернулися, та ніхто не каже, як усе почалося, звідки взялися дракони й чим саме відрізняються вершники від звичайних людей.

— Про це можна довго говорити, — буркітливо озвався старий. Він з підозрою зиркнув на Ерагона. — Якби я став розповідати тобі цю історію всю поспіль, за вікном проминуло б дві зими, а ми так би й не зрушили з місця. Тому її слід трохи скоротити. Але доки ми не почали, мені потрібна моя люлька.

Ерагон терпляче зачекав, доки Бром наб’є свою люльку тютюном. Загалом, старий йому подобався. Іноді він бував просто нестерпний, але завжди знаходив час погомоніти з юнаком. Якось Ерагон запитав його, звідки він родом, але той тільки розреготався й відповів:

— Із села, схожого на Карвахол, але не такого цікавого.

Заінтригований Ерагон почав був питати про це в дядька, але Герроу знав лише те, що Бром придбав собі будинок у Карвахолі років п’ятнадцять назад і відтоді тихо в ньому жив.

Бром узяв кресало й запалив люльку:

— Ну, нарешті… — сказав він, попихкуючи. — Тепер не будемо відволікатися, хіба що перегодом вип’ємо чаю. Отже, вершники, чи шуртугали, як їх називають ельфи… Гм, з чого ж нам краще почати? Гаразд, їхня історія тривала сотні років, і за часів своєї слави вони володіли територією, удвічі більшою за теперішні землі імперії. Про них розповідають силу-силенну всіляких казок, більшість з яких — суцільна дурня. Якщо вірити у все, що про них кажуть, то вони мало чим відрізнялися від богів. Дехто з учених присвятив своє життя пошукам примарної правди, але я сумніваюся, що вона взагалі існує. Утім, це не так уже й важливо, якщо обмежитись трьома твоїми питаннями: як почалася історія вершників, чому їх так шанують і звідки взялися дракони. Почнемо з останнього.

Ерагон вмостився зручніше й, затамувавши подих, приготувався слухати старого.

— Історія драконів не має початку, хіба що вони з’явилися разом із самою Алагезією. А коли в неї є кінець, тоді дракони зникнуть разом із цим світом, бо вони потерпають так само, як і наша земля. Дракони, гноми та ще деякі інші народи споконвіку живуть на цих теренах. Вони з’явилися тут раніше за всіх, могутні володарі вільної стихії. Їхній світ залишався недоторканним, аж поки з-за моря не припливли на своїх срібних човнах перші ельфи.

— А звідки припливли ельфи? — не втримався Ерагон. — І чому їх називають світлим народом? Та й чи вони справді існують?

Бром спохмурнів:

— Ти справді хочеш, щоб я відповів на твої питання? На жаль, я не зможу цього зробити, якщо ти відволікатимеш мене через кожне невідоме тобі слово.

— Вибачте, мені дуже шкода, — відповів на те Ерагон. Юнак похнюпився й спробував набрати винуватого вигляду.

— Та ні, нічого тобі не шкода, — схоже, Брома це потішило. Він перевів погляд на вогнище й деякий час дивився, як полум’я лиже днище чайника. — Якщо вже тобі так кортить знати, то ельфи справді існують, а світлим народом їх називають тому, що вони більш вишукані, порівняно з іншими. Ельфи походять із країни, що називається Алалея, але де та земля, ніхто, крім них самих, не знає.

Бром зиркнув з-під кошлатих брів, аби нереконатись, що його більше таки не перебиватимуть:

— Ельфи були гордим народом і добре зналися на магії. Спочатку вони вважали драконів за звичайних тварин. Через це сталася жахлива річ. Якийсь зухвалий молодий ельф вполював і забив дракона, як зробив би це зі звичайним оленем. Тоді оскаженілі від люті дракони вистежили й убили того ельфа. На жаль, на цьому кровопролиття не скінчилося. Дракони зібрались разом й атакували ельфійський народ. Налякані ельфи намагалися припинити ворожнечу, але так і не змогли з ними порозумітися.

Щоб не переповідати всі перипетії, скажу, що то була довга й кривава війна, про яку згодом шкодували обидві сторони. Спочатку ельфи тільки оборонялися, оскільки були проти насильства, але потім жорстокість драконів змусила їх атакувати першими заради власного ж таки життя. Війна тривала п’ять років, але була б іще довша, якби один ельф на ім’я Ерагон не знайшов драконове яйце.

Ерагон здивовано закліпав очима.

— Ага, бачу, ти не чув про свого тезку, — пожвавішав Бром.

— Та ні, — озвався хлопець, і в цю мить пронизливо засвистів чайник. — Але чому мене назвали на честь ельфа?

— У такому разі ця історія буде для тебе ще цікавішою, — відповів Бром.

За допомогою гачка він зняв чайник із вогнища й налив окропу в два кухлики. Припрошуючи Ерагона, старий попередив:

— Це зілля не можна довго заварювати, тому пий швидше, доки чай не став надто міцний.

Ерагон зробив маленький ковток, обпікши собі язика. Тим часом Бром відставив свого кухлика й знову запихкав люлькою:

— Ніхто не знає, чому те яйце покинули. Дехто каже, що батьки дракона загинули в бою з ельфами. Інші вважають, що вони лишили його навмисно. Утім, Ерагон розумів, як важливо було виростити мирного дракона. Він потайки дбав про нього, назвавши вихованця по-стародавньому — Біддаумом. Коли той виріс, вони вдвох вирушили до драконів і вмовили їх помиритися з ельфами. Так два народи уклали мирну угоду Задля подальшої злагоди вони вирішили заснувати спільноту вершників Дракона.

Спочатку вершники були посередниками, через яких ельфи й дракони спілкувалися між собою.

Але згодом усі збагнули, яким важливим є їхнє існування, і вершників стали неабияк поважати. З часом вони обрали собі за домівку острів Вройнгард і заснували на ньому місто Дору Ареба. Перед тим, як Галбаторікс розбив їх, вершники мали більшу владу, ніж будь-хто з королів Алагезії. Отже, я відповів на два твоїх запитання?

— Так, — розгублено мовив Ерагон. Виходить, що з якоїсь невідомої причини його нарекли так само, як того першого вершника. Відтепер власне ім’я звучало для парубка по-новому.

— А що означає «Ерагон»? — спитався він у старого.

— Не знаю, — відповів Бром. — Це дуже давнє ім’я. Навряд чи хтось, окрім самих ельфів, пам’ятає його значення, і було б неймовірною вдачею, якби тобі пощастило зустріти одного з них. Утім, це дуже гарне ім’я, і ти мусиш ним пишатися. Не кожен має таке славне ймення.

Ерагон спробував цим не перейматися й зосередився на решті почутого від Брома. Щось тут не сходилося.

— Не розумію, — сказав юнак. — А де ж були ми, коли з’явилися вершники?

— Ми? — здивувався Бром, звівши брови вгору.

— Ну, так, усі ми, — Ерагон зробив невиразний жест. — Узагалі, люди.

Старий розреготався:

— Ми такі самі гості на цій землі, як і ельфи. Наші прадіди з’явилися тут тільки через три століття після вершників.

— Цього не може бути, — обурено заперечив Ерагон. — Ми завжди жили в Паланкарській долині.

— Лише декілька поколінь, не більше. Чого не скажеш про тебе, Ерагоне, — м’яко зауважив Бром. — Ти вважаєш себе ріднею Герроу, і це правильно, але насправді твої предки походять не звідси. Попитайся в людей, і вони розкажуть, що багато з місцевих живуть тут не так уже й довго. Ця долина стара, але вона не завжди була нашою.

Ерагон спохмурнів і ковтнув чаю. Напій був усе ще гарячий і знову обпік йому горло. «Мій дім тут, ким би не були мої батьки!» — подумав він.

— А що ж сталося з гномами, коли вершників було знищено? — спитав він у старого.

— Того ніхто не знає напевно. Спочатку вони билися разом із вершниками, але, коли зрозуміли, що Галбаторікс перемагає, просто засипали всі входи до свого підземелля й сховалися там. Наскільки я знаю, відтоді їх ніхто не бачив.

— А дракони? — вихопилося в юнака. — Що сталося з ними? Адже вони не всі загинули?

— А ось це найбільша загадка в Алагезії, — сумно відповів Бром. — Хтозна, скільком драконам пощастило вижити під час Галбаторіксової різанини? Він пощадив тільки тих, які згодились йому служити, але це були здебільшого скажені дракони клятвопорушників, які потурали його злодійствам. І якщо ще в якомусь місці, окрім Шруйкана, живуть дракони, то вони поховалися, щоб імперія їх не знайшла.

«То звідки ж узявся мій дракон?» — замислився Ерагон.

— А ургали були тут, коли в Алагезії з’явилися ельфи? — знову спитав він.

— Ні, вони припленталися слідом за ельфами, наче ті кліщі, що прагнуть крові. До речі, вершники здобули загальну повагу саме тоді, коли захищали від них людей… Ця історія може навчити багатьом речам. Але через Галбаторікса вона заборонена в наших краях, — зауважив Бром.

— Так, я вже чув цю казку від тебе, коли востаннє був у Карвахолі.

— Казку?! — розлютився Бром. — Якщо це казка, то чутки про мою смерть — правда, і ти розмовляєш із привидом! Поважай минуле, юначе, адже ніколи не знаєш, як воно відгукнеться.

Ерагон зачекав, доки Бром охолоне, а потім знову насмілився запитати:

— А дракони були великі?

Темне пасмо диму зависло над Бромовою люлькою, наче провісник бурі.

— Завбільшки з будинок, — буркнув старий. — Найменші з них мали крила по сто футів. Ці істоти постійно росли. Деякі старі дракони, доки їх не винищила імперія, нагадували гору.

Ерагон вжахнувся. «Як же мені переховувати свого дракона далі?» — подумав юнак. Але стримавши хвилювання, він з удаваним спокоєм спитав:

— А в якому віці вони дорослішали?

Бром почухав бороду:

— Дихати вогнем вони починали близько п’яти-шести місяців, у цьому ж таки віці могли вже й паруватися. Чим старший був дракон, тим довше він міг дмухати вогнем. Деякі з них затримували полум’я на цілі хвилини.

Старий випустив кільце диму, споглядаючи, як воно здіймається вгору.

— Я чув, що їхня шкіра блищала, наче коштовне каміння.

Бром раптом схилився до парубка й гаркнув:

— Правильно. Вони мали безліч кольорів та відтінків. Подейкують, що вкупі дракони нагадували живу веселку. Але звідки ти про це знаєш?

Неабияк злякавшись, Ерагон бовкнув:

— Один торговець сказав.

— І як же його звали? — спитав Бром. Його кудлаті брови враз зійшлися в одну широку смугу, а зморшки на лобі поглибшали. Старий не помітив, як його люлька згасла.

Ерагон удав, ніби думає:

— Не пригадую. Він ошивався в Морна, але я навіть не спитав, звідки він.

— Шкода, — пробурчав Бром.

— Здається, він казав, що вершник відчуває драконові думки, — сказав Ерагон, сподіваючись відвернути увагу від власної персони.

Бромові очі звузилися. Він повільно взяв кресало й висік іскру. Над люлькою повився новий димок, і старий глибоко затягнувся, не поспішаючи видихати. За мить він знову заговорив:

— Той чоловік помилявся, — рішуче заявив старий. — Про це не йдеться в жодному з нереказів, а я знаю їх усі. Що він іще тобі розповідав?

Ерагон знизав плечима:

— Та так, нічого.

Бромове зацікавлення вигаданим торговцем ставало дедалі небезпечніше, тож не варто було продовжувати цю тему.

— А дракони довго жили? — невимушено поцікавився юнак.

Бром відповів не одразу. Його підборіддя торкнулося грудей, старий замислено тарабанив пальцями по люльці, виблискуючи каменем на каблучці:

— Що? Вибач, я недочув… Так, дракони жили дуже довго, узагалі вічно, якщо їх не вбивали або не гинули їхні вершники.

— Звідки про це відомо? — засумнівався Ерагон. — Якщо дракони вмирали разом з вершниками, то вони доживали лише до шістдесяти чи сімдесяти років. А ви кажете, що вершники існували сотні літ. Хіба це неможливо, — несподівано юнака вразила думка про те, що він може пережити свою родину та друзів.

— Можливо чи неможливо, усе це відносно, — посміхнувшись, відповів Бром. — Дехто вважає, що неможливо зійти на Хребет і повернутися звідти живим, але ж ти це робиш. Усе залежить від того, з якого боку глянути. І в молодості це може зрозуміти тільки дуже мудра людина.

Ерагон почервонів, а старий тим часом продовжував:

— Не ображайся, але тобі ще зарано про таке знати. Отже, не слід забувати, що дракони — магічні істоти, які дивним чином змінювали все, до чого торкалися. Вершники проводили з ними безліч часу, тому й змінювалися найдужче. Узяти хоча б тривалість їхнього життя. Наприклад, наш король живе надто довго, і це не може не дивувати, хоча більшість людей схильна вважати це за магічний дар самодержця. Існували й інші, але не такі помітні ознаки. Усі вершники були сильніші, розумніші й далекоглядніші за решту людей. До того ж, якщо вершник походив з людського роду, його вуха з часом загострювались, хоч і не так, як у ельфів.

Ерагон ледь стримався, щоб не помацати пальцями кінчики власних вух. «Цікаво, як цей дракон впливатиме на моє майбутнє? — думав хлопець. — Мало того, що він заліз мені в голову, то ще й тіло може змінити!»

— А ті дракони були дуже розумні? — запитав Ерагон старого.

— Хіба ти не чув, що я казав? — почав дратуватися Бром. — А як би ельфи домовлялися з нетямущими істотами? Принаймні дракони були не дурніші за нас із тобою!

— Але ж вони тварини, — стояв на своєму Ерагон.

Бром зневажливо пхекнув:

— Не більші тварини, ніж звичайні люди. Адже ті завжди шанували тільки вершників, ігноруючи драконів. Мовляв, дракони — це лиш екзотичний засіб пересування. Насправді ж це не так, і великі подвиги вершників були можливі виключно завдяки драконам. Ти знаєш багато людей, які б наважились оголити меч, знаючи, що за хвилину з’явиться ящір, який уміє дихати вогнем, і покладе край суперечці? Отож-бо й воно.

Задоволений, старий знову почав розглядати кільця диму.

— А ви самі коли-небудь бачили дракона? — озвався Ерагон.

— Ні, — відповів Бром. — Усе це було дуже давно.

«А тепер про ім’я!» — нагадав сам собі юнак і недбало сказав:

— Я тут нещодавно намагався пригадати бодай якесь драконяче ім’я, але жодне так і не спало мені на думку. Здається, коли в Карвахолі були торговці, я чув кілька, та наразі не впевнений. Чи не могли б ви щось підказати?

Бром знизав плечима й випалив скоромовкою:

— Були дракони Джура, Хірадор та Фундор, що перемогли велетенського морського змія. Галзра, Бріам, Оген Сильний, Гретьєм, Бероун, Росларб…

Старий пригадавав іще безліч імен, а наприкінці ледь чутно додав:

— А ще — була Сапфіра.

Потім він неквапом вибив люльку й мовив:

— Ну, то мова йшла про когось із них?

— Здається, ні, — неуважно відповів Ерагон. Парубкові й без того макітрилося в голові, до того ж надворі почало вечоріти. — Гадаю, Роран уже впорався в Хорста. Тож мені час повертатися, хоч я би ще залюбки з вами побалакав.

Бром здивовано глянув на юнака:

— Оце й усе? А я гадав, ми точитимемо ляси, аж доки він по тебе не прийде. Невже тебе не цікавить тактика драконів, подробиці повітряного бою, від яких аж перехоплює подих? Невже це все, про що ти хотів дізнатися?

— Наразі так, — посміхнувся Ерагон. — Я почув усе, що хотів, і навіть більше.

Він звівся на ноги, і Бром теж.

— Ну, як знаєш, — мовив старий, проводжаючи Ерагона до дверей. — Бувай здоровий і бережи себе! А як згадаєш ім’я того торговця, скажи мені.

— Неодмінно, — відповів Ерагон. — Дуже вам дякую.

Вийшовши надвір, юнак повільно подався геть, мружачись від сліпучого білого снігу й розмірковуючи над усим почутим.

Сила імені

На зворотному шляху Роран сказав:

— Сьогодні в Хорста був чоловік з Терінсфорда.

— Як його звали? — спитав Ерагон, оминаючи скуту кригою калюжу.

Його щоки палали від холодного повітря.

— Демптон. Він приїхав до Хорста, щоб той викував йому кілька втулок, — відповів Роран. Важко ступаючи, він прокладав Ерагонові шлях у снігових заметах.

— А хіба в Терінсфорді нема свого коваля?

— Є, — відказав Роран, — але їхній коваль не такий тямущий.

Він глянув на брата, знизав плечима й додав:

— Втулки потрібні Демптонові для його млина. Він розширює своє господарство, тож казав, що й мені там знайдеться робота. Як надумаю, то поїду з ним, коли він повернеться по свої втулки.

Узагалі, мірошники працюють цілий рік. Узимку вони мелють те, що приносять люди, а під час жнив купують зерно й згодом продають готове борошно. Звісно, це пекельна праця, а ще існує небезпека потрапити під велетенські жорна й залишитись без пальця чи руки.

— Ти скажеш про це Герроу? — спитав Ерагон.

— Так, — на Рорановому обличчі промайнула похмура посмішка.

— Навіщо? Ти ж бо знаєш, що він думає про наші спроби поїхати з ферми. Якщо ти знову про це заговориш, добра з того не буде. Навіть не думай, ліпше повечеряймо спокійно.

— Не можу, братику. Я таки наймусь на цю роботу, — відповів Роран.

— Та чому ж? — здивувався Ерагон, спиняючись. Брати стояли один навпроти одного, і з їхніх вуст у морозяне повітря злітали хмарки пари. — Я знаю, що заробити гроші нелегко, але ми завжди якось викручувалися. Тобі не обов’язково нас покидати.

— Так, не обов’язково. Але гроші потрібні мені самому. — Роран хотів був іти, та Ерагон не зрушив з місця.

— Навіщо вони тобі? — спитав він.

Розправивши плечі, Роран нарешті мовив:

— Я вирішив одружитися.

Вражений цією новиною, Ерагон аж розгубився. Він пам’ятав, як Роран цілувався з Катріною, коли приїздили торговці, але щоб одружитися?

— Катріна? — перепитав він, тільки для того, аби підтвердити свій здогад.

Роран ствердно кивнув.

— То ти вже освідчився їй?

— Ні, але коли почнеться весна, коли я зможу прогодувати родину, тоді й освідчусь.

— Але ж зараз на фермі дуже багато роботи, — почав був Ерагон. — Зачекай хоча б до весни, коли будемо сіяти.

— Ні, ні, — всміхнувся Роран. — Саме навесні я й буду потрібен більше, ніж будь-коли. Спочатку ми оратимемо й сіятимемо, потім полотимемо бур’яни… Не кажу вже про решту обов’язків. Ні, мені краще піти зараз, коли нема роботи і всі чекають закінчення зими. Ви з Герроу впораєтеся й без мене. Якщо все буде гаразд, незабаром я знову працюватиму на фермі, але вже разом із дружиною.

Ерагон неохоче визнав, що Роран таки має рацію. Він кивнув у відповідь, сам не розуміючи, на знак згоди, чи на знак незгоди.

— Усе, що я можу зараз, це побажати тобі успіхів, — сказав Ерагон. — Але Герроу така новина навряд чи сподобається.

— Побачимо, — тільки й відповів на те Роран.

І хлопці рушили далі. Запала тривала мовчанка, краючи Ерагонові серце, хоч він і розумів, що з часом, можливо, гляне на все це якось інакше. Коли брати дістались додому, Роран таки не став розповідати Герроу про свої плани, але Ерагон був упевнений, що рано чи пізно це станеться.

Невдовзі по тому хлопчак вирішив провідати свого дракона — вперше відтоді, як той звернувся до нього на ім’я. Тепер він почувався ніяково, усвідомлюючи, що перед ним рівна за розумом істота.

— Ерагоне! — почув юнак знайоме звертання.

— Оце й усе, що ти можеш сказати? — трохи роздратувався він.

— Так, — пролунало у відповідь.

Від несподіванки парубок аж присів. То з нього ще й глузують? Що ж тоді буде далі? Спересердя він буцнув ногою суху гілку. Через суперечку з Рораном юнак був не в кращому настрої. Дракон подумки поцікавився, у чому річ, тож Ерагон виклав усе, що накипіло в нього на серці. Він говорив, і його голос ставав дедалі гучнішим, аж доки не зірвався на розпачливий крик. Перш ніж заспокоїтись, знеможений юнак вдарив кулаком об землю.

— Я не хочу, щоб він їхав, — у відчаї сказав Ерагон.

Уважно слухаючи, дракон спостерігав за своїм господарем. Парубок подумки вилаявся й нарешті глянув на свого вихованця.

— Тобі потрібне ім’я. Сьогодні я чув декілька, то, може, тобі сподобається якесь із них, — озвався він до дракона.

Ерагон пригадав імена, які називав йому Бром, і спинився на двох, що здалися найбільш героїчними й водночас мелодійними:

— Як тобі — Ванілор або його наступник Ерідор? Кажуть, обидва вони були славетними драконами.

— Ні, — відповів дракон. Здається, його тішило, що Ерагон так ним переймається. — Ерагоне!

— Так-так, це моє ім’я, але ти не можеш мати таке саме, — озвався юнак, задумливо потираючи підборіддя. — Якщо ці тобі не подобаються, то є ще інші.

І він почав перераховувати решту імен, які дракон також відхилив. Парубкові раптом здалося, що той просто сміється з чогось, про що він не знає.

— А ще був Інготольд, він здолав… — раптом у його голові промайнула одна думка. — Так ось у чому річ! — вигукнув юнак. — Я ж називаю чоловічі імена! А ти, мабуть, дівчина!

— Так, — сором’язливо склав свої крила дракон.

Тепер було зрозуміло, які імена слід обирати, і Ерагон згадав їх близько півдюжини. Він хотів був спинитися на імені Міремель, але воно теж не пасувало, бо належало коричневому дракону. Офейла та Ленора також не підійшли. Юнак хотів був уже здатися, аж раптом згадав останнє ім’я, що його прошепотів Бром. Ерагонові воно сподобалося, та чи сподобається дракону?

— А може, ти Сапфіра? — наважився спитати юнак.

Створіння глипнуло своїми розумними очима, і він відчув його згоду.

— Так, — пролунала відповідь, відгукнувшись у його єстві приємним лоскотом.

Ерагон усміхнувся. А Сапфіра задоволено форкнула.

Майбутній мірошник

Коли всі зібрались вечеряти, сонце вже сідало за обрій. Надворі несамовито завивав вітер, розхитуючи будівлю. Ерагон тривожно поглядав на Рорана й чекав якоїсь халепи. Нарешті той озвався:

— Мені запропонували роботу на млині в Терінсфорді, і я вочевидь прийму цю пропозицію.

Герроу повагом доїв і відклав виделку. Він відкинувся на стільці, заклавши руки за голову, і сухо процідив:

— Чому?

Роран став пояснювати, а Ерагон розгублено копирсався у своїй тарілці.

— Зрозуміло, — сказав Герроу, а потім замовк, поглядаючи на стелю. Хлопці застигли, чекаючи на його рішення. — Ну, і коли ти їдеш? — мовив нарешті старий.

— Тобто? — розгубився Роран.

Несподівано напружившись, Герроу стрельнув очима:

— А ти, мабуть, гадав, старий тебе зупинятиме? Я ж знав, що ти скоро одружишся. Було б непогано побачити, як наша родина збільшиться. Катріні пощастило з тобою.

Усміхнувшись, Роран полегшено зіхнув.

— Так коли ти їдеш? — вів далі Герроу.

— Коли Демптон повернеться по свої втулки для млина, — нарешті оговтавшись, відповів парубок.

Герроу кивнув:

— Коли ж саме?

— За два тижні.

— Добре. Маємо час трохи підготуватись. Звісно, нам удвох буде важкувато. Але якщо все буде гаразд, то це ненадовго, — мовив старий і звернувся до Ерагона: — Ерагоне, ти знав про це?

— Сьогодні дізнався… — хлопець винувато знизав плечима. — Це якесь божевілля…

Герроу махнув рукою:

— Це життя! Усе буде добре, — додав він, підвівшись, — час усе загладить. А зараз помиймо посуд.

Ерагон і Роран мовчки заходилися допомагати.

Наступні кілька днів були гнітючими. Ерагон мав кепський настрій. Відповідав коротко, сам ні до кого не озивався. Усе нагадувало йому про від’їзд Рорана: Герроу пакував речі, з полиць та стін зникали звичні предмети, оселя, здавалося, порожніла на очах. Минув тиждень, перш ніж Ерагон зрозумів, які вони тепер далекі з Рораном. Розмовляючи, обом було важко добирати слова, тож спілкування виходило якимсь силуваним і нещирим.

Єдиною розрадою для нещасного Ерагона залишилась Сапфіра. З нею парубок міг поводитись вільно й невимушено, залишаючись відкритим і знаючи, що його розуміють. За два тижні, що передували Рорановому від’їзду, дракон виріс удвічі й був уже заввишки з господаря. Ерагон уподобав собі западинку, де драконова шия нереходила в плечі, і полюбляв у ній умощуватись. По вечорах він частенько там відпочивав, пестячи смарагдову шкіру дракона, і пояснював Сапфірі значення різних слів. Невдовзі та розуміла геть усе, що юнак казав, а іноді навіть коментувала почуте.

Такі години були для Ерагона найщасливішими. Сапфіра виявилась такою ж розумною, як і будь-яка людина. Вона мала складний характер, тож часом здавалася ворожою й неприступною, та взагалі друзі чудово між собою порозумілися, навіть попри те, що від Сапфіри можна було весь час чекати якихось вибриків. Одного разу Сапфіра вполювала орла, але замість того, щоб з’їсти, відпустила його на волю, сказавши:

— Жоден мисливець у небі не має бути схожим на здобич. Краще загинути в польоті, ніж усе життя бути прикутим до землі!

Від’їзд Рорана, а також перестороги Сапфіри зруйнували Ерагонові плани, тож він вирішив познайомити дракона з родиною тоді, коли буде на те більш слушний час. Парубок змирився, бо знав — варто лише розповісти історію про дракона, як на нього миттю посиплються докори, звинувачення, застороги. Залишалося тільки чекати.

Напередодні від’їзду Ерагон вирішив поговорити з Рораном. Двері його кімнати були відчинені, на столику стояла гасова лампа, блимаючи мерехтливим світлом. Бильця осиротілого ліжка відкидали довгі тіні на порожні полиці, що тяглися до самісінької стелі. Роран обмотував ковдрами свою поклажу. Вигляд мав понурий і виснажений. На мить відволікшись, він узяв щось з-під подушки й підкинув на долоні. Це був уламок гірської породи, який Ерагон подарував йому кілька років тому. Роран спробував запхати його до одного з клунків, але потім передумав і знов поклав на полицю. Ерагонові стисло горло, і він, зробивши крок назад, тихо подався геть.

Чужинці в Карвахолі

Вранці всі швидко поснідали й випили гарячого чаю. Тепло з пічки розтопило на вікнах паморозь, і на підлозі з’явились мокрі плями. Ерагон дивився на Герроу з Рораном, які присіли біля грубки, і думав, що тепер уже, певно, нескоро зможе побачити їх разом.

Незабаром Роран уже зашнуровував свої чоботи. Величезний клунок лежав поруч. Герроу мовчки чекав, засунувши руки глибоко в кишені. Сорочка на старому обвисла, він виглядав дуже виснаженим. Попри вмовляння хлопців, він не схотів проводжати Рорана — сказав, що так буде краще для всіх.

— Усе взяв? — востаннє спитав Герроу в Рорана.

— Та наче все, — озвався той. — Ми можемо вирушати.

Старий кивнув і витяг з кишені невеличку торбинку. Коли він простяг її Роранові, усередині дзенькнули монети.

— Я відкладав це для тебе, — пояснив Герроу. — Тут зовсім небагато, але на пиво вистачить.

— Дякую, спробую не витрачати на дурниці, — відповів Роран.

— Роби, як знаєш, це твої гроші, — кивнув старий. — Більше не маю чого тобі дати, окрім батьківського благословення. Прийми його, якщо хочеш, хоч користі з нього й небагато.

— Це велика честь для мене, — відповів на те Роран хрипким від хвилювання голосом.

— Ну то прийми його й ходи собі з миром, — сказав на завершення Герроу й поцілував Рорана в чоло. Виходячи, він несподівано озирнувся: — Не думай, що я про тебе забув, Ерагоне. Я маю сказати вам обом одну річ. І саме зараз, коли ви йдете. Запам’ятайте мої слова, і ви не пошкодуєте.

Він суворо глянув на хлопців:

— По-перше, нікому не дозволяйте над собою панувати. Майте власну голову на плечах і не довіряйте чужинцям. Можна бути вільним і водночас скутим гірше за невільника. Тому скрізь відкривайте вуха, але не серце. Шануйте тих, хто має владу, але сліпо не підкоряйтесь. Керуйтеся здоровим глуздом, але ніколи не судіть ближнього. Ні перед ким не скоряйтеся, хай там який титул чи посаду він має. Ставтеся до всіх з повагою, інакше вам будуть мстити. Будьте розсудливі з грішми. Майте власну думку, і люди будуть вас шанувати.

Трохи помовчавши, старий додав:

— Що ж до кохання, то… раджу вам бути чесними. Чесність — це найпевніший спосіб достукатись до чийогось серця й завоювати взаємне почуття. Ось і все, що я хотів вам сказати.

Здавалося, що насамкінець Герроу засоромився своїх слів.

Він узявся за Роранову торбу:

— Час рушати. Надворі розвиднюється, тож Демптон, напевно, уже чекає.

Роран закинув торбу на плечі й обняв Герроу:

— Я повернуся, як тільки зможу, — пообіцяв він.

— Гаразд! — відповів Герроу. — А зараз іди й не хвилюйся за нас.

Нарешті всі попрощалися. Ерагон з Рораном вийшли надвір, озирнулись і помахали Герроу. Той підняв у відповідь кістляву руку й сумно дивився, як хлопці вибираються на битий шлях. Потім він із гуркотом зачинив двері. Щойно цей прощальний звук пролунав у ранковій тиші, Роран несподівано рвучко спинився.

Ерагон теж озирнувся, так, наче востаннє оглядав знайомий пейзаж. Його погляд затримався на самотніх будівлях. Несподівано вони здалися йому такими маленькими-маленькими… Легкий димок, що линув у небо, був єдиною ознакою людської присутності в цьому Богом забутому краї.

— Це був для нас цілий світ, — сумно зітхнув Роран.

— Але ж він не був поганим, — з докором сказав Ерагон.

Роран неуважно кивнув, розправив груди й рушив назустріч новому життю. Хлопці спустилися з пагорба, а рідна оселя зникла за обрієм.

* * *

Коли вони дісталися Карвахола, надворі тільки-тільки почало сіріти, але кузня була вже відчинена. Зсередини приємно віяло теплом. Біля горнила, в якому палахкотів вогонь, повільно роздував величезні міхи Балдор. Перед горном стояло чорне ковадло й окута залізом діжка з соляним розчином. На стінах було розвішане різноманітне ковальське знаряддя: велетенські щипці, обценьки, молотки різної форми, долота, напилки, рашпілі, різці, шматки заліза, призначені для кування, лещата, ножиці, мотики та лопати. Хорст із Демптоном стояли біля довгого столу.

Посміхаючись з-під розкішних рудих вусів, Демптон підійшов до хлопців:

— А, Роране! Радий, що ти прийшов. З новими жорнами я маю тепер більше роботи й сам не впораюся. Ти готовий?

Роран підкинув торбу на плечі:

— Так. Коли вирушаємо?

— Спочатку мені треба залагодити кілька справ, але за годину ми вже будемо в дорозі.

Посмикуючи вуса, Демптон звернувся, нарешті, й до Ерагона, а той чогось зніяковів:

— А ти, мабуть, Ерагон? Я міг би й тобі запропонувати якусь роботу, але та, що в мене була, уже дісталась Роранові. Можливо, пізніше, чи не так?

Ерагон силувано посміхнувся й потис мірошникові руку. Той був непоганою людиною й за інших обставин обов’язково б сподобався парубкові, але зараз ліпше б він узагалі не з’являвся в Карвахолі зі своєю роботою.

— Ну от і добре, — крекнув Демптон. Далі він говорив уже тільки з Рораном, пояснюючи йому, як працює млин.

— Усе готове, — урвав їхню розмову Хорст, показуючи на стіл, де було звалено чималу купу втулок. — Можеш забрати їх, коли вирушатимеш.

Чоловіки потисли один одному руки, і Хорст вийшов з кузні, жестом покликавши за собою Ерагона.

Зацікавлений парубок вийшов надвір. Коваль, схрестивши руки, стояв на ґанку. Не озираючись, Ерагон кивнув головою в бік кузні:

— Що ви про нього думаєте?

— Непоганий чолов’яга. Роранові буде в нього добре, — прогримів Хорст. Потім задумливо струсив металеву стружку з фартуха й поклав свою велетенську руку Ерагонові на плече:

— Ти пригадуєш свою сварку зі Слоуном?

— Якщо ви про гроші за м’ясо, то я, звісно ж, не забув, — відповів Ерагон.

— Та ні, хлопче, я тобі довіряю. Я просто хотів би знати, чи той камінь іще й досі в тебе.

У Ерагона тьохнуло серце. «Чого ні з того ні з сього він про це питає? Невже хтось бачив Сапфіру?» — думав юнак, намагаючись не показувати свого хвилювання, а вголос сказав:

— Так, він у мене. А чому ви питаєте?

— Як повернешся додому, викинь його куди знаєш, — з притиском мовив Хорст. — Учора тут були двоє. Загадкові люди в чорному, озброєні мечами. Мороз ішов по шкірі від одного їхнього вигляду. Вони всіх питали, чи не знаходив хто бува такого каменя, як у тебе. Та вони ще й досі тут. Усе нишпорять і випитують.

Ерагон зблід.

— Звісно, ніхто їм нічого не сказав, бо люди не хочуть зайвих неприємностей. Але я знаю декого, хто міг би тебе виказати, — закінчив Хорст.

Ерагон аж заціпенів від жаху. Вочевидь, той, хто закинув камінь на Хребет, таки вийшов на його слід. Або про Сапфіру дізналась імперія. Навіть не знати, що гірше. «Думай! Думай! — наказав сам собі хлопець. — Яйця вже немає. Знайти його неможливо. Але якщо вони знають про його існування, то можуть знати й про те, що сталося згодом… Можливо, Сапфіра вже зараз у небезпеці! Потрібна вся витримка, щоб не виказати себе». Сяк-так оговтавшись, Ерагон нарешті сказав:

— Дякую, що попередили. А ви часом не знаєте, де ті люди зараз?

Голос юнака ледь помітно тремтів.

— Я попередив тебе зовсім не задля того, щоб ти з ними зустрічався! Мерщій забирайся з Карвахола. Повертайся додому.

— Гаразд, — сказав Ерагон, аби заспокоїти коваля. — Якщо ви гадаєте, що так буде краще…

— Гадаю, — вже м’якше озвався Хорст. — Може, я й дарма гарячкую, але ті чужинці мені дуже не сподобались. Буде краще, коли ти пересидиш удома, доки вони не підуть геть. Я постараюсь зробити так, щоб вони не потрапили на вашу ферму, хоч і не певен, що мені пощастить.

Ерагон з вдячністю глянув на здорованя. Він шкодував, що не може розповісти про Сапфіру.

— Ну то я вже йду, — заквапився парубок. Повернувшись до кузні, він попрощався з Рораном, міцно потиснувши братові руку.

— Хіба ти не побудеш тут бодай ще трішки? — здивувався той.

Ерагон сумно посміхнувся. Братове запитання його зворушило.

— Мені нічого тут робити, ти ж усе одно скоро підеш, — відповів він.

— Ну що ж, гаразд, — розгублено сказав Роран. — Мабуть, тепер ми побачимось аж за кілька місяців.

— Я впевнений, що цей час мине дуже швидко, — відповів Ерагон. — Будь обережний та швидше вертайся додому.

Він обійняв Рорана й вийшов. Хорст усе ще стовбичив на вулиці. Відчуваючи, як той за ним спостерігає, Ерагон удавано рішуче закрокував вулицею — геть з Карвахола. А коли кузня зникла з поля зору, юнак шмигнув за якийсь будинок і крадькома повернувся до села.

Обережно, прислухаючись до найменшого звуку, Ерагон обстежив кожну вулицю. Подумки хлопець шкодував, що залишив свій лук на фермі. Так Ерагон нишпорив по Карвахолу, уникаючи людей, аж поки не став свідком випадкової розмови. Він мав гострий слух, проте ледь розрізняв слова, що долинали з-за рогу одного з будинків.

— Коли це сталося? — сичав вкрадливий голос, наче масло на сковорідці. У ньому вчувалася придушена зміїна злість, від якої волосся на голові ставало дибки. Йому ледь чутно відповіли.

«Та це ж Слоунів голос!» — упізнав юнак м’ясника, подумки пообіцявши при нагоді обов'язково натовкти йому пику.

Раптом озвався третій голос. Він був глибокий і гугнявий, викликаючи в уяві бридку гнилизну, плісняву та інші гидкі речі, про які ліпше не згадувати:

— А ви впевнені? Бо буде дуже прикро, якщо ви помилились. Це було б дуже-дуже… неприємно.

Ерагон аж здригнувся, уявивши, що ці люди можуть зробити. Цікаво, чи здатен хтось інший, окрім слуг імперії, так погрожувати? Певно, що ні, але той, хто підкинув це яйце, має ще більшу владу.

— Так, я впевнений. Тоді камінь був у нього. Я не брешу. Про це знає багато людей. Спитайте в них.

Здається, Слоун неабияк перепудив. Він іще щось додав, але Ерагон не розчув, що саме.

— Люди не надто охочі до… співпраці, — глузливо озвався незнайомець. — Але те, що ви розповіли, нам допоможе. Ми вас не забудемо.

Жодних сумнівів щодо цього Ерагон не мав.

Слоун пробелькотів щось у відповідь, і Ерагон почув, як ті люди подались собі геть. Він визирнув з-за рогу, аби все розгледіти. Посеред вулиці стовбичили дві високі постаті. Обидва незнайомці були вбрані в довгі чорні мантії, з-під яких визирали мечі в піхвах. Одяг вкривали якісь символи й майстерне гаптування сріблом. Їхні обличчя ховалися під глухими каптурами, а на руках були рукавички. Постаті незнайомців виглядали згорбленими, так, наче вони мали на спинах незручну поклажу.

Аби роздивитися краще, Ерагон висунувся трішки вперед. Один із чужинців пригнувся і з дивним рохканням глянув на свого приятеля. Обидва вони раптом озирнулися й присіли, ніби приготувавшись до стрибка. Ерагонові перехопило подих, він завмер від жаху. Парубок прикипів поглядом до вкритих каптурами облич. Якась дивна сила скувала його волю й не дала зрушити з місця. Подумки він скомандував сам собі: «Тікай!». І вже хотів був дременути, але не зміг… Чужинці вже прямували до хлопця нечутною ходою. Той знав, що його помітили. Обидві потвори наближалися, витягаючи мечі…

— Ерагоне! — пролунав раптом поруч крик.

Почувши своє ім’я, юнак аж підскочив від несподіванки. Незнайомці так само вклякли на місці. Здалеку до парубка мчав Бром. Тих двох старий не міг бачити. Ерагон хотів попередити свого рятівника, але язик його не послухався.

— Ерагоне! — знову гукнув Бром.

Чужинці знову глянули на хлопця, потім розвернулися й зникли між будинками.

Ерагон упав на землю. Він тремтів, на його чолі виступив піт, а долоні стали липкими. Старий допоміг Ерагонові підвестися, подавши йому руку:

— Ти виглядаєш так, наче хворий. З тобою все гаразд?

Сяк-так оговтавшись, Ерагон ствердно кивнув. Він кліпав очима, роззираючись довкола:

— У мене просто запаморочилось у голові… але це вже минуло. Дивно, я не знаю, що це було.

— Усе буде добре, — сказав Бром, — але зараз тобі краще піти додому.

«Так, мені треба додому! — подумав парубок. — Я мушу бути на фермі раніше за них!» А вголос він мовив:

— Гадаю, ви маєте рацію. Я, мабуть, трохи занедужав.

— У такому разі, рідна домівка — це найкраще, що може для тебе бути. Звісно, йти туди далеченько, але коли дістанешся, то почуватимешся значно ліпше. Давай я проведу тебе до шляху.

Ерагон не заперечував, тож Бром узяв його під руку, й вони обидва пішли. Якийсь час було чутно лише порипування снігу під Бромовою палицею.

— Чому ви мене розшукували? — нарешті спитав Ерагон.

Бром знизав плечима:

— Просто цікаво. Я дізнався, що ти тут, тож вирішив спитати, чи ти бува не згадав імені того торговця?..

«Якого торговця? Про що це він?» — Ерагон не зумів приховати своєї розгубленості й озвався якось невпевнено:

— Ні, не згадав.

Бром скрушно зітхнув, ніби пересвідчившись у тому, що він заздалегідь і так знав, і почухав свого орлиного носа:

— Ну, то коли згадаєш, обов’язково перекажи мені. Дуже вже мене зацікавив отой твій торговець, що стільки всього знає про драконів.

Ерагон неуважно кивнув. Після того вони мовчки вийшли на шлях.

— Біжи додому, — сказав Бром. — Не думаю, що тобі слід затримуватися десь по дорозі.

І подав на прощання правицю.

Ерагон потиснув старому руку, але при тому якось зачепився краєм рукавички, і вона злетіла з долоні, впавши на сніг. Покректуючи, старий підняв її.

— Я такий незграбний, — почав був він, подаючи рукавичку юнакові. Та коли Ерагон її брав, цупкі Бромові пальці вчепилися в його долоню й різко вивернули догори. На мить промайнула срібляста мітка. Бром зблиснув очима, але Ерагон уже висмикнув руку й одягнув рукавичку.

— Бувайте здорові, — з притиском сказав парубок і подався, нарешті, геть. Він чув, як за його спиною Бром насвистує веселу пісеньку.

Доленосний політ

Ерагон мчав додому так, що йому аж паморочилося в голові. Він біг щодуху, не зупиняючись навіть годі, коли груди стискало від браку повітря. Несучись обмерзлим шляхом, парубок намагався подумки покликати Сапфіру, але та була надто далеко для контакту. Він думав про те, що сказати Герроу. Вибору не було, і йому вже час знати про дракона.

Коли юнак нарешті дістався додому, він ледь переводив подих, а його серце скажено калатало. Герроу порався біля стайні. «Сказати йому просто зараз? — подумав Ерагон. — Та ні, він не повірить, аж доки сам не побачить дракона. Тож зробимо інакше». Юнак крадькома обійшов ферму й чкурнув до лісу. «Сапфіро!» — подумки кликав він на ходу.

«Я йду!» — тривожно пролунала ледь чутна відповідь. Невдовзі по тому почулися помахи важких крил, і ось уже дракон став перед Ерагоном. «Що сталося?» — спитав він.

Юнак торкнувся дружнього плеча й заплющив очі. Сяк-так заспокоївшись, він коротко розповів про те, що трапилось. При згадці про чужинців Сапфіра раптом відсахнулась, позадкувала й, голосно заревівши, хльоснула хвостом над головою в Ерагона. Парубок ледь устиг пригнутися, помітивши, як хвіст одним махом зніс сніговий замет. Жах і спрага крові хвилями вирували довкола дракона. «Вогонь! Смерть! Вороги! Убивці!» — вчувалося юнакові.

«Та що з тобою?», — якомога лагідніше спитав був Ерагон, але наштовхнувся на глуху стіну нерозуміння, крізь яку годі було пробитися його думкам. Сапфіра знову заревіла, встромивши кігті в землю й видираючи мерзлі грудки.

— Припини! — не витримав юнак. — Герроу почує!

«Клятви порушено, душі загублено, яйця розтрощено! — не вгавав розлючений дракон. — Усюди кров. Убивці!»

У розпачі Ерагон перестав дослухатися до виру її почуттів, слідкуючи тільки за небезпечним хвостом. Коли той знову пролетів над його головою, він кинувся до дракона й, підстрибнувши, вчепився за один із його шипів. Підтягнувшись, парубок виліз верхи й вмостився в западині на шиї, відчайдушно намагаючись втриматися під час чергового нападу люті.

— Та годі вже, Сапфіро! — несамовито закричав він.

Почувши ці слова, та припинила ревіти. Юнак, як міг, заспокоював розлюченого дракона. Раптом Сапфіра присіла, звівши крила, відштовхнулася від землі, й за мить вони вже були в повітрі.

Від несподіванки Ерагон аж скрикнув. Він побачив, як земля пірнула вниз, і вони злетіли над деревами. Сила повітря перекидала його з боку на бік, забиваючи памороки. Але Сапфіра не звернула на його крик уваги, вона летіла вбік Хребта. Краєм ока парубок помітив далеко знизу рідну ферму й річку Анору. Він зіщулився від страху й міцніше вчепився в драконову шию, ледь стримуючи нудоту, яка підступила до горла, коли Сапфіра зненацька піднімалася вище. Нарешті вона вирівняла свій лет, і хлопець спробував роззирнутися навсібіч.

Повітря було таке холодне, що вії вкрилися памороззю. Із неймовірною швидкістю вони долетіли до гір, що зазвичай здавалися такими далекими. Згори тутешні вершини були схожі на велетенські ікла, що тільки й чекали, аби дрібно пошматувати свою жертву. Сапфіра несподівано схилилася набік, і. Ерагон посунувся у своєму сідлі, ледь не зірвавшись униз.

Притиснувши голову до драконового тіла, парубок подумки благав: «Нам треба вертатися. Ті чужинці ось-ось прийдуть на ферму. Треба попередити Герроу. Мерщій назад!». Але Сапфіра не озивалась. Ерагон відчайдушно намагався пробитись до її розуму, та щоразу натикався на стіну ненависті й жаху. Утім, парубок не здавався. Він бився об цю стіну ще й іще, намагаючись змусити дракона повернутись, та все було марно.

Невдовзі довкола вже височіли суцільні гори, що здіймалися білими мурами, над якими де-не-де стриміли сірі гранітні скелі. Блакитні льодовики, застиглі між ними, здавалися мертвими ріками. Унизу було видно глибокі ущелини, а десь іздалеку лунали стривожені крики птахів, що помітили Сапфіру. Зграйка диких кіз урозсип кинулась навтьоки скелястими виступами.

Різкі повітряні вихри, що вирували довкола Сапфіриних крил, безжально тріпали Ерагонове тіло, а коли дракон повертав шию, хлопця кидало з боку на бік. Тим часом дракон, здавалося, не відчував утоми, збираючись летіти цілу ніч. Та невдовзі, коли почало вже сутеніти, Сапфіра рвучко, ніби пірнаючи, стала знижуватись.

Ерагон глянув уперед. Він помітив, що вони летять прямо на невеличку галявину в межигір’ї. Опускаючись широкими колами, Сапфіра сповільнювала рух доти, доки нарешті не залопотіла крильми й не торкнулася землі. Її могутні м’язи напружились, приймаючи на себе удар. Сідаючи, дракон трохи підскочив, аби відновити рівновагу, і Ерагон зіслизнув униз, не чекаючи, доки той складе крила.

На землі в Ерагона геть несподівано підкосилися ноги, тож він упав прямісінько в сніг. Його пройняв жахливий біль, такий гострий, що на очах аж виступили сльози. М’язи, перебуваючи в постійній напрузі, затекли й тремтіли. Юнак перевернувся на спину й знеможено випростався. Трохи перегодом він змусив себе глянути на ноги. Крізь вовняну тканину на стегнах проступили дві великі плями. Ерагон спробував був зняти штани й аж скривився від болю: шкіра на ногах була до крові обдерта драконовою лускою. Мороз пекуче залоскотав голе тіло, тож Ерагон похапцем знов одягнув штани. Юнак аж сичав від болю, коли тканина торкалася ран. Він хотів був підвестися, та ноги ще й досі його не тримали.

Тим часом швидко сутеніло, і похмурий ландшафт ховався в темряві. Місцевість, що невблаганно зникала з поля зору, була йому незнайома. «От і занесло мене невідомо куди, та ще взимку, я сам на сам з цим божевільним драконом, — думав Ерагон. — Я не можу ходити, не можу знайти собі притулок. Настає ніч. Але хай там що, завтра я мушу бути на фермі. І є тільки одна можливість так швидко туди дістатися. Але ще одного такого польоту я не витримаю». Парубок тяжко зітхнув. «Якби ж то Сапфіра могла дихати вогнем», — подумав він, помітивши, як та тремтить і тулиться до нього. Непробивний мур відчаю, здається, уже зник. Ерагон знову спробував почати розмову.

— Скажи, чому згадка про тих чужинців так тебе налякала? — обережно спитав він.

— Тому, що вони вбивці, — прошепотіла Сапфіра.

— Герроу в небезпеці, а ти тягнеш мене в цей божевільний політ! Хіба ж ти не можеш мене захистити? — наполягав юнак.

Сапфіра загарчала, клацнувши щелепами.

— Ага, — зрадів Ерагон, — значить можеш, то навіщо тоді тікати?

— Чужа смерть отруює єство, — відповів на те дракон.

Парубок звівся на ліктях, ледь стримуючи роздратування.

— Сапфіро, поглянь, де ми! — вигукнув він у розпачі. — Сонце вже сіло, а я через ці перегони обідрав собі ноги, наче луску з риби! Ти цього хотіла?

— Ні, —засмутився дракон.

— Тоді навіщо ти це зробила? — знесилено спитав юнак. У думках Сапфіри він прочитав, що та страждає через його біль, але не через свій власний вчинок. Вона відвернулась, так нічого й не відповівши. На морозі в Ерагона почали заклякати ноги, і, хоча холод трохи вгамовував біль, хлопець знав, що довго так не протягне. Тоді він змінив тактику.

— Я замерзну тут на смерть, якщо ти не знайдеш прихистку, де можна було б зігрітися, — озвався він. — Назбирай хоч якогось хмизу, врешті-решт.

Дракон, здається, тільки цього й чекав. Він зрадів, що допит закінчено.

— У цьому немає потреби, — сказала Сапфіра. — Я ляжу поруч з тобою й накрию тебе своїми крилами. Мій вогонь зігріє тебе.

Ерагон відкинувся назад, вдарившись потилицею об мерзлий сніг.

— Добре, але спочатку розчисти тут усе довкола. Так буде зручніше, — озвався він стомлено. У відповідь Сапфіра одним помахом хвоста змела найближчий замет, а потім дбайливо зчистила з місцини, що утворилася, сніг, прибравши навіть найменші грудочки. Ерагон невтішно поглянув на багнюку, що з’явилася перед ним.

— Я все одно не зможу туди дійти. Тобі доведеться допомогти мені, — звернувся він до своєї рятівниці.

Тієї ж миті драконова голова, завбільшки з його тулуб, схилилася до нього. Юнак зазирнув у великі сині очі й схопився руками за один із гладеньких кістяних шипів. Сапфіра обережно підвела голову, тягнучи Ерагона на собі. Так само обережно вона перенесла його на розчищену місцину.

— Тихше, тихше, — простогнав юнак, коли його ноги зачепилися об уламок скелі й він відчув пекучий біль.

Уклавши свого господаря, дракон умостився поруч і підставив йому теплий живіт. Ерагон притулився до гладенької лускатої шкіри, а тим часом над ним простяглося драконове крило, утворивши над головою живий намет. Зовсім скоро юнак почав зігріватися.

Він втягнув руки всередину куртки, обмотавши рукава довкола шиї. Уперше за весь день юнак відчув, як його шлунок аж злипається від голоду. Утім, навіть голод не давав забути про головне: чи дістанеться він ферми, перш ніж там з’являться чужинці? І що буде, коли він раптом спізниться? «Якби я навіть зміг видертися верхи на Сапфіру, ми все одно не встигнемо, — думав парубок. — Чужинці будуть там значно раніше». Він заплющив очі, відчувши, як по щоці скотилася сльоза. «Що ж я накоїв?» Ця думка не давала йому спокою.

Доля невинних

Уранці, розплющивши очі, Ерагон подумав, що на нього впало небо. Синє шатро височіло над ним, сповиваючи з усіх боків. Напівсонний, він простягнув руку й намацав тонку перетинку. Аж тоді Ерагон зрозумів, що ж саме було перед його очима. Роззирнувшись, він помітив лускате стегно, на якому лежала його голова. Юнак був скоцюрблений, наче немовля в материнському лоні, й, спробувавши випростатись, відчув, як на ногах болем озвалися незагоєні рани. І хоч боліло вже не так, як учора, при одній тільки думці, що треба підвестися і йти, хлопець скривився. До того ж, дошкуляв нестерпний голод. Насилу звівшись, він постукав Сапфірі в бік: — Агов! Прокидайся!

Дракон завовтузився, а потім підняв крило, з-під якого полинуло сонячне світло. Ерагон ледь устиг заплющити очі, інакше б це снігове сяйво його осліпило. Сапфіра потягувалась поруч, неначе кішка, й позіхала, показуючи ряди білосніжних зубів. Коли очі трохи звикли до світла, Ерагон почав роззиратися довкола, намагаючись зрозуміти, куди ж їх занесло. Звідусіль нависали похмурі, незнайомі йому гори, що відкидали на місцину, де вони розташувалися, тінь. Трохи далі він побачив стежку, яка вела вглиб лісу, і почув приглушене дзюрчання струмка.

Стогнучи, юнак звівся на ноги й насилу дошкандибав до найближчого дерева. Він схопився за якусь гілку й, налігши всім тілом, сяк-так її зламав. Обчухравши сучки, він примостив один кінець гілки собі під пахву, а іншим сперся на землю. За допомогою цієї милиці Ерагон дошкутильгав до вкритого кригою струмка, пробив кригу й зачерпнув прозорої гіркуватої води. Напившись, юнак повернувся на галявину. По дорозі він оглянув довколишній краєвид і впізнав ці краї.

Так-так, це саме тут, у вибухах полум’я, він уперше побачив Сапфірине яйце. Парубок обережно сів, спираючись на стовбур дерева. Він не міг помилитися — перед ним була саме та місцевість, пошарпана вибухом, що врізалась йому в пам’ять. «Звідки Сапфіра могла знати, де це сталося? — здивувався Ерагон. — Вона ж була тоді в яйці. Мабуть, їй підказали шлях мої спогади».

Неабияк спантеличений, парубок мовчки похитав головою.

Сапфіра терпляче чекала на свого господаря. «Ти ж віднесеш мене додому? — подумки запитав він її. — Я знаю, що ти не хочеш, але так треба. Ми обоє в боргу перед Герроу. Він дбав про мене так, як я про тебе. Невже ти про це забула? Що ж про нас скажуть люди, коли ми не повернемось? Що ми сховалися, наче ті боягузи, саме тоді, коли дядькові загрожувала небезпека? Я вже й зараз чую ці плітки про вершника та про його переляканого дракона! Якщо треба буде воювати — нехай! Ми не станемо ховатися від ворога! Ти ж дракон урешті-решт! Від тебе навіть Смерк тікатиме! А ти сидиш ось тут, наче яке перелякане зайченя».

Ерагон навмисне хотів розлютити Сапфіру, і йому це вдалося. Вона відповіла глухим гарчанням, і перед очима юнака миттю з’явилася її голова. Вишкіривши ікла й пихкаючи димом, дракон гнівно зазирав Ерагонові в очі. «Сподіваюсь, я не переборщив», — подумав парубок. Скажені від люті думки дракона долинули до його свідомості.

— Кров за кров, — нарешті озвалася Сапфіра. — Гаразд, я битимусь, бо наші долі пов’язані, але, прошу тебе, не дратуй мене. Зараз ми полетимо й сплатимо свій борг, хоч це й нерозумно.

— Нехай там як, — зухвало сказав Ерагон, — та вибору нема, ми мусимо летіти.

Він розідрав свою сорочку навпіл, засунув те ганчір’я в кожну штанину й сяк-так видерся на Сапфіру.

— На цей раз, — сказав він, міцно обхопивши драконову шию, — спробуй летіти нижче, але швидше. Для мене це дуже важливо.

— Тримайся міцніше, — відповіла Сапфіра, і вони миттю знялися в повітря. Вони летіли над лісом трохи вище за верхівки дерев, мало не чіпляючись за гілля. Ерагонові раз по раз віддавало в шлунку, і він радів з того, що той порожній.

— Мерщій, мерщій! — підганяв парубок дракона.

Той нічого не відповідав, але почав працювати крильми швидше. Ерагон марно сподівався, що підкладена сорочка врятує його ноги — кожен рух озивався пекучим болем. Невдовзі кров уже текла по його литках. Від Сапфіри, що напружувала всі сили, аби тільки летіти якомога швидше, хвилями долинала збентеженість. Земля проносилась унизу сірою стрічкою, яку ніби витягали з-під них, і Ерагон подумав, що звідти вони повинні здаватися малесенькою цяточкою.

Опівдні внизу під ними вже була Паланкарська долина. Хмари затуляли її південну частину, на північ від якої лежав Карвахол. Сапфіра стрімко полетіла вниз, а Ерагон почав шукати очима ферму. Та коли нарешті її побачив, то здригнувся від жаху. Над фермою здіймався в повітря стовп чорного диму під яким танцювало скажене полум’я.

— Сапфіро! — загукав юнак. — Спусти мене ось там! Негайно!

Дракон склав крила й, круто пірнувши, пішов униз із жахливою швидкістю. Згодом він трохи змінив кут падіння, аби вони потрапили просто до лісу.

— Сідай у полі! — закричав Ерагон, перекриваючи шум вітру. Він іще міцніше стиснув Сапфірину шию, коли вони чимдуж помчали назустріч землі. За сотню ярдів від неї Сапфіра різко розправила крила, незграбно сідаючи, і Ерагон злетів униз. Гепнувшись на землю, він трохи відсапався й умить скочив на ноги.

Юнак побачив жахливу картину. Будинок було зруйновано вщент. Колоди й дошки, які були колись стінами й дахом, валялися довкола. Дерево було потрощене так, ніби по ньому гатили кувалдою. Скрізь лежали уламки хатнього начиння. Кілька покручених металевих пластин — ото й усе, що залишилося від пічки. Сніг було вкрито битим посудом та уламками цегли. Від клуні, що догорала неподалік, тягнувся густий маслянистий дим. Худоба або згоріла, або втекла…

— Дядьку! — крикнув Ерагон, кидаючись до згарища й шукаючи Герроу по сплюндрованих кімнатах. Того ніде не було.

— Дядьку! — знову й знову гукав юнак.

Тим часом Сапфіра обійшла будинок і зупинилася поруч зі своїм хазяїном.

— Тут оселилося лихо, — сказала вона сумно.

— Цього б не сталося, якби ти не втекла! — скрикнув юнак.

— Ні, якби ми залишились, ти б теж загинув, — пролунало у відповідь.

— Та поглянь же! — не міг заспокоїтись Ерагон. — Ми б могли попередити Герроу! Це ти винна, що він не встиг урятуватися!

І парубок так гепнув кулаком по колоді, що аж зідрав на руці шкіру. Кров стікала йому з пальців, коли він подався геть від будинку. Вийшовши на стежку, що вела до шляху, він нахилився, аби роздивитися сліди на снігу. Відбитків було безліч, але в голові Ерагонові туманилось, тож він майже нічого не бачив. «Може, я сліпну?» — якось байдуже подумав юнак, торкнувшись повік. Ті були мокрі від сліз.

Поруч лягла чиясь тінь. Це Сапфіра підлетіла до господаря, прикриваючи його своїми крилами.

— Не журись, — мовив дракон. — Може, іще не все втрачено. Придивися краще.

Юнак з надією роззирнувся довкола. Аж тепер він помітив, що бачить сліди тільки двох людей. Можливо, Герроу не забрали, і він переховується десь поблизу?!

Ерагон знову зосередився на відбитках. Ось двоє прямують до ферми. Ось ці самі сліди, але вони йдуть уже в зворотному напрямку. І ті, хто проходив тут, не були обтяжені ношею.

— Ти маєш рацію! — вигукнув юнак. — Герроу мусить бути десь тут!

Він звівся на ноги й кинувся до будинку.

— А я пошукаю довкола й у лісі, — відгукнулась Сапфіра.

Ерагон сяк-так пропхався до зруйнованої кухні й почав щосили розгрібати биту цеглу. Величезні уламки, які годі було підняти людині, розліталися на всі боки з-під його рук. Трохи подумавши, що його робити з кухонною шафою, яка залишилася майже неушкодженою, юнак відкинув її, намагаючись дістатися якомога глибше. І коли він виламував якусь дошку, за його спиною щось задеренчало. Ерагон рвучко озирнувся, готовий відбити напад ворога…

З-під уламків визирала рука. Несподівано вона поворухнулася, й Ерагон схопився за неї.

— Дядьку, ти мене чуєш? — скрикнув він.

Відповіді не було. Тоді парубок оскаженіло кинувся розгрібати уламки, не звертаючи жодної уваги на скалки, які впивалися йому в долоні. Він швидко звільнив дядькову руку й плече, але на заваді стала важка балка. Ерагон уперся в неї плечем, щосили підважив, та не годен був зрушити її з місця. «Сапфіро, допоможи!» — подумки загукав він.

Дракон миттю опинився поряд. Коли він ліз згарищем, уламки рипіли під його ногами, наче сніг. Без зайвих слів Сапфіра відсторонила парубка й уперлася боком у балку. Її кігті вп’ялися в залишки підлоги, м’язи напружились. Зі скреготом балка піддалася, й Ерагон миттю пірнув під неї. Увесь обідраний, Герроу лежав під завалом. Щойно Ерагон його витягнув, як Сапфіра відпустила балку, і та з гуркотом упала додолу.

Винісши дядька зі згарища, Ерагон обережно поклав його на землю. Нетямлячись, він торкнувся шкіри нещасного. Та була сіра й суха, так, ніби гарячка випалила з тіла життя. Губа Герроу була розсічена, на вилиці виднілася подряпина. Але найгірше було, те, що майже все його тіло вкрилося страшними опіками, з яких сочилася якась прозора рідина. Довкола стояв нудотний запах паленого м’яса. Повітря з хрипом вилітало з дядькових грудей.

— Убивці! — прошипіла Сапфіра.

— Не кажи так, — озвався Ерагон. — Його ще можна врятувати! Ми повинні віднести його до Гертруди. Утім, я не зможу дотягти його до Карвахола.

Сапфіра подумки сказала юнакові, що може перенести Герроу, якщо того прив’язати в неї під животом.

— А чи ти зможеш підняти нас обох? — спитав юнак.

— Я мушу, — пролунало у відповідь.

Обнишпоривши руйновище, Ерагон знайшов цілу дошку й шкіряні ремені. Сапфіра кігтями пробила в дошці дірки, парубок просмикнув у них ремінь і прив’язав до передніх лап дракона. Перевіривши кріплення на міцність, він перетяг Герроу й обмотав його ремінцями. Коли він це робив, з дядькової руки випав клапоть чорної тканини. Тієї самої, у яку були загорнуті чужинці! Хлопець похапцем запхав його до кишені, видерся на Сапфіру й… ледь не знепритомнів від пекучого болю. Сяк-так опанувавши себе, він наказав:

— Злітай!

Сапфіра щосили підстрибнула, її задні лапи аж вгрузли в землю, пазурі на крилах зі свистом розсікали повітря, але вона так і не змогла злетіти. Жили на її тілі набрякли, якусь мить вона постояла, а потім, зробивши несамовитий ривок, піднялася вгору.

— Тримайся ближче до шляху, — сказав Ерагон, коли вони злетіли над лісом. — Якщо вирішиш сідати, тобі вистачить місця.

— Але ж мене можуть побачити! — здивувався дракон.

— Тепер це вже не має значення! — відповів на те парубок.

Сапфіра зробила так, як їй було сказано. Вона наблизилась до шляху і невдовзі вже летіла до Карвахола. Під нею гойдався на дошці Герроу, і тільки тонесенькі ремінці не давали йому впасти.

Зайва вага сповільнювала лет. Минуло небагато часу, як голова дракона почала хилитися, а з рота почала падати піна. Сапфіра намагалася не зупинятись, та за якесь льє від Карвахола вона таки склала крила й пішла на зниження.

Задні лапи дракона черкнули по землі, здійнявши снігову куряву. Ерагон важко впав на землю, намагаючись уберегти від удару ноги. Потім він сяк-так звівся й зняв із Сапфіри ремені. Дракон важко дихав.

— Знайди собі який-небудь прихисток і відпочинь, — сказав юнак. — Я не знаю, коли повернуся, тому поки що подбай про себе сама.

— Я чекатиму, — відгукнувся дракон.

Крекчучи від натуги, Ерагон поволік Герроу по дорозі. Але вже перші кроки завдали йому нестерпного болю.

— Я не можу! — скрикнув він, намагаючись пройти бодай іще трохи. Обличчя парубка спотворила гримаса болю, але він втупився очима в землю й примушував себе йти. Це була битва з власною волею, з власним виснаженим тілом, і цю битву він повинен був виграти. Час майже завмер на місці, а кожен наступний ярд здавався у сто разів довшим за попередній. Кожен крок відлунював думкою про те, чи той Карвахол узагалі існує, чи його вже давно спалили. Раптом крізь марево болю Ерагон почув крики й звів голову.

Йому назустріч біг розхристаний Бром із витріщеними очима й розкуйовдженим волоссям. На його голові виднілася рана, на якій запеклася кров. Старий несамовито розмахував руками. Відкинувши палицю вбік, він схопив юнака за плече й щось голосно кричав. Та Ерагон нічого не чув і не розумів. Він заточився, упав на землю і, відчувши на губах присмак крові, знепритомнів.

Ерагонові марення

Сновидіння вирували, множилися й купчилися в Ерагоновій голові. Спочатку юнакові ввижалися вершники, що їхали до річки. Багато хто з них мав сріблясте волосся, дехто тримав у руках списи. Біля берега на них чекав сріблястий човен, що виблискував у яскравому місячному сяйві. Вершники пересідають у човен, притому двійко з них тримається окремо. Їхні обличчя прикриті каптурами, але одна з постатей скидається на жінку. Ось вони вже в човні й озираються на берег. Там стоїть якийсь чоловік, котрий не зійшов на корабель. Він відкинув голову й протяжно гукає їм услід. Коли крики стихають, човен лине річкою вниз — до далекої безлюдної землі. Раптом видіння зблідло, але Ерагон устиг помітити в небі двох драконів.

Перше, що почув юнак, прийшовши до тями, було рипіння. Розплющивши очі, Ерагон побачив над собою солом’яну стелю. Він лежав закутаний у шорстку ковдру. Хтось дбайливо перев’язав йому ноги й розбиту руку. Юнак роззирнувся довкола. На столі, серед мисок і пучків трав, стояла макітра з товкачем. По стінах було розвішано різноманітні трави, що сповняли повітря п’янким ароматом. У каміні танцював вогонь, а перед ним, схиливши голову й заплющивши очі, у плетеному кріслі-гойдалці сиділа огрядна жінка — Гертруда, сільська знахарка. На колінах у неї лежало в’язання й клубочок вовни.

Знесилений Ерагон ледве-ледве звівся й присів на ліжку. У голові йому потроху прояснювалось. Юнак спробував пригадати події останніх днів. Його перша думка була про Герроу, а друга — про Сапфіру. «Хоч би з нею чого не сталося», — хвилювався юнак, намагаючись подумки зв’язатися з драконом. Та марно. Вочевидь, дракон ховався десь далеко від Карвахола. «Сюди мене притягнув Бром, — думав Ерагон. — Цікаво, що з ним сталося? Він був увесь скривавлений…»

Тим часом Гертруда заворушилася й розплющила очі.

— О, нарешті ти прокинувся! — сказала знахарка. Вона мала приємний глибокий голос. — Це добре! Як себе почуваєш?

— Непогано, — озвався парубок. — А де Герроу?

Гертруда підсунула своє крісло ближче до ліжка:

— У Хорста. Для вас обох тут забракло місця. Ото був клопіт, скажу тобі, раз по раз бігати туди-сюди, перевіряючи, чи все з вами гаразд!

Ерагон рвучко схопився:

— То як він?

Стара довго дивилася на власні руки, тож відповіла не відразу:

— Не надто добре, — нарешті сказала вона. — У Герроу ніяк не спадає лихоманка, а опіки не загоюються.

— Я повинен його побачити, — заквапився Ерагон.

— Гаразд, але після того, як попоїси, — твердо сказала знахарка, знову вкладаючи хлопця. — Я не для того так довго морочилася з тобою, щоб ти мені зараз усе зіпсував. Рани в тебе на ногах ледь-ледь починають загоюватись, та й гарячка спала тільки минулої ночі. Тож не нереймайся долею Герроу. З ним усе буде гаразд, він міцний чоловік.

Гертруда повісила над вогнем чайник і почала нарізати овочі для юшки.

— А я тут уже довго? — спитав Ерагон.

— Та ось уже дві доби, — відповіла стара.

«Дві доби! — подумки вжахнувся юнак. — Виходить, востаннє я їв чотири дні назад… А Сапфіра невідомо де одна-однісінька…»

— Люди хочуть знати, що там у вас сталося, — озвалась Гертруда. — Чоловіки пішли до вашої ферми й побачили, що її вщент зруйновано. Оселя згоріла дотла. Це тоді Герроу так обгорів?

— Я… я не знаю, — відповів Ерагон. — Коли це сталося, мене там не було.

— Та нічого, з часом усе з’ясується, — заспокоїла парубка знахарка. Вона поставила юшку на вогонь і знову сіла за своє в’язання. — До речі, у тебе на долоні такий дивний шрам.

Ерагон інстинктивно стис кулак.

— То звідки він? — не відступала стара.

Ерагон не знав, що відповісти, тож відбувся в найпростіший спосіб:

— Скільки я себе пам’ятаю, він був у мене завжди, — сказав юнак. — Але я ніколи не питав у Герроу, звідки він узявся.

Гмукнувши у відповідь, стара більше не турбувала юнака, аж доки вариво не почало голосно булькати. Тоді Гертруда налила миску й подала її Ерагонові. Подякувавши, той обережно зачерпнув ложкою. Юшка була напрочуд смачна.

Наївшись, Ерагон знов запитав:

— А тепер мені можна до Герроу?

— Ох, який ти упертюх! — зітхнула Гертруда. — Ну добре, якщо вже тобі так кортить, я не спинятиму. Одягайся, підемо разом.

Стара відвернулась, і парубок почав натягати штани, кривлячись від болю, коли торкався ран.

Потім сяк-так одяг сорочку. Гертруда допомогла йому підвестись, оскільки Ерагон не надто впевнено стояв на ногах, хоч вони вже й не боліли так сильно.

— Ану, хлопче, зроби пару кроків, — попрохала стара, тихо додавши: — Може, хоч зараз не будеш плазувати.

Коли вони вийшли надвір, вітер дмухнув їм в обличчя снігом та димом від сусідніх будинків. Свинцеві хмари сховали Хребет, накривши долину. Снігова завіса сунула на село з гірського підніжжя. Ідучи вперед, Ерагон важко спирався на Гертруду.

Двоповерховий будинок Хорста височів на пагорбі, звідки його господар міг досхочу милуватися гірським краєвидом. Хорст уклав у нього всю свою майстерність. Череп’яний дах захищав від снігу невеличкий балкон із кованими перильцями, на який виходило високе вікно другого поверху. Водостік прикрашали химери, а довкола дверей та вікон були викарбувані змії, олені, ворони й виноградні грона.

Двері відчинила Елейн, Хорстова дружина — невисока тендітна жінка з тонкими рисами обличчя. Вона була вбрана у скромну сукню, що надавала її постаті стриманої вишуканості, а шовковисте русяве волосся мала зібране у вузол.

— Заходьте, будь ласка, — лагідно запросила вона.

Гості переступили поріг і опинились у великій, добре освітленій кімнаті. Вигнуті сходи з лакованим поруччям вели на другий поверх. Стіни оселі були медового кольору. Посміхнувшись до Ерагона, Елейн сказала Гертруді:

— А я оце щойно збиралася за тобою посилати. Йому стало гірше. Подивися, що з ним.

— Гаразд, — відповіла Гертруда й рушила сходами нагору. — А ти, Елейн, допоможи тим часом Ерагонові.

— Ні, ні, я вже зможу йти й сам, — озвався хлопець.

— Ти впевнений? — спитала Елейн. — У тебе вистачить сили?

Ерагон ствердно кивнув, але, здається, не переконав жінку.

— Ну добре, — нарешті згодилася вона. — Коли повернешся, заходь до мене на кухню. Я щойно спекла пиріг, гадаю, він тобі сподобається.

Коли господарка вийшла, Ерагон у знемозі сперся на стіну. Потім він рушив сходами нагору, щокроку кривлячись від болю. А коли нарешті піднявся на другий поверх, то побачив довгий коридор із кількома дверима обабіч. Одні двері були відчинені. Скрушно зітхнувши, парубок пошкандибав до них.

Там, біля каміна, Катріна виварювала білизну. Вона глянула на парубка, прошепотіла слова співчуття й повернулась до роботи. Поруч стояла Гертруда, подрібнюючи зілля для ліків. Біля її ніг було відро, в якому танув сніг.

Герроу лежав у ліжку під кількома ковдрами. Його чоло було вкрите потом, очі дрібно посмикувалися під прикритими повіками. Шкіра на обличчі зморщилася, наче в мерця. Старий здавався б геть нерухомим, якби не ледь помітне здригання під час кожного подиху. Ерагон з острахом доторкнувся до дядькового чола, не повіривши власним очам. Воно пашіло жаром. Піднявши край ковдри, юнак побачив безліч перев’язаних ран. У тих місцях, де Гертруда міняла пов’язки, було видно попечене тіло, що ніяк не загоювалось.

— Невже нічого не можна зробити? — тремтячим голосом спитав він у знахарки.

— Я вже спробувала всі припарки з мікстурами, але марно, — відповіла та, змочивши ганчірку в крижаній воді й прикладаючи її до лоба Герроу. — Якби рани загоїлись, він мав би більше шансів. Зрештою, усе ще може змінитися на краще. Він сильний і витривалий.

Ерагон пішов у куток і сів просто на підлогу. «Це неправильно, цього не може бути!» — стугоніло в його скронях. Парубок тупо дивився на ліжко. Тільки перегодом він помітив, що поруч із ним навколішках стоїть Катріна. Вона обняла його рукою, але Ерагон ніяк не зреагував на цей жест співчуття, тож дівчина, засоромившись, підвелася й вийшла з кімнати.

За якийсь час двері відчинилися, й увійшов Хорст. Він тихо поговорив із Гертрудою й підійшов до Ерагона.

— Ходімо. Тобі не варто тут сидіти, — сказав він і, хоч парубок почав був упиратися, випхав його в коридор.

— Я хочу бути тут, — пручався Ерагон.

— Ти маєш відпочити й подихати свіжим повітрям. Не хвилюйся, хлопче, згодом повернешся, — заспокоїв його Хорст.

Ерагон неохоче дозволив ковалеві провести себе сходами вниз, на кухню. Від пахощів доброго десятка страв, приправлених спеціями та прянощами, паморочилося в голові. Альбрих і Балдор, що теж були тут, гомоніли з матір’ю, яка замішувала тісто на хліб. Побачивши Ерагона, брати примовкли, але він зрозумів, що вони говорили про Герроу.

— Сідай, — сказав Хорст, підсуваючи юнакові стільця.

— Дякую, — відповів той, знесилено опустившись на сидіння. Його руки дрібно тремтіли, тож Ерагон стис їх у кулаки. Перед парубком поставили повну тарілку.

— Якщо не хочеш, не їж, — сказала Елейн, — а коли голодний, то їжа перед тобою.

Юнак узявся за виделку, і жінка мовчки повернулася до своєї роботи. Ерагон насилу зміг ковтнути пару шматочків.

— Як ти себе почуваєш? — спитав Хорст.

— Паскудно, — сумно відповів юнак.

— Я розумію, — завагався коваль, — що зараз не найбільш підходящий час для розпитувань, але все ж таки… що трапилось?

— Я не дуже добре пам’ятаю… — почав був юнак.

— Ерагоне, — з притиском мовив Хорст, схилившись, — я разом з усіма був на вашій фермі. Твоя домівка не просто розвалилася — хтось розніс її на шматки. А довкола були сліди велетенської тварини, про яку я ніколи не чув і якої ніколи не бачив. Люди теж їх помітили. А тепер послухай: якщо неподалік ходить Смерк або який-небудь інший монстр, ми повинні про це знати. І ти єдиний, хто може нам про це розповісти.

Ерагон розумів, що мусить збрехати.

— Після того, як я покинув Карвахол… — обережно почав був юнак, подумки підраховуючи час, — чотири дні тому… в селі з’явилися чужинці, які розпитували про камінь, який я знайшов. Ви ж самі мені про них розказали, от я й поквапився додому.

Усі присутні мовчки дивилися на хлопця. Облизавши губи, він продовжив:

— Тієї ночі нічого… нічого не сталося. Вранці я зробив свою роботу на фермі й пішов прогулятися до лісу. А невдовзі почув вибух і побачив із-за дерев дим. Коли я прибіг, того, хто це зробив, уже не було. Я кинувся на згарище… і знайшов Герроу.

— І ти поклав його на дошку й дотягнув аж сюди? — запитав Альбрих.

— Ну так, — кивнув Ерагон, — але перед тим я оглянув стежку, яка веде до шляху. Там були відбитки ніг двох чоловіків. А ось це, — залізши до кишені, парубок витяг звідти клапоть чорної тканини. — Герроу стискав у руці. Мені здається, що це з одягу чужинців.

І юнак поклав свою знахідку на стіл.

— Зрозуміло, — озвався Хорст із недовірою. — А що це з твоїми ногами? Де ти їх так поранив?

— Я не пам’ятаю, — збрехав Ерагон, — мабуть, я обідрав їх, коли викопував Герроу, хоч точно не знаю. Я помітив це тільки тоді, як по ногах уже потекла кров.

— Який жах! — зойкнула Елейн.

— Ми повинні знайти тих чужинців! — схопився Альбрих. — Це їм так не минеться! Верхи на конях ми б схопили їх уже завтра й привезли б сюди!

— Викинь цю дурню з голови, — сказав Хорст. — Вони можуть підняти тебе, мов немовля, й жбурнути об дерево. Забув, що сталося з будинком Герроу? Цим людям ліпше не ставати поперек шляху. До того ж, вони отримали те, що хотіли.

Він глянув на Ерагона:

— Вони ж забрали камінь?

— Не знаю, але в будинку його не було, — відповів той.

— У такому разі, вони не мають жодної причини повертатись назад, — сказав коваль, кинувши на Ерагона швидкий погляд. — Але ти нічого не сказав про ті велетенські сліди. Як гадаєш, звідки вони?

Ерагон знизав плечима:

— Я їх не помітив.

— Не подобається мені все це, — озвався Балдор. — Надто вже воно схоже на чаклунство. Хто були ті люди? Слуги Смерка? Навіщо їм той камінь, і як вони змогли розтрощити будинок? Не інакше, як за допомогою чорної сили. Можливо, батько має рацію, і камінь — це все, чого вони хотіли, але, здається мені, що ми їх іще побачимо.

Після його слів запала мовчанка.

В Ерагона було якось неспокійно на душі, так, нібито він про щось забув. І раптом у голову прийшла думка, від якої в юнака закалатало серце, і він зненацька вигукнув:

— Роран! Він же ж нічого не знає! Як я міг про нього забути?

— А ми з Балдором якраз збиралися до нього, коли ти прокинувся, — заспокоїв його Альбрих.

— Ну так їдьте разом, — сказав Хорст, погладивши бороду, — я допоможу осідлати коней.

Виходячи слідом за Хорстом та Альбрихом з кухні, Балдор озирнувся до Ерагона:

— Я спробую якось підготувати його до лихої звістки, — пообіцяв він.

Ерагон залишився за столом сам. Обмірковуючи розмову, він блукав поглядом по вирізьблених із дерева прикрасах. Кожна дрібничка була напрочуд чіткою: переплетене колосся, асиметрична шишка, три маленькі рубчики з кольоровою прожилкою… Різьблення рясніло безліччю деталей, роздивляючись які, він знаходив інші, і так до безконечності. Хлопець навіть спробував зрозуміти деякі з них, але його думки тікали кудись далеко-далеко.

Раптом неподалік почувся голос. Так, ніби хтось гукав його знадвору, тож Ерагон спершу не звернув на нього уваги. «Якось упораються й без мене», — відмахнувся він подумки. Та за кілька хвилин голос пролунав знову. «Невже не можна тихіше? — роздратовано скривився юнак. — Герроу ж відпочиває!» Він глянув на Елейн, але та, здавалося, нічого не почула.

«Ерагоне!» — на цей раз голос пролунав так гучно, що парубок ледь не злетів зі стільця. Збентежений, він роззирнувся на всі боки, але ніде нікого не побачив. Аж нарешті він збагнув, що крик лунає в його голові.

«Сапфіро, це ти?» — спитався вій обережно.

«Так, глухенький», — озвався дракон.

«Де ж ти?» — вигукнув зраділий Ерагон. І тієї ж миті в його голові зринула картина невеличкого лісу.

«Я тебе кликала-кликала, а ти не відповідав», — сумно дорікнула полишена на самоті Сапфіра.

«Я був без пам’яті… але зараз мені вже краще. Чому ж я, справді, не чув тебе раніше?»

«Я довго чекала, але потім зголодніла. Тож мусила рушати на полювання», — відповів дракон.

«Щось уполювала?»

«Так, молодого оленя, — сказала Сапфіра. — Він остерігався земних хижаків, але не помічав тих, що в небі. Коли я його схопила, він скажено пручався, намагаючись вирватись. Але я сильніша, тому він змирився й помер. А Герроу теж бореться зі смертю?»

«Я не знаю, — відповів Ерагон. Він коротко розказав Сапфірі те, що знав. — Пройде ще чимало часу, перш ніж ми потрапимо додому, — додав насамкінець юнак. — Ми ще довго не будемо бачитись, тож бережи себе».

«Я зроблю все, як ти скажеш. Але, будь ласка, не барися», — сумно відповів дракон.

Обидва знехотя розірвали зв’язок. Зітхнувши, Ерагон глянув у вікно й несподівано помітив, що сонце вже сіло. Виснажений, він насилу дошкандибав до Елейн, яка загортала пиріжки з м’ясом у промащений папір.

— Я піду до будинку Гертруди, хочу трохи поспати, — сказав юнак.

— Чому б тобі не залишитись тут? — упоравшись із пиріжками, спитала Елейн. — У нас ти будеш ближче до дядька, та й Гертруда отримає назад свою постіль.

— А у вас буде для мене куток? — засумнівався парубок.

— Звісно, — витерла руки жінка. — Ходімо.

Вона провела його до вільної кімнати нагорі, де юнак одразу ж усівся на край ліжка.

— Може, тобі ще щось треба? — спитала Елейн.

Ерагон заперечно похитав головою.

— Ну, в будь-якому разі, я буду внизу. Гукнеш, коли що буде треба.

Юнак почекав, доки жінка спуститься сходами, а потім нечутно прочинив двері й прослизнув коридором до кімнати Герроу. Побачивши його, Гертруда всміхнулася, не полишаючи в’язання.

— Як він? — прошепотів Ерагон.

— Він іще дуже слабкий, хоч лихоманка минула та й опіки виглядають краще, — сказала знахарка хриплуватим від утоми голосом. — Ми повинні зачекати, поки що важко сказати щось напевне.

Підбадьорений цією звісткою, Ерагон повернувся до своєї кімнати. Тіні вороже купчились по кутках, тож хлопець, скрутившись клубочком, принишк під ковдрою. Невдовзі він поринув у глибокий цілющий сон.

Божевільне життя

Коли Ерагон, відсапуючись, схопився з постелі, надворі ще стояла темрява. У кімнаті було прохолодно, тож руки та плечі одразу вкрилися гусячою шкірою. До світанку залишалося кілька годин. Був саме час, коли все живе причаїлося, чекаючи на перші промені сонця.

Раптом хлопця охопило якесь недобре передчуття, і серце йому шалено закалатало. Здавалося, ніби невидимий саван оповив увесь світ, нависши найтемнішим краєм якраз над його кімнатою. Ерагон тихо підвівся з ліжка й одягнувся. Збентежений, він вийшов у коридор. І тут його вразив страшний здогад: двері до кімнати Герроу були прочинені, а поруч юрмились люди.

Герроу поважно лежав у ліжку. На ньому був чистий одяг, волосся зачесане назад, на обличчі застиг смирний вираз. Можна було подумати, що він спить, якби не срібний амулет на шиї та соснова гілочка на грудях — останні дарунки мертвим від живих.

Поруч з ліжком стояла Катріна. Її обличчя зблідло, вона опустила очі додолу. Юнак почув, як вона прошепотіла:

— Я сподівалась, що колись називатиму його батьком…

«Називати його батьком, — гірко подумав Ерагон, — навіть я не називав його так». Він був у стані напівмарення, так, ніби з його єства вичавили всю життєву силу. Парубок не бачив нічого, крім обличчя Герроу. Досі стримувані сльози нарешті ринули з очей, юнак мовчки плакав, здригаючись усім тілом. Мати, тітка, дядько — він втратив усіх. Горе несподіваним тягарем лягло на хлопця, і він тремтів під цією страшною вагою. Утішаючи, хтось відвів Ерагона до його кімнати.

Упавши на ліжко, хлопець схопив голову руками, ладний завити від горя. Він відчував, як Сапфіра спробувала звернутися до нього, але відкинув ті спроби, поринувши в переживання власного горя. Він не міг повірити в те, що Герроу більше немає. Якщо визнати цю смерть, що ж тоді залишиться? Жорстокий світ реальності, що гасить людські життя, наче вітер свічки? Обурений юнак звів угору мокре від сліз обличчя й скрикнув:

— Який же бог може таке робити? Покажись!

Та замість відповіді він почув, як до його кімнати біжать люди.

— Він не заслуговував на це! — прошепотів Ерагон.

Його торкнулися чиїсь лагідні руки, і хлопець помітив поруч Елейн. Вона пригорнула Ерагона до себе, а той гірко плакав і тільки перегодом знесилено притих.

Меч вершника

На світанку Ерагона знову охопив сум, а крізь заплющені очі знов покотилися гіркі сльози. Хлопець намагався хоч якось відволіктися, аби остаточно не збожеволіти.

«Я більше так не можу», — знесилено простогнав він.

«То й не треба», — несподівано пролунав голос Сапфіри.

«Як це? — вигукнув Ерагон у розпачі. — Герроу пішов назавжди! З часом і мене спіткає така сама доля! Любов, родина, стосунки — усе це піде прахом, нічого не залишиться! Навіщо ж тоді жити?»

«Жити слід заради самого життя, — відповів дракон. — Сенс життя зникає тоді, коли ти знищуєш свою жагу до нього. Адже завжди є вибір, зроби його й іди своєю дорогою. Тоді ти матимеш і мету, і надію, і бажання жити».

«Але що ж я можу?» — спитав хлопець.

«Усі підказки в твоєму серці, — мовила Сапфіра. — Тебе вестиме тільки твоє найзаповітніше бажання».

Замислившись над цим, Ерагон став прислухатися до своїх почуттів. Його здивувало те, що сильнішою за горе була пекуча ненависть і бажання помсти.

«То ти гадаєш, що я маю покарати вбивць?» — спитав юнак.

«Саме так», — озвався дракон.

Ця відповідь засмутила Ерагона. Зітхнувши, він перепитав:

«Але чому?»

«Пригадуєш, що ти казав на Хребті? — нагадала йому Сапфіра. — Як ти дорікав мені обов’язками дракона, і це змусило мене повернутись назад усупереч власним інстинктам? Так само маєш зробити й ти. Останнім часом я багато думала над цим і, здається, збагнула призначення дракона та вершника. Обидва вони прагнуть неможливого, без огляду на всі перешкоди. Робити великі справи — ось їхній обов'язок перед майбутнім».

«Мене не дуже тішать такі думки! — відповів на це Ерагон. — Хіба заради цього варто йти звідси?»

«На те є й інші причини, — стояла на своєму Сапфіра. — Усі бачили мої сліди, тож люди вже здогадалися про моє існування. Рано чи пізно вони мене знайдуть. А крім того, тебе тут більше нічого не тримає. Ані ферма, ані родина…»

«Але ж Роран, він іще живий!» — у розпачі скрикнув юнак.

«Залишившись тут, ти будеш змушений розповісти йому всю правду, — нагадав дракон. — Адже Роран має право знати, чому загинув його батько? І що ж він зробить, на твою думку, коли дізнається про моє існування?»

Від Сапфіриних доводів голова в Ерагона йшла обертом, але сама думка про те, що треба буде залишити Паланкарську долину, доводила його до відчаю. Адже тут його батьківщина! Хоч і думка про помсту вабила його з неймовірною силою.

«Чи ж вистачить мені сили?» — завагався хлопець.

«Ти маєш мене», — відповів дракон.

Та Ерагон усе ще вагався. «Так, це був би геть божевільний учинок», — міркував він, але презирство до власної нерішучості брало гору, й на вустах юнака заграла жорстока посмішка. Вочевидь, Сапфіра таки має рацію. Жага вчинку — ось що головне, а все інше — нічого не важить! Що може задовольнити його більше, аніж покарання вбивць? Парубок відчув, як у ньому починає зростати якась відчайдушна сила, сповняючи його єство енергією, виковуючи з почуттів одне-єдине бажання й збираючи волю в суцільний згусток люті, на якому викарбуване священне слово: помста. Серце юнака шалено закалатало, і він твердо сказав:

«Так, я зроблю це».

Увірвавши зв’язок із Сапфірою, він миттю зіскочив із ліжка. Його тіло напружилось, мов стиснута пружина. Надворі було ще темно, тож Ерагон спав усього кілька годин. «Що може бути небезпечніше за людину, якій нічого втрачати, — подумав він. — Тепер мені теж нічого втрачати».

Ще вчора через той клятий біль хлопець не міг зробити й кроку, але тепер він рухався чітко й упевнено. Він просто забув про біль, стиснувши волю в залізний кулак.

Скрадаючись будинком, Ерагон почув чиюсь тиху розмову. Зацікавлений, він зупинився послухати. М’який голос Елейн провадив:

— …Прихисток. У нас досить вільного місця.

Хорст щось нерозбірливо пробубонів своїм басом.

— Так, бідолашний хлопець, — відповіла Елейн.

Далі Хорста було вже добре чути.

— Може бути… — озвався той. — Я думав над тим, що розповів нам Ерагон, і не певен, що він сказав нам усю правду.

— Що ти маєш на увазі? — перепитала Елейн. У її голосі забриніла стурбованість.

— Коли ми вирушили до ферми, то спочатку бачили сліди від дошки, на якій він тягнув Герроу. Але згодом дісталися місця, де сніг було зім’ято. Там відбитки ніг і сліди дошки зникають. Натомість з’являються сліди велетенської істоти… ті самі, що й на фермі. До того ж, що з його ногами? Я не вірю, що він не помітив, як обідрав шкіру. Я не хотів розпитувати його раніше, але зараз, гадаю, якраз час це зробити.

— А може, побачене так його налякало, що він не хоче про це навіть говорити? — припустила Елейн. — Згадай, у якому стані він був.

— Це все одно не пояснює того, як він зумів дотягти сюди Герроу, не залишивши жодних слідів.

«Сапфіра мала рацію, — подумав Ерагон. — Час забиратися звідси. Там, де багато людей, там багато запитань. І рано чи пізно вони про все дізнаються». І хлопець рушив далі, завмираючи, коли підлога починала порипувати під ногами.

Вулиці були порожні, мало хто прокидався так рано. Ерагон на хвилину спинився, аби зібратися з думками. «Кінь мені не потрібен, — думав він, — Сапфіра буде моїм скакуном, але слід подбати про сідло. Вона полюватиме за двох, тож харчами теж можна не перейматися, хоч зараз і не завадило б попоїсти. А інші потрібні речі я знайду на згарищі ферми».

І юнак попрямував до Гедрікової майстерні, що лежала на околиці Карвахола. Від тамтешнього смороду нудило, але він, не спиняючись, пройшов до клуні, де зберігались оброблені шкури. Під стелею висів заготовлений матеріал. Ерагон узяв собі три великі бичачі шкури. Почуваючись трохи ніяково через цю крадіжку, він подумки пообіцяв собі перегодом повернути борг. Хлопець згорнув свою ношу й подався до невеличкого гаю неподалік села. Там він сховав шкури між гіллям і повернувся до Карвахола.

«Тепер харчі», — нагадав собі Ерагон. Спочатку він пішов до таверни, збираючись дістати їх там, але несподівано зупинився, зловтішно посміхнувся й рушив у протилежний бік. Якщо вже красти, то краще в Слоуна. І юнак прослизнув до будинку м’ясника. Вхідні двері там завжди були зачинені на засув, але на чорному ході на заваді Ерагону став лише тонкий ланцюжок, який він розірвав без жодних зусиль. У будинку було темно. Скрадаючись навпомацки, хлопець, нарешті, натрапив на складені в купу шматки м’яса, загорнуті в тканину. Він запхав під сорочку все, що тільки міг забрати, і вислизнув на вулицю, не забувши причинити за собою двері.

Та раптом якась жінка здалеку гукнула його на ім’я. Притискаючи м’ясо, Ерагон щодуху чкурнув за ріг будинку. І тут-таки, майже поруч із ним, пройшов, не помітивши втікача, Хорст.

Щойно він зник за рогом, як парубок кинувся навтьоки. Ноги йому аж горіли від болю, коли він біг до гаю. Прослизнувши між стовбурами дерев, Ерагон озирнувся, аби пересвідчитись, що його не переслідують. Але все було тихо. Заспокоєний, він перевів подих і вже хотів був схилитися до гілляччя по шкури.

— Ти кудись зібрався? — наче грім серед ясного неба пролунало в нього над головою.

Ерагон рвучко озирнувся. Просто перед хлопцем стояв насуплений Бром. На його голові було видно чималу рану. На поясі Брома висів короткий меч у піхвах, а в руках старий тримав крадені шкури.

Очі в Ерагона аж звузилися від люті. Як це його вистежили? Адже досі все було гаразд. Він міг заприсягтися, що за ним ніхто не стежив.

— Віддайте, — твердо сказав юнак.

— Навіщо? Аби ти міг утекти ще до того, як Герроу поховають? — із докором спитав старий.

— Це вас не обходить! — стояв на своєму нарубок. — Чому ви за мною стежили?

— Та я й не стежив, — буркнув Бром. — Я просто чекав на тебе. То куди ж ти зібрався?

— Нікуди! — гукнув Ерагон і вихопив шкури з рук старого.

— Гадаю, тобі вистачить м’яса для дракона, — несподівано сказав той.

— Про що це ви? — спохмурнів юнак.

— Не треба мене дурити. — Бром схрестив руки на грудях. — Бо я знаю, звідки в тебе та мітка.

Це гедвей ігназія, або сяюча долоня. Адже ж ти торкався новонародженого дракона? А ще я знаю, для чого ти приходив до мене зі своїми питаннями. Нарешті, я знаю, що вершники повернулися.

Ерагон випустив із рук шкури та м’ясо. «Отже, це сталося, — промайнуло в нього в голові. — Тож треба мерщій тікати! Хоча з такими ногами далеко не втечеш. А ось якщо…» Парубок трохи повагався, а потім подумки гукнув:

«Сапфіро!»

Пройшло кілька довгих хвилин, доки вона нарешті відгукнулась.

«Нас викрили! Ти мені зараз же потрібна!» — закричав хлопець, пославши в уяві картинку місцевості, де перебував, і дракон негайно вирушив у політ. Тепер залишалося розібратись із Бромом.

— Як ви про все це дізналися? — глухо спитав парубок.

Бром глянув кудись у далечінь і беззвучно поворушив губами. Нарешті він сказав:

— Було багато підказок, тож мені залишалося тільки правильно їх розтлумачити. Будь-хто з моїм досвідом зробив би те саме. Скажи, а як твій дракон?

— З ним усе гаразд, — озвався Ерагон. — Нас не було на фермі, коли з’явилися чужинці.

— Авжеж;, про це свідчать твої ноги. То ви з ним літали?

«Як же все-таки Бром дізнався? — не міг збагнути юнак. — Може, це чужинці примусили його допомагати їм? Може, вони хочуть з’ясувати через нього, куди я збираюсь, аби влаштувати мені пастку. І де ж це забарилася Сапфіра?» Він знову покликав дракона, відчуваючи, що той кружляє десь неподалік.

«Я тут, — озвалася Сапфіра, — я вас бачу».

«То що ж тебе там тримає?»

«Різня біля Дору Ареба».

«Що?! — вигукнув юнак».

— Я говорив із нею, — посміхнувся Бром. — І вона погодилася покружляти над нами, доки ми з тобою все не з’ясуємо. Як бачиш, тобі не вдасться уникнути відповідей на мої запитання. То куди ти зібрався?

Ерагон потер скроні. «Як це Бром міг говорити із Сапфірою?» — стугоніло в його голові. Думки плуталися, серце калатало, але, усе добре зваживши, юнак таки вирішив дещо розповісти старому.

— Я хотів знайти якесь безпечне місце, — озвався він нарешті. — І там зачекати, доки не загояться рани.

— А потім?

Парубок більше не міг витримати цього допиту. У нього паморочилося в голові, усе довкола здавалося плитким і розмитим. Він хотів прямо зараз розповісти кому-небудь про події останніх місяців. А згадка про те, що його таємниця коштувала Герроу життя, ще дужче краяла серце. Нарешті, Ерагон здався й тремтячим голосом відповів:

— Я збирався йти за чужинцями, щоб вистежити їх і вбити.

— Серйозне рішення для юнака, — недбало відповів Бром, так, ніби якраз ця фраза була найбільш підходящим виходом із ситуації. — Звісно, це велика мета, яку тобі під силу досягти, але мені чомусь здається, що тобі буде потрібна допомога. — Старий раптом витягнув із кущів велику торбу й сердито додав: — До того ж, я не можу стояти осторонь, коли якийсь хлопчисько увесь час вештається перед очима зі своїм драконом.

«Він справді хоче мені допомогти чи готує пастку? — знову засумнівався Ерагон. — Але ж Бром переконав Сапфіру, і вони розмовляли між собою… Тож якщо вона йому довіряє…» Юнак вирішив відкласти всі свої підозри на потім.

— Мені не потрібна допомога, — сказав він, — але ви можете піти зі мною.

— У такому разі краще вирушаймо прямо зараз, — зрадів Бром. — Гадаю, тепер ти можеш покликати свого дракона.

«Сапфіро!» — гукнув Ерагон.

«Так», — озвався дракон.

Парубок ледь переміг бажання розпитати її про все. Але натомість він тільки й спитав:

«Зустрінеш нас на фермі?»

«Добре. То ви поладнали?»

«Здається, що так», — зітхнув Ерагон, відчувши, як дракон уже вирушив назустріч. І тут він помітив, як між будинками заметушилися люди. Можливо, це шукають його?

— Ну, то як, ходімо? — нагадав про себе Бром.

— Я хотів би спершу поговорити з Рораном, — завагався юнак. — Буде недобре, якщо я втечу, не попередивши його.

— Я про це вже подбав, — заспокоїв хлопця Бром. — Я залишив йому в Гертруди листа, де написав, щоб він був обережний у разі небезпеки. Цього досить?

Ерагон ствердно кивнув. Він загорнув м’ясо в шкури, й обоє рушили. Дорогою втікачі намагалися не потрапляти на очі мешканцям села, аж доки не дісталися шляху, яким закрокували швидше. Відкинувши будь-які вагання, юнак рішуче йшов попереду. «Коли ми доберемося до ферми, — думав він, — я не піду далі, доки не випитаю в Брома геть усе про вершників і про тих, із ким збираюся воювати».

Коли вони нарешті дійшли до зруйнованої ферми, Бром гнівно насупив брови. Та й Ерагон був вражений, побачивши, як швидко довкола запанувала пустка. Сніг, вкриваючи згарище, сховав сліди жорсткого нападу. Прямокутна пляма на закіптюженій землі зникала під снігом прямо в них на очах — то було місце, що залишилося від клуні.

Тим часом Бром різко звів голову — згори долинув шум Сапфіриних крил. Виринувши ззаду, вона спустилася вниз, ледь не зачепивши мандрівників. Вражені побаченим, обидва замилувались граційним приземленням велетенської істоти.

Схвильований Бром зробив крок уперед. Очі старого блищали від захвату, а по щоці скотилася сльоза, зникнувши в кудлатій бороді. Деякий час вони з драконом розглядали одне одного. Ерагон почув, як Бром бурмоче щось сам до себе, тож непомітно наблизився, аби прислухатись.

— Отже, все повторюється знову… — бубонів старий. — Але як і коли закінчиться? Я не годен збагнути, чи буде це трагедія, чи фарс, бо зараз бачу і те, і друге… Хай там як, але для себе я вже все вирішив, і…

Далі Ерагон не розчув, бо Сапфіра повагом наблизилась до них. Удавши, ніби ті слова були звернені не до нього, хлопець привітався з драконом. Безперечно, вони залишалися близькими, хоча й досі дуже мало знали одне про одного. Хлопець почухав драконові шию, подумки звернувшись до нього й відчувши навзаємну приязнь.

«Я ніколи не бачила людей, окрім тебе й Герроу, якого пізнала тільки тоді, коли він був уже смертельно хворий», — почала було Сапфіра.

«Ні, ти бачила їх моїми очима», — заспокоїв її Ерагон.

«Це різні речі».

Наблизившись до Брома, дракон схилив свою видовжену голову й почав уважно розглядати старого:

«Ви таки дивовижні створіння».

Увесь цей час Бром стояв нерухомо і тільки перегодом простягнув руку. Схиливши голову, Сапфіра дозволила йому торкнутися свого лоба, після чого форкнула й сховалась за Ерагонову спину. Її хвіст дрібно бив по землі.

«Що сталося?» — спитав Ерагон.

Сапфіра не відповіла.

— А як її звати? — нарешті озвався Бром.

— Сапфіра, — відповів юнак.

Дивний вираз промайнув на обличчі старого. Він щосили вдарив палицею об землю.

— З усіх названих вами імен це було єдине, яке сподобалося дракону. Мені здається, воно йому пасує, — скоромовкою додав Ерагон.

— Ще й як, — відгукнувся Бром. У його голосі забриніли якісь незвичні нотки. Подив, відчуття страху чи заздрість? Хлопець не міг второпати, що саме це було. Нарешті старий сказав:

— Вітаю тебе, Сапфіро! Я радий познайомитися з тобою. — Бром зробив якийсь дивний жест рукою, вклонившись.

— Він мені подобається, — тихо сказав Ерагонові дракон.

— Та звісно, кому ж не подобаються лестощі? — відповів на те юнак і попрямував до зруйнованого будинку. Слідом за ним подалися підбадьорений Бром та Сапфіра.

Сяк-так протиснувшись між уламками стін, хлопець проліз до своєї колишньої кімнати, яку ледь упізнав під завалами. Навпомацки він розшукав свою вцілілу торбу, знайшовши ще й лук у футлярі, обшитому оленячою шкурою. Згори футляр було подряпано, хоча взагалі він залишився цілий. Коли юнак спробував напнути лук, той, звісно, вигнувся без жодного скрипу. Дуже задоволений, Ерагон пошукав очима сагайдак і побачив його зовсім поряд під уламками. На жаль, багато стріл зламалося.

Сховавши лук до футляра, юнак передав його Бромові разом зі стрілами.

— Щоб напнути такий лук, треба мати в руках неабияку силу, — сказав старий.

Утім, Ерагон пропустив цей комплімент повз вуха. Блукаючи згарищем, він знайшов іще кілька вцілілих речей, зваливши їх у купу перед Бромом. Купа була не така вже й велика…

— Що далі? — суворо спитав старий.

— Пошукаємо, де сховатися, — відповів хлопець.

— А ти маєш якісь ідеї? — не вгавав Бром.

— Маю, — сказав Ерагон, зв’язуючи свої знахідки в тугий оберемок. Завдавши його на спину й почепивши лука, юнак подався до лісу.

— Сапфіро, лети за нами, — наказав він. — Адже за відбитками тебе легко вистежать.

— Гаразд, — відповів дракон і здійнявся в повітря.

Потрібне місце було неподалік, але Ерагон довго кружляв довкола, аби збити зі сліду можливих переслідувачів. Лише за годину він зупинився перед густими заростями ожини.

У кущах була галявина, на якій вистачило б місця для всіх. Зграйка білок дременула геть, голосно сварячись на мандрівників.

— А ще хто-небудь знає про цю місцину? — насилу продершись крізь чагарник, поцікавився Бром.

— Ні, — знехотя відповів Ерагон. — Я знайшов її, коли ми переїхали. Мені знадобився цілий тиждень, щоб вийти на цю галявину, а потім я ще цілий тиждень розгрібав сухе гілляччя.

Тим часом Сапфіра приземлилася поруч, обережно склавши крила, аби не поранити їх об шипи. Прилігши неподалік, вона поклала голову на землю й спостерігала за людьми.

Бром сперся на свою палицю й теж прикипів поглядом до дракона. Від такої допитливості Ерагон почав нервувати.

Юнак мовчки спостерігав за обома, аж доки голод не нагадав про себе глухим бурчанням У животі. Тоді Ерагон розпалив багаття, наповнив казанок снігом і почепив його над вогнем.

А коли вода нагрілася, він покришив у окріп м’ясо, додавши трохи солі. «Звісно, не дуже вишукано, — похмуро думав він, — але збреде. Мабуть, покуштувати щось краще доведеться нескоро, тож треба звикати».

Юшка тихо собі побулькувала, сповнюючи галявину приємними пахощами. Сапфіра, по-зміїному висолопивши язика, почала принюхуватись. Коли м’ясо зварилося, Ерагон роздав усім страву. Їли мовчки, не дивлячись одне одному в очі. А попоївши, Бром заходився розкурювати трубку.

— Навіщо вам зі мною йти? — спитав його Ерагон.

— Мені залежить на тому, аби ти залишився в живих, — відповів старий, пустивши в небо кільце диму.

— Що ви маєте на увазі? — спохмурнів юнак.

— Не забувай, юначе, що я простий оповідач, тож маю дізнатися, чим закінчиться твоя історія, — вів своє Бром. — За останні сто років ти перший вершник, що з’явився без волі короля. Що ж буде далі? Чи ти загинеш? Чи приєднаєшся до варденів? А може, ти вб’єш короля Галбаторікса? Це дуже цікаво, еге ж? Тому я буду поруч, аби все побачити, і мені байдуже, що для цього доведеться робити.

Ерагонові перехопило подих. Він аж ніяк не хотів виступати в ролі мученика! «Мені треба помститися, — заспокоював себе юнак. — А все інше… Я не маю таких намірів». Сяк-так опанувавши себе, він сказав:

— Може, й так, але скажіть на Бога, як ви спілкуєтеся із Сапфірою?

Бром знову повільно набив свою люльку. А коли з неї пішов дим, він озвався крізь зуби:

— Гаразд, якщо вже тобі так кортить знати. Але тобі це навряд чи сподобається.

Звівшись, він підсунув свою торбу ближче до вогню й дістав із неї якийсь довгий предмет, загорнутий у ряднину. Той мав приблизно п’ять футів завдовжки і, вочевидь, був важкенький.

Старий заходився повільно розгортати тканину, неначе на мумії. Зачарований, Ерагон дивився, як перед ним з’являється меч. Руків’я за формою нагадувало сльозу, яка стікала рубіном завбільшки з яйце, а сам держак було прикрашено срібним карбуванням. Гладенькі піхви кольору вина мали якийсь химерний візерунок. А ще тут був шкіряний ремінь із важкою пряжкою. Діставши меча, Бром передав його Ерагонові.

Руків’я лягло юнакові в руку так, ніби було створене саме для нього. Ерагон повільно видобув меч із піхов. Гладеньке лезо яскраво-червоного кольору замерехтіло при світлі вогнища. Напрочуд гостре, з таким самим чорним карбуванням, що й на піхвах, воно елегантно звужувалось на кіпці. Меч здався Ерагону просто ідеальним, він був наче продовженням його власної руки, на відміну від тих фермерських знарядь, до яких парубок змалечку звик. У цій зброї вчувалася влада, якась нездоланна сила, схована в її серцевині. Звісно, меч було створено для жорстоких битв, які забирають безліч життів, але все одно він був чудовий.

— Колись він належав вершникові, — повагом сказав Бром. — Коли той завершував свій вишкіл, ельфи подарували йому меча. Таємниці їхньої зброярської майстерності завжди тримали у великому секреті. Такі мечі залишалися гострими назавжди, та й зламати їх було неможливо. Згідно з традицією, лезо було того самого кольору, що й дракон вершника, але наразі, гадаю, ми можемо зробити з цього правила вийняток. Цей меч називається Зарок. Я не знаю, що це означає. Може, це ймення було важливим для вершника, якому належав меч.

Старий мовчки спостерігав, як вправно Ерагон орудує мечем.

— Звідки він у вас? — спитав парубок і неохоче сховав меч у піхви, повертаючи зброю Бромові, але той його спинив.

— Це не має значення, — відповів старий. — Можу сказати тільки те, що через нього я пережив чимало небезпечних пригод. Тепер він твій. Ти маєш більше право володіти ним. До того ж, гадаю, він зовсім скоро тобі знадобиться.

Ерагон був ошелешений.

— Це справді царський дарунок, дякую вам, — озвався він нарешті. — А що означає цей символ на піхвах?

— Це особистий герб того вершника, — відповів Бром, пильно глянувши на Ерагона й ніби застерігаючи його від зайвих розпитувань. — І якщо вже ти хочеш знати, то будь-хто, отримавши відповідні навички, може говорити з твоїм драконом. Але навіть знання іноді майже нічого не важать. Наразі я знаю про драконів куди більше, ніж будь-хто в цих краях. Тобі не вистачить і цілого життя, аби самотужки опанувати те, чому я можу тебе навчити. Тож пропоную скоротити цей надто довгий шлях, скориставшись моїми знаннями. Але про те, звідки вони в мене, дозволь мені не розказувати.

Коли старий скінчив, Сапфіра звелася й повільно наблизилась до Ерагона. Той витяг меч, щоб показати його драконові.

— Він має силу, — сказав дракон, торкнувшись леза кінчиком носа. Віддзеркалюючи луску на драконовій шкурі, переливчастий, наче живе срібло, метал тривожно замерехтів. Задоволено форкнувши, Сапфіра звела голову, і меч одразу ж набув свого звичного вигляду. Вражений Ерагон уклав зброю в піхви.

— Саме про такі речі я й кажу, — озвався Бром. — Дракони постійно тебе дивуватимуть. Поруч із ними завжди відчуваєш якусь загадку І хоча вершники знали їх упродовж століть, вони так і не змогли осягнути всіх можливостей цих дивовижних створінь. Подейкують, нібито й самі дракони не знають усього, на що вони здатні. Якимось чином вони пов’язані з цією землею, і це допомагає їм долати геть усі перешкоди. До речі, Сапфіра щойно показала, як мало ти про неї знаєш.

— Може, й так, але я навчуся, — озвався Ерагон після тривалої паузи. — Та зараз мене більше цікавлять чужинці. Ви знаєте, хто вони такі?

— Їх називають разаками, — зітхнув старий. — Я не знаю, чи називається так їхній народ, чи вони самі так себе називають. У всякому разі, своїх власних імен вони нікому не кажуть. Ніхто не бачив разаків до того, як Галбаторікс прийшов до влади. Мабуть, він знайшов їх, мандруючи світами, та й узяв собі на службу. Про них майже нічого невідомо. Одне можу сказати напевно: це не люди. Якось, глянувши на одного з них, я помітив щось схоже на дзьоб, а ще — очі завбільшки з кулак… Навіть дивуюся, як вони говорять нашою мовою. Гадаю, решта їхнього тіла така ж потворна. Тому вони й ховаються під плащами за будь-якої погоди. Щодо їхніх можливостей, то разаки сильніші за людину, можуть високо стрибати, хоча й не володіють магією. Тут тобі пощастило, адже якби вони знали ще й магію, то тоді довелося б кепсько. Також я знаю, що вони ненавидять сонячне світло, хоча це їх і не зупиняє, коли вони рішуче налаштовані. Недооцінювати разака — це велика помилка, адже вони дуже хитрі й підступні.

— А чи багато ж їх? — спитав Ерагон, дивуючись, що Бром стільки всього знає.

— Поки що маємо лише тих двох, яких ти бачив. Звісно, десь можуть бути й інші. А може бути й таке, що їхня раса вимирає, тоді це останні. Розумієш, вони королівські мисливці за драконами! Коли до Галбаторікса доходять чутки, що десь з’явився дракон, він посилає разаків залагодити справу. За ними тягнеться ціла низка людських смертей.

Бром запихкав своєю люлькою, споглядаючи кільця диму, що попливли над заростями ожини. Ерагон не звернув на них уваги, аж раптом помітив, що ті змінюють колір та ще й пританцьовують у повітрі! Старий лукаво підморгнув парубкові.

Зрештою, Ерагон був упевнений, що Сапфіру ніхто не бачив. Але як же ж тоді про неї дізнався Галбаторікс? Коли він сказав про це Бромові, той відповів:

— Навряд чи донощиком був хтось із Карвахола. Краще розкажи, де ти взяв яйце і як тобі пощастило виростити дракона. Може, це наблизить нас до розгадки таємниці.

Трохи повагавшись, Ерагон таки зважився розповісти про все, що сталося, починаючи з тієї миті, коли він знайшов на Хребті яйце. Нарешті він міг хоч комусь довіритись. Бром уважно вислухав, лише кілька разів перепитуючи парубка. Коли той закінчив свою розповідь, сонце вже сідало. Усі мовчки дивилися, як хмари на небі набирають ніжно-рожевого кольору.

— Цікаво, — озвався Ерагон, — звідки взялося те яйце. Сапфіра, звісно, не може цього знати…

— Хтозна… — похитав головою Бром. — Але ти пролив світло на деякі речі. Ясна річ, що, окрім нас, Сапфіру ніхто не бачив. Можливо, разаки дізналися про неї від когось нетутешнього, і, скорше за все, цієї людини вже немає в живих… Тобі було важко, хлопче, але ти подолав усі труднощі. Скажу чесно, я вражений.

— А що це з вашою головою? — неуважно дивлячись кудись у далечінь, спитав Ерагон. — Схоже на те, що вас ударили каменюкою.

— Не зовсім так, але ти майже вгадав, — затягнувся димом старий. — Коли споночіло, я прокрався в табір разаків. Я намагався хоча б щось з’ясувати, аж раптом вони на мене напали. Ті потвори влаштували мені засідку, але недооцінили мою силу, тож я зумів відбити напад. Проте, на згадку про власну дурість, я тепер маю цей гостинець. Тоді я впав на землю без пам’яті, а отямився аж наступного дня. На той час разаки вже прямували на ферму. І хоч спинити їх було неможливо, я все одно подався слідом. Саме тоді ми з тобою й стрілися.

«Хто ж він такий, якщо збирався сам-самісінький упоратися з разаками? І навіть коли ті напали, зумів відбутися лише подряпиною?» — міркував собі Ерагон, а вголос наважився спитати:

— Коли ви побачили ту мітку на моїй долоні, то чому не розповіли мені про разаків? Я не став би тоді шукати Сапфіру, а відразу попередив би Герроу, і ми б урятувались.

— Я не знав, що маю робити, — скрушно зітхнув Бром. — Я гадав, що мені пощастить уберегти тебе від разаків, а коли вони підуть, розпитати про Сапфіру. Та вони виявилися хитрішими. Це була помилка, про яку я дуже шкодую, бо вона надто дорого тобі коштувала.

— Хто ж ви насправді такий? — не витримав Ерагон. — Звідки в казкаря меч вершника? Звідки ви знаєте про разаків?

— Здається, я вже тобі казав, що нічого не пояснюватиму, — озвався старий.

— Але ж мій дядько втратив через це життя! Він помер! — вигукнув Ерагон, рубонувши рукою повітря. — До цього часу я довіряв вам, бо вас признала Сапфіра, але годі! Ви не той чоловік із Карвахола, якого я знав усі ці роки! Негайно все розказуйте!

Бром довго розглядав дим, що кільцями звивався між ними. Його чоло вкрилося зморшками.

— Звісно, ти не можеш цього знати, — нарешті озвався старий, — але більша частина мого життя пройшла далеко від Паланкарської долини. А казкарем я став лише в Карвахолі. Зрештою, у своєму житті я зіграв чимало різних ролей і маю за плечима важке минуле. Саме через бажання забути про нього я й прийшов сюди. Тож я й справді не той, за кого ти мене маєш.

— Ще б пак! — пирхнув Ерагон. — Але хто ж ви?

— Я той, хто прийшов тобі на допомогу, — м’яко посміхнувся Бром. — І не смійся з мене зараз, коли я щирий як ніколи. Та все ж таки дозволь мені не відповідати. Тобі ще рано знати мою історію, бо поки що ти не заслужив цього права. Так, я знаю такі речі, які казкареві Брому навіть не снилися, але я — не тільки він. Тож звикай до того, що я не маю моди звітувати перед першим-ліпшим стрічним.

— Тоді я лягаю спати, — насупившись, сказав Ерагон і пішов геть від багаття.

Брома аж ніяк не здивувала реакція парубка, але в його очах з’явився смуток. Старий розстелив свою ковдру біля вогню, Ерагон примостився поруч із Сапфірою, і над табором запанувала тиша.

Виготовлення сідла

На ранок, розплющивши очі, Ерагон з болем згадав про смерть Герроу. Невимовний сум охопив його душу, змусивши вкритися з головою й здригатися в нечутному плачі. Було б добре так і залишатися в цій теплій схованці, забувши про весь світ. Але ж ні. Зітхнувши, хлопець подумки вилаяв Брома, витер мокрі від сліз щоки й підвівся.

Бром саме готував сніданок.

— Доброго ранку, — привітався він.

Ерагон лише гмукнув щось у відповідь і присів біля вогнища, щоб зігрітися. Він зрушив з місця лише тоді, коли сніданок був готовий. Усі швидко попоїли, не даючи страві охолонути. Поснідавши, Ерагон витер миску снігом і розстелив вкрадені шкури на землі.

— Що ти хотів з ними робити? — спитав Бром. — Ми ж не будемо тягати їх із собою?

— Я хочу зробити сідло для Сапфіри.

— Он як, — уважніше глянув старий. — Сідла для драконів були двох видів. Одні жорсткі, схожі на кінські — для цих сідел використовували металеві деталі. Щоб зробити таке сідло, потрібен час та інструменти, а в нас немає ані одного, ані другого. Інші були гнучкі, з легкою підкладкою. Вони майже не відчувалися між вершником та драконом. Їх обирали тоді, коли хотіли досягти швидкості й гарного маневрування, хоч їх і важко порівняти з жорсткими.

— Ви знаєте, як воно виглядало? — спитав Ерагон.

— Звісно, я навіть міг би його зробити.

— Тоді зробіть, коли ваша ласка, — парубок відійшов убік.

— Гаразд, але ти уважно спостерігай за мною, — погодився старий. — Можливо, колись тобі доведеться робити це самотужки.

Спитавшись дозволу, Бром виміряв Сапфірину шию та огруддя. Потім порізав шкури на п’ять широких смуг, а на залишках накреслив кількадесят фігур. Викроївши їх, він порізав решту матеріалу на довгі смужки.

Смужки були призначені для зшивання деталей сідла. Для кожного шва в шкурі були потрібні дві дірочки, їх робив Ерагон. Замість пряжок ремені скріпили хитрими вузлами, подбавши про запас довжини, аби сідло не стало малим для Сапфіри вже за кілька місяців.

Основну частину сідла зшили з трьох великих шматків, між якими поклали підбивку. Довга петля мала кріпитися попереду на одному з шипів на драконовій шиї, а широкі смуги, пришиті з обох боків, охоплювати тулуб. Невеличкі петлі на них мали слугувати Ерагонові за стремена. Ще один роздвоєний ремінець тягнувся між передніми лапами Сапфіри, поєднуючись із сідлом на спині.

Доки Бром працював, Ерагон привів до ладу свою торбу й розібрав припаси. Коли вони нарешті впоралися зі своїми справами, день уже добігав кінця. Утомлений, Бром завдав сідло Сапфірі на спину, перевіривши, чи добре припасоване кріплення. Задоволений роботою, старий за якийсь час зняв його.

— Гарно зроблене, — знехотя визнав Ерагон.

— Робив, як для себе, — схилив голову старий. — Воно довго послужить тобі, бо шкіра досить міцна.

— Не хочеш випробувати? — втрутилась Сапфіра.

— Мабуть, завтра, — відповів Ерагон, кладучи сідло поруч із ковдрами. — А тепер уже надто пізно.

Правду кажучи, Ерагонові взагалі не дуже кортіло літати — після всього того жахіття, яке йому довелось пережити під час попередньої спроби.

Нашвидкуруч приготована вечеря була простенькою, але смакувала як ніколи. Вони ще їли, коли Бром, глянувши на парубка поверх багаття, спитав:

— Ну то як, вирушаємо завтра?

— Не бачу більше жодних причин тут затримуватись, — відповів той.

— Мабуть, ти маєш рацію, — згодився старий. — Я хотів би вибачитись перед тобою, Ерагоне. Звісно, моя вина в тому, що сталося, є, але ж я не хотів… Твоя рідня не заслуговувала на таке горе. Якщо я зможу, то зроблю все, щоб допомогти тобі. Це жахливо для нас усіх.

Ерагон мовчки жував, уникаючи Бромового погляду.

— До речі, нам будуть потрібні коні, — додав старий.

— Можливо, вам, — промимрив юнак. — А я маю Сапфіру.

— Ще не народився той кінь, — похитав головою Бром, — який зміг би обігнати дракона, але для двох Сапфіра занадто молода. До того ж, бути разом безпечніше, а верхи ми просуватимемось куди швидше.

— Але як же ми наздоженемо разаків? — заперечив Ерагон. — Верхи на Сапфірі я знайшов би їх за пару днів. Тим часом на конях це триватиме довго, якщо ми взагалі їх коли-небудь наздоженемо.

— Якщо ти хочеш, щоб ми були разом, мусиш на це піти, — мовив Бром.

— Ну гаразд, — трохи повагавшись, вирішив юнак. — Нехай уже будуть коні. Але купувати їх доведеться вам. Я не маю грошей, а красти більше не хочу. Це неправильно.

— З якого боку глянути, — посміхнувся Бром. — Адже, вирушаючи в похід, ти мусиш усвідомити, що твої вороги разаки — це слуги короля. Значить, їм нічого не загрожує й де б вони не були, закон їх оберігатиме. До того ж, вони мають достатньо грошей і їх скрізь підтримують. Зрозумій, для Галбаторікса важливо схилити тебе на свій бік. Ну, а якщо це не вийде, тоді він уб’є тебе, хоча, гадаю, зараз він іще навіть не підозрює про твоє існування. Чим довше разаки тебе шукатимуть, тим невпевненіше він почуватиметься, знаючи, що з кожним днем ти набираєш сили й можеш пристати до його ворогів. Тож слід бути дуже обачним, аби не обернутися з мисливця на здобич.

Ерагон був неабияк стурбований словами старого. Заглибившись у невеселі думки, він крутив у руках суху гілочку.

— Але годі вже балачок, — нарешті сказав Бром. — Уже пізно, і в мене болять усі кісточки.

Юнак кивнув на знак згоди й присипав вогнище землею.

Терінсфорд

Світанок видався сірим: небо вкривали хмари, дув пронизливий вітер. Але в лісі було тихо. Після легкого сніданку Бром з Ерагоном загасили вогнище та спорядили свої торби, готуючись вирушити в дорогу. Вони не забули й про лук із сагайдаком, які Ерагон тримав напоготові. На Сапфіру вдягли сідло, але доки мандрівники не знайшли собі коней, вона залишалася вільною. Парубок дбайливо прив’язав їй до спини свого меча, не бажаючи обтяжувати себе зайвою ношею. Адже користі від меча зараз було не більше, ніж від звичайної ґирлиґи.

Скрадаючись у хащах, Ерагон почувався в безпеці, але коли вони виходили з лісу, його рухи стали більш обережними й виваженими. Сапфіра знялася в повітря й кружляла над мандрівниками. Невдовзі ліс скінчився, й вони повернули до ферми.

«Гадаю, я ще коли-небудь побачу ці місця, — заспокоював себе Ерагон, оглядаючи зруйновані будівлі. — Не блукатиму ж я вічно по світу. Коли мине небезпека, я повернусь». Розправивши плечі, хлопець зітхнув і рушив назустріч пригодам, що чекали на нього в незнайомих, варварських краях, які лежали далеко на південь.

Просуваючись за мандрівниками, Сапфіра раптом змінила напрямок свого лету й повернула на захід, до гір. Незабаром вона вже зникла за обрієм, і Ерагон засумував. Навіть зараз, коли навколо не було жодної живої душі, вони не могли бути разом. Дракон мусив так само ховатися, щоб не потрапити на очі чужинцям.

Сліди разаків на снігу були ледь помітні, та Ерагон цим не переймався. Навряд чи ті будуть звертати з найкоротшого шляху до свого краю. Утім, невдовзі шлях розбігався в різні боки. Який із них обрали разаки, встановити було майже несила.

Мандрівники рухалися мовчки, намагаючись не втрачати темпу. Ерагонові ноги кровоточили. бо на ранах, які щойно почали загоюватись, полускалися рубці. Аби якось відволікти свою увагу від болю, хлопець спитав:

— А що ще вміють робити дракони? Ви казали, що знаєте про них абсолютно все.

— На жаль, я знаю не так уже й багато, — відмахнувся Бром, і каблучка на його руці зблиснула сапфіровим сяйвом. — Чимало людей протягом багатьох століть хотіло дізнатися про це. Отож усе, про що я тобі розповім, не вичерпує таємниці драконів. Вони завжди були загадковими істотами, хоча й не прагли цього. У будь-якому разі ти знаєш про них бодай основне. Ми з тобою неодмінно заплутаємось, якщо почнемо одразу з середини їхньої історії. Тому спочатку я розкажу тобі про життєвий цикл драконів, і якщо це тебе не обтяжить, тоді перейдемо до інших тем.

Після цього Бром пояснив, як дракони паруються і за яких умов із яєць вилуплюються дитинчата.

— Розумієш, — вів, далі старий, — коли дракон відкладає яйце, малятко всередині вже готове вийти на світ. Але воно може чекати довгі роки на сприятливі умови. Найперше тут важить те, чи достатньо навколо їжі. Коли ж було укладено угоду з ельфами, дракони почали віддавати певну кількість яєць вершникам. Як правило, не більше одного або двох на рік. При цьому малята не вилуплювались аж до того часу, поки не з’являлася та людина, що мала стати їхнім вершником. А от як вони відчували це, того не знає ніхто. Бувало й таке, що люди ставали в чергу, аби перевірити своє право бути обраним.

— То, може, Сапфіра народилася й не для мене? — захвилювався Ерагон.

— Це можна було б припустити тільки в тому разі, якби ти їй не сподобався, — заспокоїв його Бром.

Слід сказати, що в глибині душі юнак був дуже здивований тим, що з багатьох людей в Алагезії дракон обрав саме його. Справді цікаво, скільки йому довелося чекати в яйці? Парубкові ставало моторошно від однієї тільки думки про те, що дракон міг провести в непроглядній темряві цілі десятиліття…

Тим часом Бром продовжував свою розповідь. Він докладно пояснив, коли й що саме дракони їдять. За його словами, доросла істота, яка тривалий час проводить спокійне життя, може обходитись без їжі довгі місяці, але в період спарювання має харчуватися щотижня. Одні рослини зцілюють їхні болячки, а від деяких інших дракони нездужають. Існують також різні способи чищення шкури та догляду за пазурами.

Далі старий розповів, яку тактику слід використовувати, коли атакуєш з повітря, а ще коли б’єшся з іншим драконом — пішим, верхи на коні чи на драконі. Животи цих істот захищено панциром, а вразливими місцями в них є тільки пахви. Ерагон увесь час перепитував Брома, і той був дуже задоволений такою цікавістю парубка. За цією розмовою вони навіть не помітили, як почало сутеніти.

Надвечір мандрівники були вже неподалік Терінсфорда. Там вони вирішили й заночувати.

— А хто був той Вершник, якому належав Зарок? — не вгавав Ерагон.

— Могутній воїн, — відповів Бром, — який свого часу наробив тут шарварку, маючи неабияку владу.

— Як його звали? — поцікавився юнак.

— Ось цього я тобі не скажу, — відрубав старий. І хоч як Ерагон не наполягав, Бром стояв на своєму.

— Я зовсім не маю наміру щось від тебе приховувати, — пояснив він. — Але зараз деякі знання можуть тобі зашкодити. Тож дозволь мені тримати їх при собі, доки ти не будеш готовий їх сприйняти. Це для твоєї ж власної безпеки, бо дехто схоче скористатися цими знаннями для злої справи.

— Може, воно й так, — сердито зиркнув на нього Ерагон, — але мені здається, що вам просто дуже подобається говорити загадками! А я не хочу витрачати свій час на такі дурниці, тож коли маєте сказати щось путнє, то кажіть, а ні, то не варто мене дратувати!

— Заспокойся. Свого часу ти про все дізнаєшся, — м’яко мовив Бром. Та парубок тільки зневажливо гмукнув.

Нарешті вони знайшли собі зручне місце для ночівлі. Коли мандрівники розпалили вогнище и почали готувати вечерю, до них приєдналася й Сапфіра.

— У тебе був час щось уполювати на вечерю? — спитав Ерагон.

— О, якби ви йшли трохи повільніше, — зіронізував дракон, — то я встиг би злітати до моря й повернутися назад.

— Не треба нам дорікати, — кинув Ерагон. — Коли в нас будуть коні, ми станемо рухатись куди швидше.

— Нехай і так, але чи цього буде досить, щоб наздогнати разаків? — не вгавала Сапфіра. — Вони випереджають нас на кілька днів і багато льє. Боюсь, що вони знають про наше переслідування. Інакше навіщо б вони залишали сліди, руйнували ферму й убивали людей? Хіба не задля того, щоб ти почав їх переслідувати?

— Не знаю, — замислено озвався Ерагон. Сапфіра скрутилася поруч, і хлопець притулився до її живота, насолоджуючись теплом. Бром сидів біля багаття, вистругуючи якісь палиці. Ні з сього ні з того він кинув одну з них юнакові. Та перелетіла тріскотливе багаття так стрімко, що Ерагон ледь устиг її схопити.

— Захищайся! — гукнув Бром, зводячись на ноги.

Зиркнувши на палицю краєм ока, юнак помітив, що ту було зроблено у вигляді примітивного меча. То що, невже Бром хоче з ним битися? І які ж шанси має старий? «Він хоче погратися, — почав злитись Ерагон. — Але якщо старий сподівається перемогти, то його чекає неприємний сюрприз».

Доки Бром обійшов багаття, юнак уже схопився на ноги. Якусь мить обидва стояли один навпроти одного, а потім старий кинувся вперед, вимахуючи палицею. Ерагон спробував заблокувати удар, та не встиг. Він голосно зойкнув, коли Биом влучив ЙОМУ по ребрах. і ледь не впав навзнак.

Розлютившись, Ерагон і собі зробив випад, але Бром легко відбив його атаку. Потім парубок спрямував палицю до голови старого, але в останню мить викрутив її, намагаючись поцілити йому в бік. Над табором залунав гучний стукіт. «Імпровізація — це чудово!» — вигукнув Бром, зблиснувши очима. Він зробив блискавичний рух рукою і завдав несподіваного удару. Ерагон, як сніп, повалився на землю.

Він прийшов до тями аж тоді, коли йому хлюпнули в обличчя водою. Ерагон звівся на ноги й присів, не в силі вимовити жодного слова. У голові гуло, а по обличчю стікала кров. Над ним стовбичив Бром із казанком талої води в руках.

— Це було зовсім не обов’язково робити, — нарешті озвався Ерагон, насилу звівшись. У нього паморочилося в голові, й він ледь стояв на ногах.

— Та невже? — звів брови Бром. — Справжній ворог не буде пом’якшувати удар, тож і я не буду. Чи я маю потурати твоїй… незграбності лише задля того, щоб ти краще почувався? Не думаю. А тепер захищайся! — старий підняв Ерагонову палицю й тицьнув її парубкові в руки.

Ерагон тупо подивився на дровиняку й похитав головою.

— Облиште, з мене досить, — мовив юнак, відвертаючись від старого, і знову ледь не опинився на землі від удару по спині. Аж загарчавши від люті, юнак озирнувся.

— Ніколи не повертайся до ворога спиною! — гукнув Бром, кинувши палицю Ерагонові й знову атакуючи. Під його натиском Ерагон відступав, кружляючи довкола вогнища.

— Притисни руки до боків. І весь час підгинай коліна, — наказав старий. Раз по раз даючи поради, він зупинявся, аби показати Ерагонові, як саме виконувати той чи той прийом.

— А тепер зроби це ще раз, тільки повільніше! — лунало над галявиною. Так вони довго вивчали одну позицію за іншою, чітко визначаючи напрямок ударів, аби потім продовжити битися по-справжньому. Ерагон вчився дуже швидко, та, попри всі зусилля, йому не вдавалося тримати Брома на належній відстані.

Коли вони закінчили урок, Ерагон зі стогоном упав на свою підстилку. У нього боліло все тіло — Бром аж ніяк не збирався його жаліти. Сапфіра несподівано захихотіла, закопиливши верхню губу й показавши ряд чудових білих зубів.

— Що це з тобою? — роздратовано спитав юнак.

— Та нічого, — відгукнулась вона. — Просто смішно бачити, як такого хвацького молодика побив старий дідуган.

Сапфіра знову захихотіла, і Ерагон густо почервонів, збагнувши, що та з нього сміється. Намагаючись хоч якось зберігати поважний вигляд, парубок улігся на бік і заснув.

Наступного дня Ерагон почувався ще гірше. Усі руки були в синцях, і він ледь міг рухатись. Бром відвів погляд від варива, яке готував, і посміхнувся:

— Як почуваєшся?

Та парубок тільки пробурчав щось у відповідь, швидко наминаючи сніданок.

Після сніданку вони вийшли на дорогу й рушили швидким кроком, плануючи дістатися Терінсфорда до обідньої пори. Невдовзі дорога стала краща, і ось уже на обрії замайоріли перші будинки.

— Скажи Сапфірі, нехай вона летить уперед і зачекає нас за Терінсфордом, — озвався Бром. — Тут слід бути дуже обережними, інакше люди неодмінно її помітять.

— А чому ж ви самі їй про це не скажете? — з притиском запитав Ерагон.

— Говорити з чужим драконом — не дуже добре.

— Чомусь у Карвахолі це вас не спинило, — не вгавав юнак.

— Ну дивись, я тебе попередив, — відрубав старий.

Ерагон похмуро зиркнув на нього й таки нереказав прохання драконові.

— Ти також будь обережний, — відповів той. — Слуги імперії можуть ховатися де завгодно.

Тим часом колії від коліс на дорозі зробилися глибшими, слідів довкола теж побільшало, а численні ферми на обрії говорили про те, що мандрівники підійшли до Теріинсфорда. Село виявилось більшим за Карвахол, але будівлі в ньому були розташовані абияк, не підлягаючи жодному плану забудови.

— Ну й безлад, — тільки й сказав Ерагон. Демптонового млина ніде не було видно. Балдор та Альбрих, певно, уже знайшли Рорана. Так чи так, але в будь-якому разі Ерагон не мав особливого бажання зустрічатися з двоюрідним братом.

— М’яко кажучи, не дуже приваблива картина, — згодився Бром.

Уздовж села несла свої води річка Анора, нерехоплена приземкуватим мостом. Коли мандрівники наблизилися до нього, з-за кущів вийшов якийсь дебелий чолов’яга й став їм на дорозі. Він мав аж надто коротку сорочку, тож брудний живіт звисав над мотузком, яким той був підперезаний. Губи в незнайомця порепалися, а зуби нагадували розкришене надгробне каміння.

— У нас тут не ходять просто так, — сказав він. — Це мій міст. Тож платіть, коли хочете нерейти на той бік.

— Скільки? — спокійно спитав Бром, витягуючи торбинку з грошима.

— П’ять крон, — зрадів власник моста, розтягнувши губи в широкій посмішці. Ерагона обурило таке нечуване здирництво, він почав був сперечатися, але Бром зиркнув на нього, й парубок принишк. Тож без зайвих слів вони віддали гроші, і чолов’яга поклав їх у торбинку на поясі.

— Красно дякую, — сказав він глузливим тоном, даючи дорогу мандрівникам.

Бром рушив уперед, але несподівано шкопирТНУВ, схопившись за руку незнайомця, аби якось утриматись на ногах.

— Дивись, куди преш! — гаркнув той, відступаючи вбік.

— Даруйте, — вибачився старий і перейшов разом з Ерагоном міст.

— Чому ж ви не торгувалися? Він же нас надурив! — напався на Брома парубок, коли вони відійшли подалі. — Адже міст точно не його! Ми б могли просто не зважати на цього здирника!

— Може, й так, — погодився Бром.

— То навіщо ж було платити?

— Бо на світі так багато дурнів, що всіх не обійдеш. Легше поступитися, а коли буде нагода, надурити їх, — старий розкрив долоню, на якій зблиснула купка монет.

— Ви розпороли йому гаманець! — не повіривши власним очам, вигукнув Ерагон.

Бром підморгнув йому і сховав гроші в кишеню:

— І там була чималенька сума. Наступного разу нехай знає, як тримати всі гроші в одному місці.

Якраз цієї миті з другого берега річки долинув страдницький рев.

— Мабуть, наш приятель оце тільки тепер помітив втрату, — прокоментував старий. — Коли побачиш вартових, скажеш мені.

Ловким рухом він схопив за плече хлопчака, що якраз пробігав поруч, і спитав:

— Ти часом не знаєш, де можна купити коней?

Хлопчак повагом глянув на прибульців і показав пальцем на велику клуню неподалік.

— Дякую, — сказав Бром, кинувши тому дрібну монетку.

Величезні двері будівлі були прочинені, а всередині тяглися два довгі ряди стійл. Протилежна стіна була рясно завішана сідлами, упряжжю та іншим причандаллям. У дальньому кутку біля білого жеребця порався чоловік із м’язистими руками. Помахом він попрохав мандрівників підійти ближче.

— Чудова тварина, — похвалив Бром коня, коли вони наблизились.

— Ще б пак. Його звати Сніговій. А мене — Хаберт, — простягнув зашкарублу долоню чоловік, міцно потиснувши руки прибульцям. Потім він ввічливо замовк, чекаючи, поки й ті назвуть свої імена. А коли зрозумів, що вони й не збираються цього робити, спитав:

— То чим можу вам допомогти?

— Нам потрібна пара коней, а також збруя для них, — сказав Бром. — І щоб ті коні були прудкі та витривалі, бо нам ще довго-довго подорожувати.

— У мене не так вже й багато гарних коней, — озвався Хаберт. — А ті, що є, коштують недешево.

Білий жеребець тривожно затупцяв на місці, тож чолов’яга заспокійливо поплескав його по шиї.

— Гроші не мають значення, — сказав Бром. — Ми візьмемо найкращих.

Хаберт кивнув і мовчки прив’язав жеребця. Пройшовшись уздовж стіни, він познімав сідла та упряж. Потім, заглибившись у стайню, вибрав двох коней. Один був гнідий, а другий — чалий. Гнідий нервово смикав вуздечку.

— Цей трохи норовистий, але під твердою рукою він поводиться спокійно, — запевнив Хаберт, передаючи Бромові вуздечку гнідого.

Старий дозволив коню понюхати свою руку, а той дав себе погладити.

— Цього ми беремо, — нарешті сказав Бром, а потім підійшов до чалого. — А ось щодо цього, то я не впевнений.

— Чому ж? У нього прекрасна хода! — заперечив чолов’яга.

— Гм… А скільки ви хочете за отого білого?

Хаберт із ніжністю глянув на скакуна.

— Я не хотів би його продавати, — зізнався він. — Сніговій — це найкращий із коней, яких я виростив. Я сподівався мати від нього неабияку користь для моєї справи.

— Ну а якби ви все-таки наважились, то скільки б він міг коштувати? — спитав Бром.

Ерагон хотів був покласти руку гнідому на спину, так, як це зробив Бром, але кінь позадкував. Юнак подумки заспокоїв коня й відчув, як той застиг від подиву. Контакт не був таким чітким, як тоді, коли він спілкувався із Сапфірою, але юнакові таки пощастило переконати тварину, що він її друг. Кінь ураз заспокоївся, поглядаючи на Ерагона розумними карими очима.

Тим часом Хаберт підраховував на пальцях вартість білого скакуна.

— Дві сотні й ані кроною менше, — з посмішкою сказав він, твердо переконаний, що прибульці ніколи не зможуть заплатити таку величезну суму. Але Бром, не зронивши й слова, відрахував двісті крон.

— Цього досить? — нарешті спитав він.

Запала довга мовчанка. Хаберт тільки зиркав то на коня, то на гроші. За якийсь час він глибоко зітхнув:

— Гаразд, беріть собі коня, хоч ви й краєте мені серце.

— Я буду дбати про нього так, наче він нащадок славетного скакуна Гілдінтора, — пообіцяв Бром.

— Ваші слова втішають мене, — вклонився Хаберт. Він сам допоміг осідлати коней. А коли ті були вже готові, сказав: — Ну що ж, прощавайте. Сподіваюсь, Сніговій убереже вас від усіх небезпек.

— Дякую, а ви не хвилюйтесь за коня, я дбатиму про нього, — відповів Бром, рушаючи. За якийсь час він передав Ерагонові вуздечку Сніговія й наказав зачекати на околиці Терінсфорда.

— Але чому? — спитав був Ерагон, та Бром уже зник. Залишившись із двома кіньми, роздратований Ерагон проминув Терінсфорд і зупинився на узбіччі. Далі на південь було видно туманний Утгард, що височів кам’яною стіною біля виходу з долини. Його верхівка пронизувала хмари й зникала з очей, здіймаючись над гірськими пасмами, що оточували його з усіх боків. Від одного зловісного вигляду Утгарда Ерагонові ставало моторошно.

Невдовзі з’явився й Бром, жестом наказавши парубкові йти слідом за ним. Вони не зупинялися доти, доки Терінсфорд не зник за деревами. Нарешті Бром озвався:

— Разаки, схоже, були тут зовсім недавно. Мабуть, вони зупинялися, аби так само, як і ми, придбати коней. Мені пощастило знайти чоловіка, який їх бачив. Розказуючи про них, він тремтів, але згадав, що й вони тікали з Терінсфорда мов чорт від ладану.

— Отже вони справили тут неабияке враження, — похмуро зауважив Ерагон.

— Авжеж, — відказав старий.

— Знаєте, коли ми були в стайні, я випадково звернувся подумки до чалого, — згадав юнак, поплескуючи коней по спинах. — Я навіть не підозрював, що таке можливо.

— Воно й справді дивно, що такий юнак, як ти, уміє це робити, — споважнів Бром. — Більшість вершників училися роками, щоб могти спілкуватися з якоюсь іншою істотою, окрім власного дракона.

Старий пильно оглянув Сніговія.

— Поскладай усі свої речі до сідельних торб, а власну прив'яжи згори, — сказав він і, поки Ерагон це робив, виліз на свого коня.

Ерагон недовірливо глянув на чалого. Той був настільки малий порівняно із Сапфірою, що парубок на мить навіть засумнівався, чи зможе кінь узагалі його підняти. Зітхнувши, він незграбно виліз у сідло. Раніше йому ніколи не доводилось їздити верхи дуже далеко.

— А чи це не зашкодить моїм ногам, як політ на Сапфірі? — спитав хлопець.

— Як вони в тебе зараз? — поцікавився старий.

— Та взагалі нормально, але, боюся, що рани можуть знову відкритися.

— Ми будемо обережні, — пообіцяв Бром. Він дав Ерагонові ще кілька вказівок, і вони нарешті потихеньку рушили вперед. Невдовзі краєвид почав змінюватись — оброблені лани поволі перейшли в неорані землі, порослі чагарником. Уздовж шляху тяглися зарості ожини й бур’яну, а гілля шипшини чіплялося за одяг. За мандрівниками похмуро спостерігали високі скелі. Здавалося, наче в самому повітрі витали неприязнь і ворожість до непроханих гостей.

Збільшуючись із кожним їхнім кроком, на подорожніх неухильно насувався Утгард, зораний, неначе зморшками, урвищами та засніженими каньйонами. Скелястий велетень поглинав світло, затьмарюючи все навколо. Між Утгардом і пасмом гір, що утворювали східну межу Палапкарської долини, лежала глибока ущелина.

Це був один-єдиний шлях із долини, тож мандрівники прямували саме до нього.

Копита коней лунко вицокували по гравію. Далі від Утгарда дорога оберталася на вузьку стежину, яка огинала підніжжя гори. Ерагон звів очі догори, на вершину, що нависала над ними, і несподівано помітив на ній гостроверху башту. Вона була покинута й почала вже руйнуватися, та все одно виглядала, наче грізний сторож, котрий спостерігає за долиною.

— Що це? — спитав Ерагон.

— Сторожова застава вершників, — із сумом та гіркотою в голосі відповів Бром, навіть не глянувши туди, куди показав юнак. — Вона існувала від самого початку їхньої історії. Саме тут шукав притулку Врейль і саме тут його зрадив і вбив Галбаторікс. Коли Врейля перемогли, це місце стало проклятим… Едоксіл, себто Непереможний — так зветься цей бастіон, бо дістатися верхівки тієї скелі можна тільки на драконі. Після смерті Врейля люди назвали її Утгард, але вона має ще одне ім’я — Ріствакбейн — Місце скорботи. Так його називали останні вершники, що загинули від рук короля.

Ерагон дивився на вежу з благоговійним трепетом. Перед ним височіла частина колишньої слави вершників, хоч і зблякла від безжального часу. Якось мимоволі парубок подумав про те, яка ж усе-таки давня історія вершників. Він відчув власну причетність до героїчних та доблесних традицій, що тепер переходили йому в спадок із прадавніх часів.

Подорож навколо Утгарда тривала довго. Гора нагадувала суцільну кам’яну стіну, що здіймалася праворуч, коли мандрівники в’їхали до ущелини. Ерагон звівся у стременах, намагаючись розгледіти, що ж там, за межами Паланкара, але було ще надто далеко. Якийсь час вони їхали вузькою пологою стежкою, що звивалася між пагорбів уздовж розмитого берега ріки Анори. Нарешті, коли сонце вже сідало за їхніми спинами, мандрівники виїхали на пагорб, звідки могли оглянути довколишні краєвиди.

Від побаченого Ерагонові перехопило подих. З обох боків здіймалися гори, а прямісінько неред ними лежала величезна рівнина, що зникала ген-ген за обрієм. Вона мала жовтувато-коричневий колір зів’ялої трави. Продовгувасті хмарини, неначе пір’я, підхоплене шаленими вітрами, пропливали в них над головою.

Тільки тепер юнак зрозумів, чому Бром наполіг на тому, щоб далі вони мандрували на конях. Справді-бо, щоб перетнути широчезну рівнину пішки, їм знадобилися б цілі тижні або навіть місяці. У небі над ними з’явилася Сапфіра. Вона кружляла так високо, що здавалася маленькою цяточкою, і її можна було легко сплутати з птахом.

— Відкладемо спуск на завтра, — сказав Бром. — Він триватиме майже цілий день, тож зараз нам краще влаштувати нічліг і добре відпочити.

— А скільки треба часу, щоб перейти цю рівнину? — спитав Ерагон, який і досі перебував у захваті від побаченого.

— Від трьох днів до двох тижнів, залежно від того, в який бік іти. Якщо не брати до уваги тутешні кочові племена, то вона така ж сама безлюдна, як Хадарацька пустеля на сході. Тож ми не знайдемо тут багато поселень. Але далі на південь місця не такі засушливі, й там уже більше люду.

Зійшовши зі стежки, мандрівники спинилися неподалік річки Анори. Коли вони розпрягали коней, Бром показав на чалого:

— Йому треба дати ім’я.

— Я не знаю якогось шляхетного імені на зразок Сніговія, але, може, підійде ось таке, — сказав Ерагон, прив’язуючи коня. — Відтепер, — поклав він руку чалому на спину, — тебе звати Кадок.

Бром схвально кивнув.

— Це ім’я мого діда, носи його з гідністю, — зніяковіло додав парубок.

Тим часом приземлилась і Сапфіра.

— А як ця рівнина виглядає згори? — спитав її Ерагон.

— Так собі, — озвався дракон. — На всі боки самі тільки чагарники та зайці.

Після вечері Бром звівся на ноги й знов несподівано гаркнув:

— Лови!

Ерагон ледь устиг схопити кинуту палицю, перш ніж та влучила б йому в голову Він застогнав, коли побачив новий саморобний меч.

— Але ж не все зразу, — скривився юнак.

У відповідь Бром лише криво посміхнувся й поманив юнака рукою. Ерагон неохоче підвівся. Вони знову закружляли в танку блискавичних ударів, і хлопець знов і знов відступав, потерпаючи від ударів.

Цього разу тренування було коротшим за попереднє, але його цілком вистачило, щоб Ерагон устиг отримати нову порцію синців. Коли поєдинок завершився, побитий парубок у відчаї жбурнув свою палицю й подався геть від вогнища.

Громовиця

На другий день Ерагон не став поринати в спогади про недавнє минуле, що завдавали йому нестерпного душевного болю. Натомість він заходився обмірковувати те, яким саме чином знайде та вб’є ненависних разаків. «Я зроблю це за допомогою свого лука», — вирішив юнак, уявивши собі тіла чужинців, вражені його гострими стрілами.

Вигадавши собі план помсти, хлопець сяк-так звівся на ноги. Тіло боліло від найменшого руху, а один палець на руці почервонів і набряк. Коли вони вирушали, Ерагон, вилізши на свого Кадока, похмуро сказав:

— Якщо так триватиме й далі, то я розвалюся на частини.

— Я б не вчив тебе так наполегливо, якби не знав, що ти здатен на більше, — відгукнувся Бром.

— Цього разу я б не заперечував і проти гіршої думки щодо себе, — тільки й пробубнів юнак.

Коли до мандрівників наблизилась Сапфіра, Кадок нервово затупцяв на місці й став дибки. Дракон глянув на коня з неприхованою відразою.

— На рівнині ніде сховатися, — сказав він, — тож надалі я цього й не робитиму. Відтепер я буду летіти прямісінько над вами.

Сапфіра злетіла в повітря, а мандрівники почали стрімкий спуск. Часом стежка взагалі зникала, тоді вони шукали шлях наосліп. Раз по раз їм доводилось спускатися на землю й вести коней за вуздечки, хапаючись за дерева, аби не скотитися схилом. Навколо було багато каміння, тож тваринам бракувало надійної опори. Загалом, цей спуск забрав у них чимало сил. Незважаючи на холод, тіла коней аж вилискували від поту.

Спустившися вниз уже пообіді, мандрівники зупинилися перепочити. Річка Анора змінювала тут свій напрямок, повертаючи ліворуч, на північ. Колючий вітер, що висушив тутешню землю, безжально напав на прибульців, здіймаючи куряву й запорошуючи їм очі.

Ця рівна місцевість, без жодного узвишшя чи пагорба, неабияк дратувала Ерагона. Усе своє життя він провів у горах, тож за їхніми межами почувався беззахисним, наче та миша під гострим оком орла.

Добігши до рівнини, стежка розходилась на три гілки. Перша повертала на північ до Сейнона, одного з найбільших міст країни, друга йшла вглиб рівнини, а третя вела на південь. Оглянувши всі три, Ерагон із Бромом насилу знайшли сліди разаків. Вони тяглися в пустельну місцевість углиб рівнини.

— Здається, вони пішли до Язуака, — сказав старий.

— А де це?

— На сході, чотири дні шляху, якщо буде добра погода. Це маленьке село на березі річки Нінор, — відповів Бром, показавши на Анору, що текла на північ. — А це наше єдине джерело. Нам слід наповнити фляги, перш ніж ми рушимо далі. Між цим місцем і Язуаком нема жодного озерця чи струмочка.

Ерагон несподівано відчув азарт переслідувача. За кілька днів, можливо, менше ніж за тиждень, він нарешті помститься за смерть Герроу. А вже потім… Він не хотів думати про те, що може бути потім.

Мандрівники наповнили водою свої шкіряні фляги, напоїли коней і самі випили стільки, скільки змогли. Сапфіра, приєднавшись до них, теж зробила кілька великих ковтків. Підкріпившись, усі повернули на схід і рушили рівниною.

Пронизливий колючий вітер неабияк діймав Ерагона. Він забивав памороки, висушував губи, випікав очі. Не вщухаючи ані на мить, злий вітер пустелі переслідував їх протягом цілого дня. А надвечір він став іще сильніший.

Оскільки сховатися було ніде, то довелося розбити табір на відкритій місцині. Ерагон назбирав колючого хмизу з низенького чагарника й, ретельно склавши його докупи, спробував розпалити багаття. Але промерзлі гілки лише чадили, розносячи їдкий дим. Намучившись, він кинув губку Брому.

— Я не можу нічого зробити через цей клятий вітер, — вигукнув юнак. — Спробуйте ви, інакше вечерятимемо всухом’ятку.

Бром став навколішки й скептично глянув на купу хмизу. Потім старий переклав кілька гілочок і черкнув кресалом, висікши цілий сніп іскор. З’явився дим, але вогню так-таки й не було. Старий спохмурнів, спробував іще раз, але так само, як Ерагонові, йому не пощастило.

— Брісінгр! — нарешті вигукнув він і знову черкнув кресалом. Тієї ж миті з багаття вигулькнув язичок полум’я, і Бром із задоволеним виразом обличчя відійшов убік. — Ось так. Вогонь, мабуть, жеврів десь усередині, — знизав плечима старий у відповідь на здивований погляд парубка.

Доки готувалася їжа, мандрівники знову взялися за свої дерев’яні мечі. Щоправда, обом давалася взнаки втома, тож тренування тривало недовго. Повечерявши, Бром та Ерагон примостилися біля Сапфіри, вдячні їй за теплий прихисток.

Уранці прибульців зустрів той самий холодний вітер, що гуляв цією незворушною рівниною. За ніч в Ерагона полускалися губи, тож щоразу, коли він посміхався чи щось казав, на них виступали краплини крові. Якщо ж він їх облизував, то ставало ще гірше. У Брома було те саме. Перш ніж сісти на коней, обидва напоїли їх водою з власних запасів. Попереду був цілий, день, сповнений виснажливого руху вперед.

На третій день Ерагон прокинувся, відчуваючи, що гарно відпочив. Вітер нарешті вщух, і хлопець перебував у доброму гуморі. Утім, гарний настрій одразу ж зіпсувався, коли він побачив, що небо попереду затягло темними грозовими хмарами.

— Зазвичай я не йду назустріч такій негоді, — скривився Бром. — Але оскільки далі нам усе одно буде непереливки, то, гадаю, слід таки рушати вперед.

Коли вони опинилися під хмарами, довкола було тихо-тихо. Ерагон звів очі догори. Грозове небо розкреслювали якісь дивні контури, що нагадували справжній собор із масивним склепінням. Напруживши уяву, парубок побачив і колонаду, і вікна, і невагомі яруси та фігури вишкірених химер. То була дика, неприборкана краса.

А коли Ерагон перевів погляд униз, назустріч їм уже бігла велетенська хвиля, що пригинала траву до самої землі. Він не одразу зрозумів, що та хвиля була ураганним поривом вітру. Бром теж її помітив, і обидва зіщулилися, готуючись до бурі.

Ураган невблаганно насувався на мандрівників, і тільки тут Ерагона вразила жахлива думка, від якої він аж підскочив у сідлі.

— Сапфіро! — закричав він подумки й уголос. — Сапфіро! Сідай!

Було видно, як дракон, явно не встигаючи сховатись, пірнув униз.

Сапфіра кинулась у той бік, звідки вони прийшли. Так вона намагалася виграти час. Цієї ж миті буря вихлюпнула на них усю свою лють, наче вдарила велетенським молотом. Ерагонові, який учепився в сідло, від скаженого реву стихії позакладало вуха. Кадок, заточившись, уперся копитами в землю, його грива залопотіла на вітрі. Люті пориви шарпали їхній одяг, у повітрі здійнялася жахлива курява, затьмаривши все довкола.

Щулячись під поривами буревію, Ерагон озирався навколо, шукаючи очима Сапфіру. Раптом він побачив, як та важко приземлялася, зігнувшись і чіпляючись кігтями за землю. Вітер напався на неї саме тоді, коли вона почала вже складати крила. Лютим ривком він розгорнув їх, знову потягнувши дракона в небо. На якусь мить Сапфіра зависла в повітрі, підкинута скаженим поривом вітру, а потім її жбурнуло вниз, спиною об землю.

Ерагон щосили смикнув Кадока і, розвернувшись, помчав назад, підганяючи коня.

— Сапфіро! — гукав юнак по дорозі. — Залишайся на землі. Я вже йду!

Він відчув, як та ледь-ледь озвалася. Наближаючись до дракона, Кадок шкопиртнув, тож Ерагон зістрибнув на землю й кинувся до Сапфіри.

Лук бив його по голові. Від нового пориву вітру юнак заточився й полетів сторч головою. Якийсь час його тягло по землі, але він примусив себе звестись на ноги і, не зважаючи на рани, почав просуватися крізь бурю до дракона.

Сапфіра лежала всього за три ярди від нього, але юнак не міг підійти ближче через лопотіння її крил. Вона намагалася їх скласти, та ураганний вітер був куди сильніший за дракона. Ерагон хотів був кинутись до одного з драконових крил. Парубок сподівався втримати його, але зненацька буря підхопила Сапфіру, і та перелетіла через хлопця. Шипи на її спині ледь не продірявили йому голову. Чіпляючись кігтями за землю, дракон з усієї сили опирався стихії, яка розлючено волокла його в смертоносне небо.

Вітер знову взявся за Сапфірині крила, але перш ніж та злетіла в повітря, Ерагон кинувся до її лівого крила. Воно нарешті зігнулося в суглобах, і Сапфірі вдалося його скласти, щільно підібгавши під себе. Тоді Ерагон перескочив через спину дракона й хотів схопитися за друге крило, аж раптом вітер задрав його вгору, скинувши хлопця на землю. Утім, юнак миттю скочив на ноги й знову вчепився за крило. Він щосили штовхав його, допомагаючи Сапфірі. Якийсь час вони вдвох завзято змагалися з вітром і врешті-решт таки перемогли.

Ерагон сперся на Сапфіру, насилу переводячи подих.

— З тобою все гаразд? — озвався він, відчуваючи, як та тремтить.

Сапфіра відповіла не одразу.

— Гадаю… гадаю, що так, — сказала вона злякано. — Я нічого не зламала, але ж нічого не змогла й вдіяти через цей вітер. Я була така безпомічна, — здригнувшись, дракон змовк.

— Не хвилюйся, усе вже позаду, — відповів на те Ерагон, стривожений поведінкою дракона. Роззирнувшись довкола, він помітив неподалік вірного Кадока, якому подумки наказав повертатися назад до Брома, а сам пересів на Сапфіру. Долаючи ураган, та повільно посунула вперед. Хлопець притулився до її спини й схилив голову.

— Її не поранило? — гукнув крізь бурю Бром, коли вони нарешті дісталися до нього.

Ерагон заперечно похитав головою й зліз на землю. Кадок підбіг до свого господаря з тихим іржанням. Заспокоюючи коня, юнак погладив його по шиї, аж раптом Бром скинув руку в напрямку темної завіси дощу, яка насувалася на них суцільною стіною.

— Цього ще тільки не вистачало! — скрикнув Ерагон, щільніше кутаючись у лахміття. Від несподіванки він аж скривився, коли злива, накривши мандрівників, почала шмагати крижаними батогами їхні знеможені тіла.

Блискавки вогняними списами пронизали небо, спалахуючи й миттєво зникаючи. За милю від мандрівників сині зигзаги розсікали височінь до самісінького обрію, а земля здригалася від ударів грому. Це була жахлива й водночас прекрасна картина, чия несамовита краса приховувала в собі небезпеку.

Розбурхана стихія ще довго не вщухала, але наприкінці дня гроза таки минула. З-за хмар знову з’явилася блакить, і сонце, що вже починало сідати, осяяло землю своїм величним блиском. Коли сонячні промені розфарбували хмари барвистими кольорами, усе навколо різко змінилося: яскраво освітлені предмети сягали своїм іншим боком глибокого затінку. Вони набули якоїсь дивовижної об’ємності, і кожна билинка виглядала тепер монументально, наче мармурова колона. Звичайнісінькі речі стали по-неземному красиві, й Ерагон почувався так, нібито потрапив усередину якоїсь картини.

Оновлена земля дихала свіжістю. Голови мандрівникам проясніли, повертаючи їм добрий гумор. Сапфіра потягнулась, вигнула шию й радісно заревла. Коні сахнулися вбік, але в Брома та Ерагона її захват лише викликав посмішку.

Перед сутінками мандрівники влаштувалися на ніч у неглибокій западині. Надто знесилені, аби вправлятися на мечах, вони одразу ж полягали спати.

Одкровення в ЯзуацІ

Хоч під час грози їм пощастило трохи наповнити водою свої шкіряні фляги, уранці мандрівники випили з них останні краплі.

— Сподіваюсь, ми йдемо у вірному напрямку, — сказав Ерагон, закручуючи порожню флягу. — Бо якщо ми не дістанемось до Язуака сьогодні, нам доведеться кепсько.

— Я вже мандрував тут, — спокійно відповів Бром. — До ночі ми будемо в Язуаці.

— Може, ви бачите щось таке, чого не бачу я? — гірко всміхнувся Ерагон. — Звідки ви знаєте, якщо все довкола однакове?

— Просто я орієнтуюсь не по тому, що на землі, а по зорях та сонцю. Вони не дадуть нам збитися з дороги. Ходімо! Пора вирушати. Годі шукати пригод там, де їх нема. Ми неодмінно дістанемось Язуака.

Невдовзі Бромові слова таки справдились. Першою село помітила Сапфіра. Самі ж мандрівники побачили його, тобто якусь темну цятку на обрії, лише під кінець дня. Язуак був далеко, і тільки через те, що лежав на пласкій, наче таріль, рівнині, здавався таким досяжним. Уже ближче до нього мандрівники побачили й звивисту темну стрічку, яка зникала вдалині.

— Це річка Нінор, — показав на неї Бром.

— Якщо Сапфіра й далі залишатиметься поруч, її неодмінно побачать, — озвався Ерагон, зупинивши Кадока. — Може, їй краще сховатися, доки ми будемо в Язуаці?

— Бачиш отой річковий вигин? — сказав Бром, чухаючи підборіддя. — Нехай вона зачекає нас там. Це досить далеко від Язуака, тож ніхто її не побачить, але водночас і досить близько, аби вона від нас не відстала. Ми пройдемо селом, зробимо все, що нам треба, а тоді зустрінемось із нею.

— Мені це не подобається, — сказала Сапфіра, почувши такий план. — Мене дратує, що я маю весь час ховатися, наче який злочинець.

— Але ж ти знаєш, що буде тоді, коли нас викриють, — заперечив Ерагон.

Невдоволено буркнувши, дракон таки послухався й подався собі геть, полетівши низько над землею.

Тим часом обоє мандрівників бадьоро пішли до села, подумки смакуючи ту їжу й напої, що чекали на них. Та коли вони наблизилися, довкола не було жодної живої душі. І лише дим тихо здіймався в небо з десятка димарів. Не змовляючись, Бром та Ерагон зупинилися перед першим будинком.

— Щось не чути собак, — зауважив Ерагон.

— Твоя правда, — тихо відповів Бром.

— Утім, це ще нічого не означає.

— Хтозна, — обережно мовив на це старий.

— Нас би вже мали давно побачити, — не вгавав юнак.

— Звісно.

— Чому ж тоді ніхто не виходить назустріч?

— Може, бояться, — примружив очі Бром.

— Може, — задумано згодився Ерагон. — А що, коли це пастка, і саме тут причаїлись разаки?

— Усе одно нам потрібні харчі та вода, — відповів старий.

— Є ще Нінор.

— Того замало.

— Ваша правда, — роззирнувся навсібіч Ерагон. — То що, заходимо?

— Так, але будьмо хитріші, — сказав Бром. — Це головний вхід у Язуак. Якщо на нас чекає засідка, то якраз уздовж цієї дороги. Ніхто не чекатиме, якщо ми з’явимося з іншого боку.

— Тоді варто об’їхати, — сказав Ерагон.

Старий кивнув, витяг меча й поклав його неред собою на сідло. Ерагон так само дістав лук зі стрілами й напнув тятиву.

Вони обережно об’їхали довкола села й, тримаючи зброю напоготові, пірнули в його вулички. Там було порожньо, на очі трапило тільки мале лисеня, що дременуло геть, побачивши вершників. Темні будинки з розбитими шибками не віщували нічого доброго. У деяких із них двері погойдувалися на зірваних завісах. Коні мандрівників помітно нервували. В Ерагона несподівано зачесалась долоня, але він втримався від того, щоб її почухати. Уже ближче до центру села юнак несподівано зблід і міцніше вчепився за зброю.

— Боже милостивий! — прошепотів він.

Перед ними височіла гора мертвих тіл. Обличчя мерців були спотворені гримасами болю, одяг наскрізь просякнуто кров’ю, криваві плями вкривали стоптану землю. Убиті чоловіки лежали на жінках, яких вони намагалися захистити, матері притискали до грудей своїх дітей і закохані, що хотіли затулити одне одного, лежали разом у холодних обіймах смерті. З усіх тіл стирчали чорні стріли. Нападники не пожаліли ані дітей, ані старих. Але найбільший жах наводив спис, що стирчав посеред руйновища. На ньому стриміло біле тільце немовляти.

Від цієї картини Ерагонові потемніло в очах, він спробував відвести погляд, але обличчя мерців просто притягували до себе. Парубок дивився в ці очі й намагався збагнути, як життя могло так легко покинути їх. «Чого варте наше існування, якщо все може так скінчитися?» — гірко думав він, несподівано відчувши себе геть беззахисним і безпорадним.

Чорною тінню промайнув ворон і всівся на верхівці списа. Схиливши голову, він почав розглядати мертву дитину.

— О ні, ти цього не зробиш, — гукнув Ерагон, напнувши тятиву лука. Полетіло пір’я, і птах упав додолу зі стрілою в грудях. Юнак хотів був витягти ще одну стрілу, але його раптом знудило.

Бром заспокійливо поплескав парубка по спині.

— Може, почекаєш мене за селом? — тихо спитав він, коли тому трохи полегшало.

— Ні… я залишуся тут, — тремтячим голосом відповів Ерагон, витираючись. Він намагався не дивитись на жахливу картину.

— Хто ж міг таке зробити?.. — ледь вичавив він із себе.

— Ті, хто отримують втіху від страждань інших, — схилив голову старий. — Вони мають багато облич і набирають різного вигляду, але ім’я в них одне: зло. Це важко збагнути… Усе, що ми можемо зараз зробити, це вшанувати загиблих.

Злізши з коня, Бром пройшовся навколо, уважно вивчаючи витоптану землю.

— Тут були разаки, — нарешті сказав він, — але це зробили не вони. Це справа рук ургалів. Це їхній спис. Вони прийшли сюди цілою ватагою, не менше сотні. Дуже дивно, бо я пам’ятаю лише кілька випадків, коли вони так збиралися…

Ставши навколішки, старий уважно вивчав сліди. Раптом він вилаявся, побіг назад до Сніговій й скочив йому на спину.

— Тікаймо! — гукнув Бром до Ерагона, пришпорюючи коня. — Ургали ще тут!

Юнак вдарив Кадока в боки п’ятами, і кінь кинувся вперед за Сніговієм. Обидва вершники промчали селом і вже були на його околиці, коли в Ерагона знову зачесалася долоня. Несподівано він помітив праворуч від себе якийсь рух, і блискавичний удар миттю вибив його з сідла. Продовжуючи стискати лук у руках, парубок перелетів через Кадока й вдарився об стіну будинку. Він перевів дух і, тримаючись за бік, насилу звівся на ноги.

Перед ним стояв ургал із глузливою посмішкою на бридкій пиці. Чудовисько було високе й кремезне, таке, що навряд чи змогло б пролізти в двері. Воно мало сіру шкіру й жовті свинячі очі. На руках і грудях випиналися м’язи, металевий нагрудник був йому замалий. Із залізного шолома на голові страховиська стирчали кручені роги. В одній руці воно тримало короткого меча, а в іншій затисло круглий щит.

Ерагон помітив, як Бром, осадивши Сніговія, хотів був повернути за спиною ворога назад, але його зупинила поява ще одного ургала із сокирою в руці.

— Тікай, дурню! — гукнув Бром юнакові, відбиваючись від нападника. Тим часом ургал, що височів перед Ерагоном, заревів і здійняв свого меча для могутнього удару. Юнак ледь устиг відскочити, зойкнувши, коли меч просвистів прямо біля його щоки. Рвучко розвернувшись, він побіг до центру Язуака. Серце парубка шалено калатало в грудях.

Позаду важко гупали величезні чоботи — ургал кинувся за ним. Ерагон, гукаючи на бігу Сапфіру, напружував усі свої сили. Та незважаючи на це, чудовисько швидко його наздоганяло, люто шкірячись. Коли воно було вже зовсім поруч, Ерагон вихопив стрілу і, на мить призупинившись, вистрілив у чужинця. Той рвучко скинув руку, захищаючись щитом. Перш ніж Ерагон устиг витягти наступну стрілу, ургал наздогнав його, і вони обидва, зчепившись у клубок, покотилися по землі.

Ерагонові все-таки пощастило звільнитися з обіймів чудовиська, і він, скочивши на ноги, кинувся до Брома, який верхи на коні обмінювався скаженими ударами з чужинцем. «Де інші ургали? — стугоніло в нього в голові. — Чи їх тут тільки двоє?» Раптом пролунав гучний удар, і Сніговій з іржанням став дибки. Бром повис на коні, а по його руці потекла кров. Ургал, із яким він бився, переможно заревів і здійняв свою сокиру для смертельного удару.

Із криком Ерагон кинувся на Ургала головою вперед. На якусь мить той здивовано застиг із піднятою зброєю, а потім зневажливо розвернувся до хлопця. Ухилившись від удару, Ерагон присів і стрибнув на ургала. Парубок уп’явся в нього, залишаючи на боці чудовиська криваві подряпини. Обличчя в того перекосилося від люті. Він іще раз змахнув своєю сокирою, але знову не влучив, бо Ерагон ковзнув убік і, накульгуючи, подався навтьоки.

Насправді ж, Ерагон вирішив відволікти ургалів від пораненого Брома. Він повернув у вузький прохід між будинками, але, побачивши, що потрапив у глухий кут, закляк на місці. Тоді він спробував продертися назад. Марно. Ургали вже встигли відрізати шлях до відступу. Лаючись скреготливими голосами, вони поволі наближалися до парубка. Ерагон крутив головою на всі боки, шукаючи виходу, але його ніде не було.

Юнак дивився на ургалів, а в його голові весь час зринала та жахлива картина: мертві селяни довкола списа й невинне маля, що вже ніколи не стане дорослим. Від цих думок у кожній клітині його тіла зростала якась божевільна, невгамовна сила. Це було щось більше, аніж бажання помсти. Усе єство Ерагона повставало проти смерті — проти того, що його теж колись не стане. Ця сила зростала й зростала, і раптом хлопець відчув, що, мабуть, вибухне, якщо стримуватиме її й далі.

Тоді Ерагон випростався на повен зріст, більше не відчуваючи страху, і повільно підняв лук. Ургали розреготалися, недбало прикриваючись щитами. Юнак напнув тятиву, як робив це сотні разів, і прицілився. Сила, що кипіла в ньому, сягнула останньої межі, тож він мусив її вивільнити, аби вона не спопелила його самого. Незнане досі слово злетіло з його губ.

— Брісінгр! — нетямлячись від люті, гукнув Ерагон і пустив стрілу. Та, спалахнувши іскристим синім полум’ям, просвистіла в повітрі й влучила першому ургалові прямісінько в лоб. Пролунав вибух, і з голови чудовиська вистрілила синя блискавка, миттю вразивши й другого нападника. Ця блискавка пройняла й самого Ерагона. Вона пройшла крізь нього, не завдавши жодної шкоди, і розбилась об стіну будинку.

Ерагон перевів подих і глянув на свою затерплу долоню. Гедвей ігназія сяяла, наче розпечений метал. Невдовзі по тому вона почала бліднути й набрала свого звичного сріблястого кольору. Хлопець стис кулак, відчуваючи, як його накриває хвиля втоми. Він відчував таку слабкість, наче не їв кілька днів. Ноги йому підкосилися, і юнак безсило сперся на стіну.

Застереження

Сяк-так оговтавшись, знеможений Ерагон вийшов із тупика між будинками. Парубок обійшов мертвих чудовиськ. І щойно він вибрався, як до нього підбіг вірний Кадок.

— Як добре, що ти вцілів, — майже прошепотів хлопець. Він помітив, що його руки тремтять, а рухи стали незграбними, проте йому було байдуже. Юнак почувався так, ніби все, що він бачив, відбувалося не з ним, а з кимось іншим.

Невдовзі Ерагон знайшов і наляканого Сніговія, який нервово тупцював неподалік, готовий будь-якої миті зірватися з місця. Бром так само нерухомо висів у сідлі. Подумки заспокоївши коня, хлопець нарешті оглянув старого.

На правій руці той мав глибоку криваву рану, яку треба було негайно ж перев’язати, аби він не втратив багато крові. Погладивши Сніговія, хлопець спробував витягти Брома із сідла, але той був надто важкий і, зсунувшись, з глухим ударом упав на землю. Ерагон був вражений власною слабкістю.

Несподівано в його голові залунали люті вигуки, а за якусь мить у небесах з’явилася Сапфіра. Вона приземлилася поруч зі здійнятими крилами. Дракон несамовито шипів, його очі палали. Він бив хвостом на всі боки, аж Ерагон присів, коли той просвистів у нього над головою.

— Тебе поранено? — спитав дракон, і в його голосі кипіла лють.

— Ні, ні, — запевнив юнак, перевертаючи Брома на спину.

— Хто це зробив? — заревів дракон. — Я розірву їх на шматки!

— Не треба, вони вже мертві, — Ерагон стомлено кивнув головою в бік будинків.

— Це ти їх убив? — здивовано спитала Сапфіра.

Юнак мовчки кивнув.

— Сам не знаю, як це в мене вийшло, — додав він перегодом, коротко розповівши про те, що сталося. Водночас парубок нишпорив у торбі, шукаючи ряднину, в яку було загорнуто Зарок.

— Ти виріс, — з повагою озвалася Сапфіра.

Ерагон лише пирхнув у відповідь. Нарешті він знайшов довгу смужку тканини, обережно очистив Бромову рану й туго її перев’язав.

— Шкода, що ми вже не в Паланкарській долині, — озвався він до Сапфіри. — Там були цілющі трави. А тут я не маю жодного уявлення, як йому допомогти.

Він підняв Бромів меч із землі, витер його й повернув у піхви, що висіли в Брома на поясі.

— Нам треба забиратися звідси, — сказала Сапфіра. — Тут можуть вештатися й інші ургали.

— Ти зможеш нести Брома? — спитав Ерагон. — Сідло не дасть йому впасти, а ти в разі чого могла б захистити старого.

— Добре, але я не покину тебе самого, — відповів на те дракон.

— Тоді лети поруч. Мерщій рушаймо!

Юнак закріпив сідло на Сапфірі, спробував був підняти Брома, та ніяк не міг цього зробити.

— Сапфіро, допоможи мені! — покликав він подумки.

Та по-зміїному пригнула голову й учепилась зубами в Бромів одяг. Вигнувши шию, вона підняла старого, наче кішка своє кошеня, і посадила собі на спину. Ерагон просунув Бромові ноги у стремена й пристебнув їх. Несподівано старий застогнав і поворухнувся.

Кліпаючи очима, він кволо підняв руку до голови.

— Сапфіра прибула вчасно? — спитав у Ерагона старий.

— Я потім про все розкажу, — сумно відповів юнак. — У вас на руці рана. Я перев’язав, як зміг, але нам потрібне безпечніше місце для відпочинку.

— Добре, — погодився Бром, обережно торкаючись своєї руки. — А де мій меч?.. Ага, бачу, ти його знайшов.

Ерагон закінчив кріпити на сідлі ремені.

— Сапфіра буде нести вас, тримаючись неподалік від мене, — сказав парубок.

— Ти справді хочеш, щоб я летів на ній? — озвався Бром. — Я можу сісти на Сніговія.

— Не з такою рукою, — відповів юнак. — А з дракона ви не впадете навіть тоді, коли б раптом втратили пам’ять.

— Це велика честь для мене, — сказав на те старий. Здоровою рукою він обійняв Сапфіру за шию, і та, здійнявши маленьку куряву, миттю злетіла в небо. Ерагон позадкував від повітряних вихорів і повернувся до коней.

Він прив’язав Сніговія позаду Кадока й нарешті покинув Язуак, повернувшись на ту стежку, що вела на південь. Вона йшла кам’янистою рівниною, повертаючи ліворуч, і линула далі вздовж берега річки Нінор. Обабіч стежки росла папороть, мох та невисокі кущі. Дерева вабили прохолодою, але зараз Ерагонові ніколи було відпочивати — він мусив стежити за дорогою. Юнак зупинився тільки на одну мить, щоб наповнити фляги й напоїти коней. Глянувши вниз, він помітив сліди разаків. «Ну що ж, принаймні ми рухаємось у правильному напрямку», — зрадів Ерагон, відчуваючи, як високо в небі з нього не зводить очей вірна Сапфіра.

Щоправда, його непокоїло те, що вони бачили тільки двох ургалів. Селян було вбито, а Язуак спустошено великою ордою. Куди ж тоді вона поділася? «Можливо, ті, кого ми зустріли, були ар’єргардом або просто приманкою для можливих переслідувачів головного загону», — міркував Ерагон.

Парубкові ще й досі не давала спокою загадка, як це він зумів упоратися одразу з двома ургалами. Ерагон спробував пояснити собі цю незвичайну подію й дійшов висновку, що він, Ерагон, — фермерський син з Паланкарської долини — скористався магією. Магією! Тільки так можна було пояснити те, що сталося. Звісно, в це важко повірити, але ж не будеш заперечувати бачене на власні очі. «Якимось чином я зробився чаклуном або магом!» — не міг надивуватися Ерагон. Утім, він не знав, ані того, як користатися цією силою, ані її властивостей. «Звідки в мене такі здібності? — думав юнак. — Може, їх мають усі вершники? І якщо Бром про це знав, то чому він не попередив мене?» Пригнічений і водночас здивований, він тільки скрушно похитав головою.

Трохи перегодом парубок переговорив із Сапфірою, аби дізнатися, як там Бром, а ще поділитися своїми думками. Та була не менше здивована новими здібностями свого господаря.

— Сапфіро, ти можеш пошукати десь місце для відпочинку? — попросив її Ерагон. — Сам я цього, на жаль, не зроблю.

Доки дракон був у пошуках, юнак продовжував рухатись уздовж річки Нінор.

Сапфіра озвалася аж тоді, коли вже почало сутеніти.

— Сюди, — сказала вона й подумки змалювала картину затишної галявини між деревами неподалік річки.

Ерагон розвернув коней у той бік і поспішив до друзів. За допомогою підказок Сапфіри знайти галявину було зовсім не важко, але самотужки хтось інший навряд чи зміг би її помітити.

Коли юнак нарешті дістався до тієї місцини, на галявині вже палахкотіло невеличке багаття, від якого зовсім не було диму. Біля вогнища сидів Бром. Він намагався впоратись із пораненою рукою. Поруч з ним присіла й стривожена Сапфіра.

— З тобою все гаразд? — поглянувши на Ерагона, спитала вона.

— Здається, так, хоча глибоко в душі щось не дає мені спокою, — відповів той.

— Я повинна була прилетіти туди раніше, — зітхнула Сапфіра.

— Та нічого, — спробував заспокоїти її юнак. — Ми всі наробили сьогодні чимало дурниць. Я сам винен, що відпустив тебе надто далеко.

Відчувши хвилю драконової вдячності, юнак перевів погляд на Брома:

— Як ви?

— Подряпина чималенька й добряче-таки болить, але має швидко загоїтись, — озвався старий. — Мені потрібна свіжа перев’язка, бо твоя довго не протрималась.

Трохи перегодом вони нагріли води, щоб промити Бромову рану. Він сам обмотав собі руку шматком чистої тканини.

— Мені б не завадило попоїсти, та й ти, мабуть, зголоднів. Тож давай вечеряти, а розмови облишимо на потім, — сказав старий.

Після вечері Бром, як завжди, запихкав своєю люлькою.

— Ну ось тепер, гадаю, саме час розповісти про те, що ж сталося, доки я був без пам’яті, — мовив старий. — Мені це дуже цікаво.

На обличчі Брома мерехтіли відблиски вогню, а кудлаті брови, здавалось, настовбурчилися ще дужче.

Хвилюючись, Ерагон склав руки й розповів, як усе було. Під час його оповіді Бром не сказав жодного слова, а на обличчі старого застиг якийсь загадковий вираз. Коли хлопець нарешті закінчив, Бром утупився очима в землю. Довгий час було чути лише потріскування вогнища.

— Ти використовував цю силу коли-небудь раніше? — озвався Бром після тривалої паузи.

— Ні. А ви щось про це знаєте? — відгукнувся хлопець.

— Трохи, — замислено кинув Бром. — Здається, хлопче, я перед тобою в боргу, адже ти врятував мені життя. Сподіваюсь, у мене буде нагода тобі віддячити. Але ти мусиш радіти, бо тих, хто вбив ургала, в живих залишилося не так уже й багато. Утім, ти зробив це в дуже небезпечний спосіб. Ти міг знищити і себе самого, і все село.

— Навряд чи в мене був якийсь вибір, — заперечив Ерагон. — Ургали підійшли надто близько. Ще б трохи, і вони порубали б мене на шматки!

— Ти навіть не уявляєш, що ти зробив, — гриз чубук своєї люльки старий.

— То розкажіть мені, — попрохав юнак. — Я весь час намагаюся розгадати цю загадку, але нічого не виходить. Що ж насправді сталося? Як мені пощастило використати магію? Адже я ніколи в житті не знав жодного закляття.

— Це зовсім не те, чого тобі слід учитися! А тим паче користуватись! — зблиснув очима Бром.

— Але ж я вже раз скористався нею і, можливо, мені доведеться робити це й далі! — вигукнув Ерагон. — І ви повинні мені допомогти. То в чому річ? Або це секрет, який я не в силах збагнути, доки не стану старим і мудрим, або ви й самі нічого не знаєте про магію!

— Хлопче! — заперечив старий. — Ти поводишся надто зухвало, вимагаючи відповідей. Якби ти знав, про що питаєш, то не поспішав би наполягати. Тож ліпше не дратуй мене.

Бром трохи помовчав, і його обличчя зробилося добрішим.

— Знання, про яке йде мова, значно складніше, ніж тобі здається, — сказав він.

— Я почуваюся так, ніби мене закинули у світ із якимись дивними правилами, і ніхто не хоче мені їх пояснити, — звівся на ноги Ерагон.

— Я тебе розумію, — відповів Бром, крутячи в пальцях бадилинку. — Але зараз уже дуже пізно й нам час спати, хоч я все-таки дещо тобі скажу, аби ти заспокоївся. Будь-яка магія має свої правила, як і решта світу. І якщо ти їх порушиш, то покаранням за це буде смерть. Твої власні дії обмежені твоєю силою, словами та уявою.

— Що значить — словами? — не зрозумів Ерагон.

— Ну от, знову питання! — обурився Бром. — А я гадав, що на сьогодні ти вже вичерпав їх запас! Зрештою, ти правильно робиш, коли питаєш. Тоді скажи, стріляючи в ургалів, ти нічого при цьому не говорив?

— Здається… — почав згадувати нарубок, — здається, я сказав: брісінгр.

Несподівано багаття спалахнуло з новою силою, й Ерагон отетерів. У цьому слові було щось таке, що сповнювало його надзвичайною енергією.

— Я так і знав, — задоволено вигукнув старий. — Брісінгр — це слово прадавньої мови, якою раніше користалися всі живі істоти. Але з часом її забули, і цілу вічність в Алагезії ніхто нею не розмовляв, аж доки ельфи знову не принесли її з-за моря. Вони навчили цієї мови інші народи, а ті почали використовувати її в надзвичайних випадках. Прадавня мова має назви абсолютно всіх речей, варто їх тільки знайти.

— Але як це стосується магії? — не зрозумів Ерагон.

— Прямо! — відповів Бром. — Ця мова є основою будь-якої сили. Вона віддзеркалює справжню природу речей, а не їхні зовнішні риси, які бачить кожен. Наприклад, вогонь називається «брісінгр». І це не одне з багатьох імен вогню, а його справжнє наймення. Якщо в тобі досить сили, то ти можеш використовувати слово «брісінгр», щоб спрямувати полум'я туди, куди тобі треба. Саме це сьогодні й сталося.

— А чого ж той вогонь був синій? — знову спитав юнак. — І чому сталося саме те, чого я хотів, адже я вимовив тільки слово «вогонь»?

— У кожної людини свій колір вогню. А щодо того, як сталося саме те, чого ти хотів, то це вже справа звички. Більшість новачків, як правило, довго пояснюють, чого вони хочуть. З набуттям досвіду це стає зайве. Справжній майстер міг би просто сказати «вода» й отримати щось непов’язане з водою, наприклад, коштовний камінь. І ти не зможеш второпати, як він це зробив, хоч майстер, звісно, побачить зв’язок між «водою» та «каменем», зосередивши на ньому всю свою увагу. Це вже більше скидається на мистецтво, друже мій. А взагалі, те, що вдалося тобі сьогодні, зробити надзвичайно важко.

«Виходить, Бром — чарівник! — несподівано втрутилася Сапфіра в Ерагонові думки. — Згадай, як він ловко розпалив вогонь на рівнині. Він не просто щось знає про магію, він користується нею!»

«Мабуть, твоя правда!» — подумки відповів Ерагон.

«Спитай його про цю силу, тільки пильнуй за тим, що кажеш, — продовжував дракон. — Гратися з людиною, яка має такі здібності, дуже небезпечно. Але якщо він справді маг або чаклун, то чому переховувався в Карвахолі?»

— Ми з Сапфірою, здається, дещо зрозуміли, — обережно почав юнак. — Ви володієте магією, еге ж? Саме завдяки їй ви розпалили багаття тоді, на рівнині.

— Ну, скажімо, я маю певний досвід, — згодився Бром.

— Тоді чому ви не скористалися ним проти ургалів? — спалахнув Ерагон. — Та, правду сказати, було вже чимало випадків, коли ваша магія стала б нам у пригоді. Наприклад, ви могли б урятувати нас від урагану чи вберегти наші очі від куряви…

— Я не зробив цього з досить простої причини, — посмоктуючи люльку, сказав Бром. — Я не Вершник, а це означає, що ти сильніший за мене навіть у найтяжчому стані. А крім того, я вже немолода людина й не маю колишньої сили. Щоразу, вдаючись до магії, я витрачаю все більше енергії.

— Вибачте, — зніяковів парубок.

— Не треба вибачатися, — сказав Бром, поворухнувши хворою рукою. — Таке чекає на кожного з нас.

— А де ви навчилися магії? — спитав Ерагон.

— Про це мені ліпше змовчати… — озвався старий — Скажу лиш, що це було далеко звідси й мене вчив дуже добрий учитель. Принаймні я можу передати далі його вчення.

Маленьким камінчиком Бром прочистив свою люльку й мовив:

— Я знаю, у тебе ще чимало питань, на які мені доведеться відповідати, але давай відкладемо їх до ранку.

Старий схилився до Ерагона, його очі зблиснули:

— А зараз я скажу тобі тільки одне. Хочу попередити, що магія забирає стільки ж сил, скільки тобі знадобиться, щоб упоратися з проблемами власними силами. Саме тому ти й почувався таким виснаженим після того, як убив тих ургалів. Через це я був злий на тебе. Ти надзвичайно ризикував. Якби для бою знадобилося більше сил, ніж було їх у тобі, ти б загинув. Магію слід використовувати тільки тоді, коли не можеш досягти чогось у звичайний спосіб.

— А як же дізнатися, чи не забере закляття всю твою силу? — злякався Ерагон.

— Як правило, воїн про це не відає, — зітхнув Бром. — Ось чому маги добре знають межу своїх можливостей, навіть коли діють нерозсудливо. Якщо ти берешся за справу, звільняючи свою магічну силу, то забрати її назад уже неможливо. Навіть тоді, коли вона небезпечна для самого тебе. Доки ти не володітимеш більшими знаннями, я б хотів застерегти тебе від нових спроб. Але, здається, ми вже засиділись.

Коли вони лягали спати, Сапфіра задоволено сказала:

— Ми стаємо сильнішими, Ерагоне. Незабаром уже ніхто на світі не ризикне заступити нам шлях.

— Так, але який шлях ми оберемо? — спитав юнак.

— Такий, який схочемо! — відповів дракон, зручніше вмощуючись на нічліг.

Магія — це просто

Як ви гадаєте, чому ті двоє ургалів залишилися в Язуаці? — спитав Ерагон після того, як вони від’їхали від села на чималу відстань. — Здається, вони не мали жодної причини відставати від решти.

— На мою думку, вони покинули головний загін, аби пограбувати село, — відповів Бром. — Дивує тут інше: ургали, наскільки мені відомо, збиралися разом лише двічі чи тричі за всю свою історію. Цікаво, що вони поробляють зараз.

— Можливо, цей напад спровокували разаки?

— Не знаю. Але якнайшвидше покинути Язуак — це одне-єдине правильне рішення в нашому становищі. До того ж, разаки теж подалися в цей бік — кудись на південь.

— Але ж, як не крути, нам таки потрібні припаси, — нагадав юнак. — Чи є десь поблизу ще яке село?

— Ні, — похитав головою Бром. — Та не біда: Сапфіра зможе для нас щось уполювати, якщо ми змусимо себе їсти одне тільки м’ясо. Скажімо, цей гайок може видатися тобі надто малим, але там повно звірини. До того ж, річка — єдине тутешнє джерело, тому більшість тварин з рівнини приходить сюди на водопій. З голоду ми не помремо.

Ерагон притих, задоволений Бромовою відповіддю. Вони їхали далі, а довкола галасливо пурхали птахи й мирно несла свої води річка. Це було гамірне місце, сповнене життя та енергії.

— А як той ургал вас дістав? — несподівано озвався Ерагон. — Усе сталося так швидко, що я нічого не второпав.

— Мені просто не пощастило, — буркнув Бром. — Я був для нього небезпечним суперником, тому він ударив Сніговія. Дурне створіння стало дибки, і я втратив рівновагу. Цього було досить, щоб ургал встиг розпанахати мені руку.

Почухавши підборіддя, старий додав:

— Гадаю, тебе все ще цікавить магія. Бо те, про що ти дізнався, насправді дуже суперечлива річ. Мало хто знає, що всі вершники — який більше, який менше — використовували магію. Вони тримали це в таємниці навіть за часів свого розквіту, оскільки магія робила їх вищими за ворогів А якби всі про неї знали, то спілкуватися з простими людьми було б дуже важко. Дехто гадає, що магічні здібності короля можна пояснити його чаклунством. Це неправда, адже він має ці здібності так само, як кожен вершник.

— А яка різниця? — здивувався Ерагон. — Хіба те, що я використав магію, не робить мене чаклуном?

— Аж ніяк! — відповів старий. — Чаклун, наприклад Тінь, для досягнення своєї мети закликає духів. Така сила відрізняється від твоєї. Здібності мага не залежать від духів чи драконів, ось чому ти не можеш бути магом. Ти ж не відьмак чи чародій, що використовує силу заклять. І ця обставина вкотре нагадує нам ось про що. Молоді вершники — такі, як ти, жили за суворим розпорядком, спеціально розробленим для зміцнення їхніх тіл та тренування розуму. Вишкіл тривав довгі місяці, ба навіть роки, аж доки старші не вирішували, чи здобули учні право на використання магії. До того моменту жоден із них не знав про власні здібності. А якщо хтось із учнів випадково виявляв своє вміння використовувати магію, його одразу ж відокремлювали від решти. Інколи учні самотужки знаходили в собі магічну силу, хоча мало хто з них наражався на таку небезпеку, на яку наразився ти.

— А як саме їх учили магії? — спитав юнак. — Я не розумію, як взагалі можна цьому навчитись. Якби ви ото вчора захотіли мені це пояснити, я навряд чи хоч щось збагнув би.

— Учнів навмисне примушували виконувати якісь безглузді вправи, що мало б їх роздратувати, — посміхнувся Бром. — Наприклад, тягати туди-сюди каменюччя, носити воду до дірявих діжок та робити всяку іншу дурню. За якийсь час їм це набридало, і вони вдавалися до магії. Такий спосіб спрацьовував майже бездоганно. До речі, ти завжди будеш слабший за ворога, який отримав такий вишкіл. А вони й досі існують. Наприклад, король або хтось із ельфів. Вони легко б упоралися з тобою.

— То що ж його робити? — розгубився Ерагон.

— Для тривалого вишколу в нас бракує часу, але навіть подорожуючи можна багато чому навчитися, — сказав Бром. — Я знаю достатньо вправ, які збільшують силу, але за один день всього того, чому навчали вершників, тобі, звісно, не опанувати, — лагідно глянув на Ерагона старий. — Отож, доведеться тобі, хлопче, вчитися на ходу. Спочатку це буде важко, але результат того вартий. Можливо, тобі буде цікаво знати, що жоден із вершників твого віку ніколи не робив за допомогою магії того, що ти вчинив учора з тими двома ургалами.

— Дякую, — посміхнувся юнак, почувши похвалу. — А та прадавня мова має якусь назву?

— Звісно, має! — розреготався старий. — От тільки її вже ніхто не зна. Бо це було б слово такої сили, годне панувати над усіма мовами світу й над тими, хто ними спілкується. Отакої! Люди здавна намагаються відшукати цю назву, та марно.

— І все ж таки я не розумію, як діє магія, — сказав Ерагон. — Як саме її використовують?

— Хіба ж я тобі не пояснив? — здивувався Бром. — Гай-гай. Отже, для того, щоб користуватися магією, треба мати певну силу, яка в людей буває дуже рідко. Треба також уміти керувати цією силою. Коли ти її звільняєш, то мусиш або скористатися нею, або загасити. Зрозуміло? Ідемо далі. Коли ти хочеш використати свою силу, то слід вимовити певне слово чи фразу прадавньою мовою, аби пояснити свій намір. Наприклад, якби вчора ти не сказав «брісінгр», то нічого б не сталося.

— Значить, я обмежений незнанням цієї мови? — розгубився хлопець.

— Саме так, — підтвердив Бром. — А ще не можна казати неправду, коли ти спілкуєшся нею.

— Але ж цього не може бути, — засумнівався Ерагон. — Люди завжди брешуть. І прадавня мова тут нічого не вдіє.

— Фетрблака, ека веонхата нейат хайна оно. Блака сом йет лам, — несподівано сказав Бром, і якась пташина миттю пурхнула з гілки йому на руку. Лагідно щебечучи, вона розглядала мандрівників своїми розумними оченятами.

— Ейта, — помилувавшись нею, мовив старий, і пташка пурхнула собі геть.

— Як ви це зробили? — спитав зачудований Ерагон.

— Я сказав, що не завдам їй жодної шкоди. Можливо, вона й не зрозуміла всього, але значення моїх слів прадавньою мовою було очевидне. Пташка довірилась мені, бо знає, що всі, хто володіє цією мовою, дотримують свого слова.

— Ельфи теж спілкуються цією мовою?

— Так, — підтвердив Бром.

— І ніколи не брешуть?

— Не зовсім, — ухильно відповів старий. — Звісно, вони запевняють, що не говорять неправди, хоча самі просто опанували мистецтво казати одне, маючи на думці зовсім інше. Ніколи не знаєш напевно, що в них на умі. Дуже часто вони говорять тільки половину правди, приховуючи решту. Аби порозумітися з ними, треба мати неабияку клепку в голові.

Трохи поміркувавши, Ерагон знову спитав:

— А що в цій мові означають власні імена? Чи дають вони владу над людьми?

— Ще й яку! — радісно зблиснув очима Бром. — Той, хто спілкується прадавньою мовою, має два ймення. Перше, те, що призначене для щоденного вжитку, не має багато сили. А ось друге — це істинне ім'я, і його знають лише декілька довірених осіб. Були часи, за яких ніхто не приховував свого справжнього ймення, але наша доба не така благородна. Той, хто знає твоє істинне ім’я, має над тобою велику владу. Розкрити це ім’я — означає віддати своє життя в руки іншого. Друге ім’я має кожен, але ніхто про це не здогадується.

— А як дізнатися про нього? — не вгавав хлопець.

— Ельфи визначають його за допомогою інтуїції, — відповів старий. — Та окрім них, цим даром більше ніхто не володіє. Було й так, що вершники вирушали в мандри, аби його знайти. Або шукали ельфа, який міг його підказати, але це траплялося нечасто, бо ті неохоче діляться своїми знаннями.

— Я хотів би знати своє ім’я, — замріяно сказав Ерагон.

— Будь обережний із цим, — спохмурнів Бром. — То небезпечне знання. Дізнатися про те, ким ти є насправді, тобто знати про себе геть усе — це мить одкровення, яка не минає безслідно. Декого така правда довела до божевілля. Більшість намагається її забути. Але істинне ім’я дає не тільки владу над іншими, завдяки йому ти можеш опанувати самого себе. Звісно, якщо ця правда тебе не вб’є.

— Я впевнена, що не вб’є, — несподівано озвалась Сапфіра.

— Навіть коли вб'є, я все одно хочу його знати, — стояв на своєму Ерагон.

— А тебе, юначе, не так-то й легко злякати, — усміхнувся Бром. — Це добре, адже тільки впевнені в собі одинаки здобувають знання про власне єство. На жаль, тут я тобі нічого не пораджу. Ти мусиш сам себе знайти, — старий поворухнув пораненою рукою й болісно скривився.

— Чому б вам не полікуватись за допомогою магії? — спитав Ерагон.

— У тому немає потреби, — зніяковів Бром. — Я про це навіть не думав, бо не маю достатньо сили. Можливо, ти зміг би це зробити за допомогою потрібного слова, але я не хочу тебе виснажувати.

— Але ж я міг би позбавити вас болю! — заперечив Ерагон.

— Та нічого, якось переживу, — відповів Бром. — До того ж, використана для зцілення магія вимагає стільки ж сили, скільки треба для того, аби людина вилікувалася самотужки. Я не хочу, щоб ти кілька днів почувався геть виснаженим. Тобі ще не варто братися за таку складну справу.

— Але якщо я можу вилікувати вас, то чи можу я часом оживити когось із мертвих? — не вгавав юнак.

Це питання неабияк здивувало Брома, але він швидко відповів:

— Пам’ятаєш, ми вже говорили про завдання, які можуть тебе вбити? Це одне з них. Вершникам заборонено воскрешати мертвих заради їхньої ж таки безпеки. За межами життя лежить прірва, де магія безсила. Якщо ти переступиш цю межу, твоя сила залишить тебе, а душа розтане в темряві. Маги, чаклуни, вершники — усі вони намагалися це зробити, і всі загинули на порозі тієї прірви. Тому займайся тим, що дозволено, — порізами, синцями, можливо, кількома зламаними кістками, та тільки не мертвими.

— Це куди складніше, ніж я думав, — спохмурнів Ерагон.

— Аякже, — відказав Бром. — Той, хто не знає, що робить, відразу ж хапається за складні завдання. І, зрозуміло, гине, — крутнувшись у сідлі, Бром швидко нахилився й схопив із землі камінець. — Бачиш оцей камінчик?

— Так, — здивувався юнак.

— Тримай його.

Ерагон витріщився на той темно-сірий невеличкий камінець. На шляху їх було бозна-скільки.

— Оце і є твоя наука, — мовив старий.

— Я не розумію, — спантеличено закліпав юнак.

— Звісно, не розумієш, — нетерпляче відповів той. — Саме тому я навчаю тебе, а не навпаки. Але годі балакати, інакше ми нікуди не дійдемо. Я хочу, щоб цей камінець злетів над твоєю долонею й завис у повітрі. Утримуй його там якомога довше. Слова, які тобі знадобляться: «стенр рейза». Повтори.

— Стенр рейза.

— Чудово. А тепер спробуй.

Похнюплений Ерагон зосередився на камінці, намагаючись відчути всередині себе хоч якийсь натяк на нещодавню енергію. Юнак аж спітнів від напруги, але камінець навіть не думав поворухнутися. «Як же це зробити?» — мізкував парубок. Нарешті, Ерагон склав руки на грудях і роздратовано буркнув:

— Це неможливо.

— Неправильно! — вигукнув Бром. — Це я вирішуватиму, що можливо, а що ні. За це треба боротися! Не здавайся відразу. Спробуй іще.

Зосередившись, Ерагон примружив очі й подумки відсторонився від усього світу. Він глибоко вдихнув повітря й почав досліджувати найпотаємніші куточки власної свідомості, намагаючись знайти в собі ту кляту приховану силу. Натомість натрапляв на давні думки та спогади, аж раптом знайшов щось незвичне, схоже на маленький острівець, який ніби належав і водночас не належав йому. Схвильований, юнак подумки торкнувся його, намагаючись зрозуміти, що той приховує. Він відчув опір, наче якийсь бар’єр усередині, але знав, що сила перебуває з іншого боку. Тож юнак спробував подолати цю перешкоду. Вона виявилася досить міцною. Роздратований Ерагон почав таранити бар’єр, щосили б’ючись у нього, аж доки той нарешті не розлетівся на друзки, наче тонке скло, затоплюючи єство лавиною сяючого світла.

— Стенр рейза, — видихнув юнак.

Камінець захитався, здійнявшись у повітря, і завис над долонею, що випромінювала м’яке сяйво. Ерагон намагався втримати його якомога довше, але сила раптом вислизнула й зникла за бар’єром. Камінець м’яко впав на руку, і долоня згасла. Хлопець відчув легку втому, але був щасливий.

— Непогано для першого разу, — сказав на те Бром.

— А що це з моєю рукою? — спитав юнак. — Вона наче маленький ліхтарик.

— Того ніхто не знає, — відповів старий. — Вершники завжди випромінювали силу через ту руку, де в них була гедвей ігназія. Другою рукою це теж можна робити, але не так легко.

Якусь хвилину він дивився на Ерагона, а потім сказав:

— У першому ж селі — якщо воно не буде зруйноване — ми купимо тобі рукавички. Ти гарно приховуєш свою мітку, але не варто ризикувати. Сяйво від неї може привернути увагу ворога.

— А у вас вона також є? — несподівано спитав Ерагон.

— Ні. Її мають тільки вершники, — відповів Бром. — А ще ти мусиш знати, що на магічну силу впливає відстань — так само, як на стрілу чи спис. Якщо ти спробуєш зрушити щось за милю від тебе, це забере в тебе куди більше енергії, ніж якби та річ була ближче. Тому, коли побачиш переслідувачів, зачекай, доки вони наблизяться, і тільки тоді використовуй магію. А тепер до праці! Спробуй знову підняти камінь.

— Знову? — похнюпився юнак, пригадавши, скільки зусиль це коштувало йому першого разу.

— Так! І поквапся.

Вони вправлялися майже цілий день, а коли нарешті закінчили, Ерагон ледь не плакав від утоми. За цей час він зненавидів і камінь, і все, що його стосувалося. Після завершення уроку він замахнувся й хотів був пожбурити його куди подалі, але Бром зупинив парубка:

— Не треба. Залиш його в себе.

Юнак роздратовано блимнув на старого й неохоче запхав камінець до кишені.

— Ми ще не закінчили, — сказав Бром, — тож тобі ще рано розслаблятися.

І старий показав на невеличку рослину, назвавши її «делойс». Так він почав навчати Ерагона прадавній мові, розповідаючи назви речей: від «вьондр» — тонкої прямої палиці, до «Айдайль» — ранкової зірки.

Надвечір обидва знову змагалися на мечах біля багаття. Хоча Бром бився тепер лише однією рукою, його майстерність від того анітрохи не зменшилась.

Подальші дні минали за таким самим розпорядком. Зранку Ерагон вивчав прадавню мову й управлявся з камінцем, а ввечері вони з Бромом билися на дерев’яних мечах. Юнак відчував постійну втому, але поволі, майже непомітно, починав змінюватись. Невдовзі камінець, коли йому наказували здійнятися в повітря, уже хаотично не погойдувався. Ерагон уже засвоїв перші уроки, подані Бромом, і вони перейшли до більш складних. Та й знання прадавньої мови з кожним днем удосконалювались.

Зростала також Ерагонова впевненість та швидкість під час двобою. Тепер уже парубок рухався, наче та змія, його удари ставали сильнішими, а рука вже не тремтіла, коли він відбивав атаки. Тож сутички тривали все довше й довше, бо юнак навчився протистояти Брому. Тепер, коли вони завершували двобій, не лише Ерагон засинав із новими синцями.

Сапфіра теж підростала, хоча й повільніше. Довгі польоти та щоденне полювання неабияк загартували дракона. Тепер він був вищий за коня й значно довший. Але саме це й хвилювало Брома з Ерагоном, оскільки Сапфіра стала надто помітною для стороннього ока, вилискуючи своєю лускою й витаючи в небесах.

Мандрівники продовжували просуватись на південь слідом за разаками. Ерагона дуже дратувало те, що разаки весь час випереджали їх на кілька днів. Іноді він ладен був уже змиритися з невдачею, як раптом вони знаходили новий слід чи якийсь знак на дорозі, і в юнаковій душі знову спалахував вогник надії.

Упродовж усієї своєї подорожі берегами річки Нінор і прибережними рівнинами мандрівники так і не зустріли жодної живої душі. Тож їхнім вправам ніхто не заважав. Нарешті вони підійшли до Дарета, першого селища після Язуака.

* * *

В останню ніч перед відвідинами села Ерагонові наснився напрочуд яскравий сон. Він побачив Герроу з Рораном у зруйнованій кухні на фермі. Ті прохали допомогти їм відновити будинок, але він лише скрушно хитав головою. «Я переслідую твоїх убивць», — прошепотів він дядькові.

«Хіба ж я схожий на мертвого?» — ображено спитав Герроу.

«Я не можу вам допомогти», — м’яко відповів Ерагон, відчуваючи, як на очі йому навертаються сльози.

Несподівано пролунав рев, і Герроу обернувся на одного з разаків. «Тоді ти помреш», — прошипів той і рушив на хлопця.

Ерагон прокинувся в холодному поту й довго дивився на мерехтіння зірок.

— Усе буде добре, малий, — ніжно озвалась Сапфіра.

Дарет

Дарет було розташовано по обох берегах річки Нінор, поруч з якою він, власне кажучи, тільки й міг існувати. Маленьке село виглядало занедбаним і не подавало жодних ознак життя.

Обережно роззираючись навсібіч, Бром із Ерагоном наблизились до нього. Цього разу Сапфіра сховалася неподалік і була готова будь-якої миті прийти на допомогу.

Прибульці в’їхали в Дарет, намагаючись не порушувати загальну тишу. Здоровою рукою Бром стискав свого меча, оглядаючи все довкола. Ерагон так само тримав лук напоготові. Проминаючи мовчазні будинки, вони обмінювалися збентеженими поглядами. «Якось недобре все це виглядає», — поділився своїми думками із Сапфірою юнак. Та нічого не відповіла, але він відчув, що дракон уже готовий вирушити до них. На дорозі з’явилися свіжі сліди дитячих ніг. Але де ж самі діти?

Бром в очікуванні застиг, коли вони в’їхали до центру Дарета, так і не побачивши жодної душі. Спорожнілим селищем гуляв вітер, здіймаючи куряву.

— Ушиваймося звідси. Мені це не подобається, — розвернув коня старий. Ерагон подався слідом.

Раптом за кілька кроків із-за будинків несподівано викотилися вози й загородили їм шлях. Наляканий Кадок рвучко спинився поряд зі Сніговієм. Назустріч прибульцям вистрибнув смаглявий чолов’яга. На боці в нього висів палаш, а в руках він тримав лук із напнутою тятивою. Ерагон також звів свою зброю й прицілився в незнайомця.

— Стій! — закричав той. — Опусти зброю. Ви оточені шістьма десятками лучників. Спробуйте бодай поворухнутись — і вони стрілятимуть.

Ніби підтверджуючи ці слова, на дахах сусідніх будинків виросли постаті озброєних чоловіків.

«Не наближайся, Сапфіро! — подумки закричав Ерагон. — Їх надто багато! Якщо ти з’явишся, вони розстріляють тебе ще в небі!» Дракон почув свого господаря, але важко було сказати, чи послухається він наказу. Тож юнак приготувався використати магію. «Я мушу спинити стріли, перш ніж вони вразять нас із Бромом», — вирішив юнак.

— Чого вам треба? — спокійно спитав Бром.

— Навіщо ви сюди прийшли? — вигукнув чолов’яга.

— Ми хочемо купити харчів і послухати новини. Тільки задля цього, не більше. Ми їдемо до мого двоюрідного брата в місто Драс-Леона.

— Але ж ви до зубів озброєні, — зауважив незнайомець.

— Та й ви нівроку, — відповів Бром. — Такі вже зараз часи.

— Ваша правда, — погодився чолов’яга. — Я не кажу, що ви бажаєте нам зла, але останнім часом тут було кілька сутичок з ургалами та іншим непотребом, тож я не можу вірити вам на слово.

— Якщо ви нам не вірите, то що ж робити? — обережно спитав Бром.

Люди на дахах не рухались. Це означало, що вони або добре вимуштрувані, або дуже налякані. Звісно, друге було б значно краще.

— Ви кажете, що приїхали по харчі, — продовжував незнайомець. — Чи згодитесь ви зачекати, доки ми їх вам принесемо? А потім ви розплатитеся й негайно ж поїдете звідси.

— Гаразд, — пролунало у відповідь.

— Коли так, — зрадів чолов’яга, опускаючи лук, але не знімаючи стрілу з тятиви, — перекажіть моїй людині все, що вам треба.

Після цих слів один із лучників зістрибнув на землю й підбіг до прибульців.

Бром перелічив усе необхідне.

— Якщо маєте пару рукавичок, — додав він насамкінець, — що підійшли б моєму племінникові, я б теж залюбки їх придбав.

Лучник кивнув і побіг до будинків.

— Моє ім’я Тревор, — озвався чолов’яга, що й досі стовбичив перед мандрівниками. — Я з радістю потис би вам руку, але за теперішніх часів волію триматися на відстані. То звідки ви будете?

— З півночі, — ухильно відповів Бром. — Але ми ніде не жили так довго, щоб можна було називати те місце своїм домом. То це ургали змусили вас так оборонятися?

— Ургали, — відповів Тревор, — і ще дехто. Ви маєте новини з інших міст? Ми дуже рідко чуємо про них. Кажуть, що вони теж в облозі.

— Мені прикро переказувати таку сумну новину, — сказав старий, — але два тижні тому ми проїздили сплюндрований Язуак. Усіх мешканців було вбито й звалено в купу. Ми хотіли їх гідно поховати, але на нас самих напало двоє ургалів.

Вражений цією звісткою, Тревор відступив на крок, опустивши очі вниз.

— Горе-горе, це справді темні часи, — забриніли сльози в його голосі. — Але як це двом ургалам вдалося перебити всіх у Язуаці? Тамтешні люди були добрими воїнами, я мав там друзів.

— Мені здається, що село винищила ціла банда ургалів, — відказав Бром. — А ті, що напали на нас, були дезертирами.

— Скільки ж їх було в тому загоні?

— Достатньо, аби стерти Язуак з лиця землі, — відповів старий, порпаючись у своїй торбі. — Та водночас мало, аби залишатись непоміченими в степу. Одним словом, десь близько півсотні або сотні бійців. Хай там як, обидва варіанти не обіцяють вам нічого доброго.

Тревор приречено кивнув.

— То, може, вам ліпше покинути село? — продовжував Бром. — Ця земля стала надто небезпечною для спокійного життя.

— Я згоден, але люди не хочуть про це навіть чути, — відповів Тревор. — Це наш спільний дім, хоч сам я й мешкаю тут усього кілька років, тож він важить для нас більше за життя. Досі ми якось відбивали напади ургалів-одинаків, і це неабияк надихало місцевих людей. Утім, боюся, що тепер одного ранку ми всі можемо прокинутися з перерізаними горлянками.

З найближчого будинку вийшов лучник, якого посилали за харчами. Він притяг цілу купу замовлених речей і склав їх біля коней. Бром заплатив йому, а коли той пішов, зацікавлено спитав:

— А чому вони обрали для захисту Дарета саме вас?

— Бо я кілька років служив у королівській армії, — знизав плечима Тревор.

Бром оглянув куплені речі, поскладав їх у сідельні торби, а рукавички передав Ерагонові. Той миттю вдяг обновку, тримаючи руку долонею донизу, і кілька разів стис кулаки. Шкіра була приємною на дотик і доволі міцною, хоч у деяких місцях уже давно порепалась.

— Ну що ж, — сказав Бром, — ми їдемо звідси, як і домовлялися.

— Коли дістанетесь Драс-Леони, зробіть нам, будь ласка, одну послугу, — попрохав Тревор. — Попередьте імперію про наше становище, про нашу долю та про долю інших селищ. Якщо король і досі не знає про це, то йому варто про нас подбати. А якщо знає й нічого не робить, то дбати доведеться нам самим.

— Ми перекажемо ваше послання. Тож нехай доля береже вас, — гукнув на прощання Бром.

— І вас також, — пролунала щира відповідь.

Візки було відтягнуто з дороги, і мандрівники без перешкод виїхали з Дарета до недалекого гаю на березі річки Нінор. «Ми вже повертаємось, — повідомив Ерагон драконові. Усе обійшлося». У відповідь він почув розгніване шипіння.

— Імперія в гіршому становищі, ніж я думав, — нарешті сказав Бром. — Коли торговці приїжджали до Карвахола, вони розповідали про смуту, але я й не підозрював, що все настільки погано. Скрізь вештаються ургали, і я вже починаю думати, що на імперію напали. Але ж ніхто не скликав війська й не виряджав ратників. Усе виглядає так, ніби королю геть начхати на долю своїх земель.

— Справді дивно, — погодився Ерагон.

— Ти часом не користався магічною силою в Дареті? — ніби між іншим спитав Бром.

— У цьому не було потреби.

— Ти не маєш рації, — заперечив старий. — Наміри Тревора були очевидними. Навіть я зміг би це зробити. Якби селяни хотіли нас убити, я не був би такий спокійний. Але я знав, що з ними можна порозумітися, якщо поговорити по-доброму, що я, власне, і зробив.

— Звідки ж я міг знати, що собі думає той Тревор? — обурився хлопець. — Хіба можна знати, що діється в чужій голові?

— Гай-гай, — пожурив юнака Бром, — ти вже маєш знати відповідь на це питання. Адже ти міг дізнатися про наміри Тревора так само, як спілкуєшся із Сапфірою чи з Кадоком. Розум людини майже не відрізняється від розуму дракона чи коня. Зробити це зовсім не важко, але своїм умінням слід користатися дуже обережно. Розум людини — то її найсвятіший притулок. Його недоторканість можна порушувати тільки в надзвичайних випадках. Щодо цього вершники мали чіткі правила. Якщо їх порушували без вагомої причини, покарання було дуже суворим.

— Хоча ви й не вершник, але ж умієте це робити, чи не так? — спитав Ерагон.

— Я вже казав тобі, що за умови належного вишколу будь-хто зможе навчитися спілкуватись подумки, — озвався Бром. — Утім, важко сказати, чи є це магією. Вроджені здібності або зв’язок із драконом можуть зміцнити це вміння, але я знав багатьох людей, які оволоділи ним самотужки. Уяви собі, що ти можеш спілкуватися з будь-якою істотою, наділеною чуттями! Можна цілий день дослухатися до пташиних думок або перейматися справами черв’ячка під час грози. Утім, птахи мене ніколи не цікавили. А тобі я раджу почати з кішок, бо їх завжди вважали непересічними істотами.

— Але якщо я зможу прочитати чиїсь думки, хіба це не означає, що інші можуть зробити те саме зі мною? — вголос подумав Ерагон, підозріло поглянувши на старого. — Як дізнатися, чи не нишпорить хтось у моїй голові? І чи можна цьому запобігти?

— Чому ж не можна? Можна. Хіба Сапфіра ніколи не відгороджувалась від тебе подумки? — здивувався старий хитрун.

— Так, кілька разів, — пригадав юнак. — Коли вона потягла мене на Хребет, я не зміг до неї пробитися. Не те щоб Сапфіра мене ігнорувала —

вона просто нічого не чула! Просто звела довкола своїх думок один суцільний мур, та й годі.

— Мало хто відчуває, коли за його думками стежать, і лише обрані можуть цьому протистояти, — сказав Бром, поправляючи на руці пов’язку. — Це залежить від вишколу та від способу мислення. Завдяки магічній силі ти завжди знатимеш, чи не хазяйнує хтось у твоїй голові.Тоді ти зможеш позбутися чужинця, зосередившись на якійсь думці й забувши про всі інші. Наприклад, якщо ти думаєш тільки про цегляну стіну, то нічого, окрім неї, він у твоєму розумі не знайде. Однак довго утримувати зайду на відстані — це завдання, що потребує неабиякої енергії. Варто лише якійсь дрібничці відволікти твою увагу, як зведена стіна вмить розвалиться й ворог прослизне всередину.

— Як же цьому навчитися? — поцікавився Ерагон.

— Існує тільки один спосіб: вправи, вправи й іще раз вправи. Уяви собі що-небудь і спробуй якомога довше утримувати цей образ у пам’яті. Це найкращий спосіб, хоча мало хто володіє ним, — відповів старий.

«Але ж мені потрібна не досконалість, а всього лиш безпека, — подумки дивувався парубок. — Якщо я читатиму думки інших людей, то чи зможу впливати на них? Щоразу, дізнаючись нове про магію, я дедалі менше їй довіряю».

Коли вони підійшли до Сапфіри, та здивувала їх, рвучко озирнувшись. Коні нервово позадкували. Дракон уважно глянув на Ерагона й тихо зашипів. Юнак стурбовано закліпав очима, здивований станом істоти, і подумки спитав:

«У чому справа?»

«У тобі, — визвірилась та. — Уся справа лише в тобі».

Ерагон спохмурнів і зліз із Кадока. Тієї ж миті Сапфіра, вдаривши хвостом, збила його з ніг і пазурами притисла до землі.

— Що ти робиш? — закричав юнак, намагаючись звільнитися, але дракон був куди сильніший за нього. Бром, верхи на Сніговії, уважно за цим спостерігав.

Сапфіра схилила голову, змушуючи Ерагона дивитись прямісінько їй у вічі. Парубок нервово запручався під її пронизливим поглядом.

— Ти! — шипів дракон. — Щоразу, як ти зникаєш з-перед моїх очей, то потрапляєш у якусь халепу! Ти наче те мале цуценя, що скрізь пхає свого носа! А що буде тоді, коли ти запхаєш свого носа туди, де тобі його відкусять? Що тоді? Я ж не зможу тобі допомогти. До цієї миті я ховалася, аби ніхто мене не побачив, але годі вже!

— Я розумію тебе, — сказав уже спокійніше Ерагон, — але я старший і сам можу постояти за себе. Що ж до небезпек, то захист потрібен якраз тобі.

— Ти справді так гадаєш? — клацнула зубами Сапфіра. — Що ж, нехай. Але завтра ти сідаєш верхи на мене, а не на те недороблене створіння, яке ти називаєш конем. Або я нестиму тебе у своїх пазурах. Урешті-решт, ти вершник Дракона, чи не так? Чи я тобі байдужа?

Її питання обпекло Ерагона, і він зніяковів. Знаючи, що правда на її боці, юнак усе ж таки боявся знов сідати верхи на Сапфіру, бо попередні спроби були найтяжчим випробуванням у його житті.

— Що там таке? — озвався Бром.

— Вона хоче, щоб завтра я летів із нею, — знітився Ерагон.

В очах старого несподівано заграли бісики:

— Ти ж маєш сідло! Гадаю, якщо уникати сторонніх очей, усе буде гаразд.

Сапфіра, усе ще не випускаючи Ерагона з пазурів, мовчки чекала на його рішення.

— Але якщо на тебе нападуть чи станеться якийсь нещасний випадок? — гукнув до старого юнак. — Я ж не зможу тобі допомогти…

— Саме це мені й треба, малий, — сказала Сапфіра, ще міцніше притиснувши юнакові груди.

— Варто спробувати, — озвався Бром, ховаючи посмішку. — Тобі ж усе одно треба навчитися літати. До того ж, якщо ти летітимеш попереду, то зможеш побачити можливі засідки ворога.

— Добре, я спробую, — сказав Ерагон Сапфірі. — Відпусти мене нарешті.

— Дай мені слово, — не вгавав дракон.

— Невже це так необхідно? — обурився юнак.

Сапфіра мовчки кивнула.

— Гаразд. Даю слово, що завтра полечу з тобою. Тепер задоволена?

— Ще б пак! — відповів дракон. Він допоміг Ерагонові звестися на ноги й, відштовхнувшись від землі, здійнявся в повітря. У того ледь не спинилося серце, коли він побачив, як стрімко Сапфіра пронизує височінь. Зітхнувши, хлопець видерся на свого Кадока й подався слідом за Бромом.

Коли вони зупинилися перепочити, сонце вже стояло на вечірньому прузі. Як завжди, неред вечерею Ерагон бився з Бромом на мечах. У розпалі поєдинку Ерагон завдав такого сильного удару, що обидві палиці зламалися, наче сухі дрючки.

— Ну що ж, — сказав Бром, пожбуривши свій уламок у вогнище. — 3 цим ми закінчили, свою палицю теж можеш викинути. Ти багато чому навчився, тож гратися далі немає сенсу. Час братися за справжній меч, — і старий дістав із Ерагонової торби Зарок.

— Але ж ми порубаємо один одного на капусту! — здивувався юнак.

— Не порубаємо. Ти забуваєш про магію, — відповів Бром.

Він витяг свого меча й повернув так, аби відблиски полум’я вихопили його з темряви. Узявшись пальцями за лезо, старий наморщив лоба й несподівано різко вигукнув:

— Гойлот ду кніфр!

Тієї ж миті червона жаринка вибухнула іскрами в нього між пальців, якими він провів уздовж усього леза, а потім згасла.

Звівши руку долонею вгору, старий несподівано вдарив по ній мечем. Ерагон кинувся до нього, але не встиг. Приголомшений, він дивився на Бромову руку, на якій не було жодної подряпини.

— Як ви це зробили? — пробелькотів юнак.

— Торкнися леза, — усміхнувся старий.

Ерагон спробував і відчув під пальцями якийсь невидимий бар’єр завтовшки з дюйм.

— А тепер зроби те саме із Зароком, — наказав Бром. — Звісно, твій бар’єр відрізнятиметься від мого, але виконуватиме ту саму роль.

Старий пояснив Ерагонові, як вимовляти слова, й уважно стежив за його рухами. Парубкові знадобилося кілька спроб, але невдовзі йому таки пощастило знешкодити лезо Зарока. Задоволений з того, він приготувався до бою, але Бром застеріг:

— Тепер мечі не завдаватимуть відкритих ран, але кістки переламати можуть ще й як. Я б цього не хотів, тому не бий мечем, як зазвичай. Удар по шиї може бути смертельний.

Ерагон кивнув на знак згоди й без попередження змахнув мечем. Поєдинок тривав далі. Бризнули іскри, залунав шалений брязкіт металу. Після вправ із палицею меч видавався юнакові занадто важким. Вимахувати Зароком з належною швидкістю було зовсім нелегко, тож невдовзі він отримав болючий удар по коліну.

Після закінчення двобою обидва мали безліч синців, хоча Ерагон постраждав сильніше за Брома. Він не переставав дивуватися, як після такої запеклої бійки на Зароці не залишилося жодної подряпини.

Очима дракона

Наступного ранку Ерагон прокинувся з фіолетовими синцями та задерев’янілими кінцівками. Помітивши, як Бром дістає сідло, він спробував здолати свою тривогу. Доки готувався сніданок, старий уже закріпив сідло на Сапфірі, пристебнувши до нього Ерагонові торби.

Поснідавши, хлопець мовчки взяв лук і поплентався до дракона.

— Стискай його колінами, спрямовуй думками, горнися до спини, і все буде гаразд, — підказав Бром. Ерагон неуважно кивнув у відповідь, ховаючи лук до шкіряного футляра. Нарешті, Бром допоміг йому вилізти в сідло.

Сапфіра нетерпляче чекала, доки Ерагон на ній вмоститься.

— Ти готовий? — спитала вона.

— Звісно, ні, але спробувати можна! — на повні груди видихнув юнак.

Сапфіра радісно присіла, і він ледь утримався в сідлі. Нарешті дракон випростався, повітря довкола завирувало, і після трьох плавних змахів крил вони здійнялися в небо, швидко набираючи висоту.

Під час останнього польоту кожен рух дракона з Ерагоном на спині коштував йому неабияких зусиль. Тепер же Сапфіра летіла легко, без жодного напруження. Коли вона зненацька похилилася набік і розвернулась, парубок від несподіванки схопився руками їй за шию. Річка під ними зменшилася до тоненької сірої лінії. Навколо пливли хмари.

Коли вони здійнялися високо над рівниною, дерева знизу здавалися не більшими за крихітні цяточки. Тут повітря було розрідженим, прохолодним і напрочуд чистим.

— Це неймовірно! — у захваті вигукнув Ерагон, але не почув власних слів, бо Сапфіра зненацька пірнула, роблячи в повітрі петлю. Земля закружляла перед юнаковими очима.

— Не роби цього! — закричав він. — Мені здається, що я падаю!

— Ти маєш до цього звикнути, — озвався дракон. — Якщо мене будуть атакувати, це найпростіший маневр, який я мушу зробити.

Юнак не став заперечувати, зосередившись на відчуттях у власному шлунку. Сапфіра плавно ковзнула вниз і почала повільно наближатися до землі.

Попри неприємні відчуття в шлунку Ерагон несподівано для самого себе став відчувати задоволення від польоту. Він трохи розслабив руки й випростався, роздивляючись навкруги. Сапфіра дала йому можливість іще трохи помилуватися пейзажем, а потім сказала:

— Хочеш, я покажу тобі, що таке справжній політ?

— Як це? — насторожився хлопець.

— Розслабся й нічого не бійся, — пролунало у відповідь.

Напруживши свої думки, дракон якимсь чином наче витягнув Ерагона з його власного тіла. Якусь мить той опирався, але нарешті скорився. Крізь затьмарений розум юнак несподівано зрозумів, що бачить світ очима Сапфіри. Усе виглядало інакше: кольори набули дивовижних відтінків: синій став куди яскравішим, а зелений і червоний, навпаки, зблідли. Ерагон хотів був повернути голову, та не зміг. Він почувався справжньою примарою.

Задоволена Сапфіра стрімко здіймалася в небо, насолоджуючись вільним польотом. Уже високо над землею вона нарешті глянула на хлопця. І Ерагон побачив себе її очима: скоцюрбленого на спині дракона, з невидющими очима. Він відчував, як Сапфірине тіло, напружуючись, змагається з вітром, як вона використовує повітряні течії для підйому. Здавалося, що всі драконові м’язи стали його власними. Хлопець чув, як хвіст розсікає повітря, наче велетенське кермо, надаючи польоту потрібного напрямку. Було дивно, як багато важать найменші дрібниці цього невидимого руху.

Зв’язок міцнішав, аж доки різниця між двома істотами не зникла взагалі. Наче за командою, вони вдвох ураз складали крила й пірнали вниз. Ерагон, охоплений Сапфіриним збудженням, уже не відчував страху від падіння. Повітряні течії обвивали їхнє спільне обличчя. Їхній хвіст висвистував у повітрі, а їхнє спільне єство відтепер насолоджувалося новим відчуттям єдності.

Навіть стрімко прямуючи назустріч землі, обоє вони не боялися зіткнення. В останню мить вони разом розправили крила й спільними зусиллями спинили падіння. Злітаючи під кутом, вони знову здіймалися в небо, описуючи довгу петлю.

Коли політ нарешті вирівнявся, їхні свідомості почали роз’єднуватись, повертаючи своїх господарів до звичного стану. Якусь мить Ерагон іще відчував і своє власне, і Сапфірине тіло, а потім йому потемніло в очах — юнак наче прокинувся з глибокого сну. Йому перехопило дихання, він ледь не знепритомнів. І лише за кілька хвилин його серце припинило шалено калатати в грудях, тож Ерагон зміг вільно дихнути. Оговтавшись, він закричав:

— Це було щось неймовірне! Як після такого можна спускатися на якусь там землю?

— Я ж маю колись попоїсти, — сором’язливо зауважила Сапфіра. — Утім, я дуже рада, що тобі сподобалось.

— Сподобалось? — вигукнув юнак. — Описати те, що я відчув у небі, просто неможливо! Шкода, що я не літав раніше! Я й гадки не мав, наскільки це чудово. Ти завжди бачиш стільки синього?

— Я так створена. То що, тепер ми літатимемо частіше?

— Авжеж! — запевнив Ерагон. — При першій-ліпшій нагоді!

— Ну, добре, — задоволено озвався дракон.

Вони летіли, обмінюючись думками й розмовляючи так, як не розмовляли вже кілька останніх тижнів. Сапфіра показала Ерагонові, як можна ховатися між пагорбів та дерев і як можна зникнути в затінку великої хмари. Далі вони розвідали дорогу для Брома, яка виявилась важчою, ніж Ерагон думав. З такої висоти стежку годі було помітити, тож Сапфіра спустилася нижче, а це було небезпечно з огляду на можливих ворогів.

Опівдні Ерагон почув якесь дивне дзижчання, що почало його дратувати. Струснувши головою, парубок помітив, як щось тисне на його підсвідомість. Раптом він згадав Бромові слова про можливість читати чужі думки й гарячково почав блокувати свій розум. Спробувавши зосередитись на лусці з драконової шиї, юнак відчув, як тиск трохи вщух, але згодом знову відновився. До того ж, порив вітру несподівано підкинув у повітрі Сапфірине тіло, відволікши увагу Ерагона, і його зусилля звелися нанівець. Перш ніж він спромігся поновити захист, чужинець прорвався крізь його слабеньку оборону. Але замість ворожого пролунав до болю знайомий голос:

«Що ти там у біса робиш? Мерщій спускайся, я маю тобі дещо показати».

«Броме?» — перепитав Ерагон.

«А то хто ж іще? — роздратовано озвався старий. — Скажи-но своїй ящірці-переростку, щоб вона сідала. Я тут…» — і Бром подумки сказав юнакові, де саме він перебуває. Ерагон переповів це Сапфірі, тож вони швидко помчали до річки, що текла просто під ними. По дорозі парубок дістав свого лука й наготував кілька стріл.

— У разі чого я принаймні буду готовий, — пробубнів він до себе.

— І я теж, — нагадав про себе дракон.

Невдовзі Бром уже махав їм руками. Сапфіра приземлилась, і Ерагон, зіскочивши, роззирнувся навсібіч, шукаючи небезпеку. Утім, коней було прив’язано до дерева, і вони спокійно паслися собі на краю галявини, а Бром перебував неподалік…

— Що сталося? — гукнув юнак, підбігаючи.

— Більше ніколи від мене не ховайся! — несподівано вибухнув Бром. — Чого я мушу пробиватися крізь твій заслін, коли треба повідомити про щось важливе?

— Вибачте, — знітився юнак.

— Ви-и-бач-те! — перекривив його старий, потроху заспокоюючись. — Я пройшов далі вздовж річки, аж раптом сліди разаків кудись зникли. Тоді я повернувся й знайшов те місце, де вони обриваються. Глянь на землю й скажи, що ти бачиш?

Ставши навколішки, Ерагон оглянув стежку й знайшов там купу відбитків, з яких годі було щось второпати. Численні сліди разаків накладалися один на одного. До того ж, вороги товклися тут уже кілька днів назад. На поверхні було прорізано широкі рівчаки, що видалися Ерагону знайомими, хоча він не був у тому впевнений.

Звівшись, він похитав головою.

— Не маю жодного уявлення, що все це означає… — почав був юнак, аж раптом його погляд упав на Сапфіру, і він з жахом збагнув, звідки ті рівчаки. Щоразу, здіймаючись у повітря, дракон залишав на землі саме такі відбитки — відбитки своїх пазурів!

— Це схоже на маячню, — сказав Ерагон. — Але таке враження, що разаки полетіли звідси на драконах. Або на якихось велетенських птахах. Як ти гадаєш?

— Я чув, що разаки пересуваються з місця на місце з неймовірного швидкістю, — знизав плечима Бром. — Але таке бачу вперше. Якщо вони мають летючих коней, тоді наші шанси мізерні. Але це явно не дракони. Дракон ніколи б не погодився нести разака.

— То що ж нам робити? — спитав юнак. — Сапфіра не може вистежити їх у небі. А навіть якби й могла, то ти безнадійно відстанеш.

— У цієї загадки немає простої розгадки, — мовив Бром. — Давай-но краще попоїмо, доки є час. Може, щось і спаде на думку.

Похнюпившись, Ерагон пішов по торбу з харчами. Вони їли мовчки, поглядаючи на високе небо.

Ерагон знову повернувся в думках до рідної домівки, розмірковуючи над тим, що там зараз робить Роран. Перед очима парубка зринула картина знищеної ферми, і горе вкотре заполонило його душу. «Що робити, коли ми не знайдемо разаків? — гірко думав юнак. — Куди мені йти? Я міг би повернутися до Карвахола чи мандрувати світами разом із Бромом, продовжуючи своє навчання». Ерагон пильно вдивлявся в далечінь, намагаючись угамувати свою тривогу.

Попоївши, Бром підвівся й відкинув каптура.

— Я зважив усі хитрощі, які тільки знаю, усі магічні слова, якими володію, і всі переваги, які ми маємо, але не бачу жодної можливості знайти разаків, — сумно мовив старий.

Ерагон сповз на землю й у відчаї притулився до Сапфіри.

— Зрештою, Сапфіра могла б з’явитись у якомусь містечку, — провадив далі Бром. — Тоді б разаки напевно злетілися туди, наче мухи на мед. Але це надто вже ризиковано. Разаки приведуть за собою ціле військо, та й король має бути дуже зацікавлений, а це означає кінець усьому.

— То що ж нам усе-таки робити? — спитав Ерагон, здіймаючи руки догори й подумки гукаючи свого дракона: «Сапфіро, у тебе є хоч якісь ідеї?».

«Ні», — похмуро озвався дракон.

— Тобі вирішувати, — нагадав юнакові Бром. — Бо це твій похід.

Заскреготавши зубами, Ерагон подався геть від Брома та Сапфіри. Несподівано його нога шкопиртнула об щось тверде. Це була металева фляга зі шкіряним ремінцем, за допомогою якого її можна було носити на плечі. Флягу прикрашав викарбуваний срібний символ, в якому Ерагон упізнав знак разаків.

Схвильований, він підняв флягу й відкрутив корок. Повітря сповнилось незвичним запахом, тим самим, що й на згарищі ферми, де він знайшов Герроу. Ерагон перехилив флягу, і краплина якоїсь прозорої сяючої рідини впала йому на палець. Його миттю пронизав біль, так, немов його обпекли вогнем. Голосно зойкнувши, юнак почав терти руку об землю. За хвилину біль ущух, але шкіра на пальці лишилася обдертою.

Скривившись, парубок кинувся назад до Брома.

— Поглянь, що я знайшов, — тицьнув він свою знахідку старому. Той уважно оглянув флягу й вилив трохи рідини.

— Обережно, воно пече! — застеріг Ерагон.

— Я знаю, — озвався Бром. — А ти, певно, вже спробував? На палець вилив, еге ж? Добре, що хоч не скуштував, інакше б від тебе залишилось мокре місце.

— Що це? — спитав парубок.

— Олія з пелюсток рослини Сейтр, що росте на маленькому острівці в холодних північних морях, — пояснив старий. — Зазвичай її використовують для обробки перлин — вона надає їм блиску. Але якщо вимовити певні слова та ще й принести криваву жертву, вона може знищити будь-яку плоть. Зрештою, це не така вже й рідкість, адже існує безліч кислот, що роз’їдають м’язи й кістки. Утім, інші речі ця олія лишає неушкодженими. У неї можна занурити будь-який предмет, і він буде цілий — на відміну від людського тіла. Через таку властивість вона стала улюбленим знаряддям тортур. Можна залишити кілька крапель у мисці, намастити спис чи оббризкати постіль, і перший, хто доторкнеться до цих предметів, отримає опіки. Таким чином, її можна використовувати як завгодно, ти обмежений лише власного уявою. До речі, рани від неї загоюються страх як повільно. Ця рідина зустрічається дуже рідко й напрочуд дорого коштує.

Ерагон згадав страшні опіки на тілі Герроу. «Так ось що вони з ним зробили», — здригнувся він.

— Якщо вона така дорога, то чому разаки залишили її тут? — спитався юнак.

— Можливо, ця фляга випала, коли вони злітали.

— Тоді чому вони не повернулися по неї? Не думаю, що король буде задоволений такою втратою.

— Звісно, не буде, — мовив Бром, — але ще дужче він буде невдоволений, коли вони не поквапляться до нього з новинами про тебе. Якщо вони вже на місці, можеш бути впевнений — король уже знає твоє ім’я. А це означає, що відтепер ми маємо бути вкрай обережні, заходячи в ті чи інші села. По всій імперії король оголосить твій розшук.

— А наскільки рідкісна ця олія? — раптом спитав Ерагон.

— Майже така сама, як діаманти в свинячому кориті, — посміхнувся Бром. — Хоча іноді нею користуються ювеліри, особливо найбагатші з них.

— Отже, є люди, які нею торгують?

— Ну, може, парочка торговців, не більше.

— Добре, — відповів хлопець. — А тепер скажіть, чи ведуть по містах, розташованих уздовж узбережжя, облік привезених товарів?

— Звісно, ведуть, — несподівано зрадів Бром. — Якщо знайти ті записи, то можна дізнатися, хто саме привіз олію з північного острова й куди вона потрапила потім!

— А згадка про те, що її придбала імперія, підкаже місце, де сидять разаки! — додав Ерагон. — Я не знаю, скільки людей можуть дозволити собі купувати цю олію, але з’ясувати, хто з них працює на імперію, буде нескладно.

— Геніально! — вигукнув Бром, — Шкода, що я не подумав про це раніше — можна було б уникнути купи клопотів. На узбережжі є безліч місць, куди заходять кораблі. Гадаю, почати слід із Тейрма, який контролює більшу частину всієї торгівлі. Якщо вірити останнім чуткам, то саме там живе мій давній друг Джоуд. Ми не бачились багато років, але він, гадаю, не відмовиться нам допомогти. Можливо, торгуючи в Тейрмі, він має доступ до тих записів.

— А як нам туди дістатися? — спитав Ерагон.

— Треба прямувати на південний захід, аж доки не вийдемо до високогірного перевалу через Хребет. Звідти рушимо узбережжям на північ до Тейрма, — пояснив Бром. Лагідний вітерець куйовдив його волосся.

— Ми зможемо дістатися перевалу за тиждень?

— Гадаю, що так, — відповів старий. — Якщо повернемо від Нінор праворуч, то вже завтра побачимо гори.

Ерагон підійшов до Сапфіри й виліз на її спину.

— Тоді побачимось за вечерею, — сказав він на прощання. Уже високо в небі юнак звернувся до дракона:

— Завтра я поїду конем. Але перш ніж заперечувати, спробуй зрозуміти, що я роблю це заради того, аби відверто поговорити з Бромом.

— Ти вільний їхати з ним кожного другого дня, — погодилася Сапфіра. — Таким чином ти продовжиш свій вишкіл, а я матиму можливість полювати.

— І ти не образишся?

— Що ж тут удієш, коли так треба, — зітхнув дракон.

Увечері вони спустилися на землю. Ерагон був приємно здивований тим, що його ноги вже не болять. Сідло добре захищало їх від Сапфіриної луски.

Як завжди, Ерагон із Бромом позмагалися на мечах, але цього разу їм бракувало запалу, адже думки обох увесь час поверталися до подій минулого дня. Коли вони закінчили, то в Ерагона, що й досі не звик до ваги меча, пекло руки.

Пісня дороги

Наступного дня, коли мандрівники, як завжди, їхали поруч, Ерагон не втримався.

— А яке воно — море? — ніяковіючи, спитав юнак.

— Ти ж, мабуть, уже чув про нього, — відповів Бром.

— Так, але все ж таки?

Очі старого сповилися туманом, ніби він споглядав якусь невидиму картину.

— Море, — почав Бром, — це втілення всіх почуттів. Воно любить, воно ненавидить, воно плаче. Воно не дозволяє полонити себе навіть у слові, розбиваючи вдрузки будь-які кайдани. Що б ти не казав про нього, завжди залишатиметься те, що неможливо змалювати. Пригадуєш, я розповідав тобі, як із-за моря припливли ельфи?

— Так.

— Так ось, хоча вони й живуть далеко від берега, але зберегли пристрасну любов до океану, —

вів далі старий. — Плюскіт хвиль, запах солоного повітря бентежить їх, надихаючи на складання прекрасних пісень. Я знаю одну, що розповідає про цю пристрасть. Хочеш послухати?

— Хочу, — відповів зацікавлений Ерагон.

Бром прокашлявся й мовив:

— Я перекладатиму її з прадавньої мови якомога точніше. Звісно, мій переклад не дуже досконалий, але, гадаю, він дасть уявлення про її сутність.

Старий зупинив Сніговія й примружив очі. Трохи помовчавши, Бром тихо заспівав:

О, мінлива спокуснице, під блакиттю небес,

Золоті твої простори кличуть мене і ваблять.

І я плив би тобою вічно,

Якби не дівча, якби не ельфійка,

Що кличе мене і вабить ніжніше, ніж ти.

Та прив'язала серце моє білим шовком, наче латаття,

І нас вже ніхто не розлучить,

Лиш море, лиш хвиля морська.

Слова пісні, здавалося, зачарували юнака.

— Це тільки частина пісні, що називається «Ду Сільбена Датія». Я заспівав тільки одну строфу, де йдеться про сумну історію двох закоханих, Акалламха й Нуаду, яких розлучила любов до моря. Ельфи вбачають неабиякий сенс у цій історії.

— Вона дуже красива, — озвався Ерагон.

Коли вони зупинилися ввечері на спочинок, неподалік уже було видно розмитий силует Хребта.

Невдовзі мандрівники дісталися підніжжя Хребта, повернули й пішли вздовж гряди на південь. Ерагон був радий знову побачити гори, що захищали його від тривожного зовнішнього світу. За три дні вони вийшли на широкий шлях із глибокими коліями від коліс численних возів.

— Це головна дорога між столицею Урубейном і Тейрмом, — пояснив Бром. — По ній проїздить безліч люду, до того ж, це улюблений шлях торговців. Утім, нам слід бути обережними. Хоча цієї пори тут не дуже людно, але хтось обов'язково трапиться на шляху.

Дні минали швидко, а мандрівники все продовжували свій шлях уздовж Хребта, шукаючи гірський перевал. Щоправда, Ерагон не нудьгував. Він вивчав ельфійську мову або вчився доглядати за Сапфірою, а інколи й вправлявся у магії. Парубок також навчився полювати за допомогою магії, тож харчів друзям не бракувало. Ерагон просто брав маленького камінця й спрямовував його на ціль. Не влучити було неможливо. А плоди цих зусиль щовечора смажилися над вогнем. Після вечері Бром і Ерагон знову билися на мечах або й навкулачки.

Довгі дні, сповнені постійною працею, загартували Ерагонове тіло. Його руки зробилися міцнішими, під засмаглою шкірою вигравали м'язи. «Я весь наче твердну», — дивувався інколи юнак.

Коли вони нарешті дісталися перевалу, то побачили річку, що перетинала їм шлях.

— Це Тоар, — пояснив Бром. — Тож ми підемо вздовж неї до самого моря.

— Хіба це можливо? — засумнівався Ерагон. — Адже вона тече в зворотному напрямку й не може впадати в океан, якщо, звісно, не повертає назад.

— Посеред гір є озеро Вуадарк, — терпляче пояснив старий. — Річка витікає з нього в двох напрямках, і обидва називаються Тоарк. Наразі перед нами східний рукав, який повертає на південь і тече рівниною аж до озера Леона. Ну, а другий виводить прямо до моря.

Після дводенного, переходу через Хребет вони вийшли на скелястий виступ, звідки відкривалася загірна панорама. Ерагон помітив, що перед ними знову лежить рівнина, і аж застогнав від думки про нескінченні льє, які вони мають подолати. Бром показав туди:

— Ось там, за північними горами, лежить Тейрм. Це дуже старе місто. Подейкують, що саме там ельфи вперше зійшли на землю Алагезії. Тамтешня цитадель жодного разу не скорялася ворогові, а її воїни ніколи не знали поразок.

Він хльоснув Сніговія і з’їхав зі скелі.

Опівдні наступного дня мандрівники досягли підніжжя гір і опинилися по другий бік Хребта.

Укриті лісами пагорби швидко переходили в рівнину. Тепер, коли поблизу не було де сховатися, Сапфіра летіла низько над землею, використовуючи як сховок кожну западинку рельєфу.

За лісом краєвид змінювався. Скрізь кущився вереск, а під ногами прогинався м’який дерн, в якому грузли коні. Мох тулився до кожного каменя, до кожного паростка, облягаючи численні струмочки, що помережили тутешню землю. Розбитий возами шлях обернувся на суцільне болото, і невдовзі Бром з Ерагоном із ніг до голови забруднилися в багно.

— Чому довкола так багато зелені? — дратувався Ерагон. — Чи тут не буває зими?

— Буває, але вона дуже м’яка, — заспокоїв його Бром, — 3 моря приходять тумани й сповивають цей край. Декому це подобається, але мене така картина, навпаки, пригнічує.

Надвечір вони влаштували табір у найзатишнішому місці, яке тільки можна було знайти. За вечерею Бром зауважив:

— Мабуть, до самого Тейрма тобі доведеться їхати зі мною. Цілком може бути, що тепер, коли ми перетнули Хребет, нам зустрічатимуться інші мандрівники, тож краще, коли ти будеш поруч. Старий, що подорожує одинаком, викликатиме підозру. А якщо ми будемо вдвох, то до нас ніхто не чіплятиметься з дурними запитаннями. До того ж, я не хочу, аби хтось, спочатку побачивши мене самого, потім перепитував, звідки взявся цей хлопець.

— Ми називатимемо свої справжні імена? — поцікавився Ерагон.

— Джоуда ми не обдуримо, — замислився Бром. — Він знає моє ім’я, тож довіримо йому й твоє. Але для всіх інших я буду Нілом, а ти — моїм племінником Еваном. Звісно, якщо ми бовкнемо щось зайве, викривши себе, то великої біди не буде. Але я не хочу скрізь говорити своє ім’я. Люди мають погану звичку запам’ятовувати те, чого не слід.

Знайомство з Тейрмом

Вони ще два дні рухалися на північ, до океану. Нарешті Сапфіра побачила Тейрм. Рівнину вкривала густа завіса туману, але перегодом налетів західний бриз і розвіяв імлу. Від несподіванки Ерагон отетерів, побачивши величну панораму міста, що тулилося до моря, на якому було видно кораблі. Здалеку вчувався приглушений гул прибою.

Тейрм було обнесено білим муром у сто футів заввишки й тридцять футів завтовшки — з рядами прямокутних бійниць для лучників і сторожовими вежами. Одна з брам виходила на захід, до моря, а інша — на південь, до шляху. З північно-східного боку фортеці височіла величезна кам’яна цитадель із численними баштами, на одній із яких виблискував маяк. Велична споруда гордовито здіймалась над укріпленнями міста.

Південну браму охороняли воїни, що, здавалося, узагалі не звертали уваги на мандрівників.

— Це перше випробування, — тихо сказав Бром. — Сподіваюсь, вони ще не знають про нас і тому пропустять. У будь-якому разі, не панікуй і не роби дурниць.

— Сховайся де-небудь. Ми в’їжджаємо, — озвався Ерагон до Сапфіри.

— Ти знову пхаєш свого носа туди, куди не треба, — відповів дракон.

— Я знаю. Але в нас із Бромом є певні нереваги, яких не мають інші, —заперечив юнак. — Тож усе буде гаразд.

— Коли щось станеться, я прив’яжу тебе до своєї спини й більше ніколи не відпускатиму на землю, — похмуро мовила Сапфіра.

— Я теж тебе люблю, — розчулився хлопець.

— У такому разі прив’яжу ще міцніше.

З невимушеним виглядом Ерагон та Бром під’їхали до брами, над якою майорів жовтий прапор із зображенням лева й руки, що тримала лілію.

— Яке ж велике це місто! — вражено прошепотів юнак.

— Певно, найбільше з усіх, які ти бачив, — посміхнувся Бром.

Коли мандрівники наблизилися до брами, вартові біля входу виструнчилися й перегородили їм шлях списами.

— Хто ви такі? — недбало спитав один із них.

— Мене звати Ніл, — прохрипів Бром, схилившись у сідлі. Старий узагалі набрав якогось дурнуватого вигляду.

— А хто цей другий?

— А це, перепрошую, мій племінничок Еван, ага. Ну, синок моєї, значить, сестрички.

— Зрозуміло, — нетерпляче кивнув вартовий. — Але чого вам треба в місті?

— Та він же, паночку, приїхав до свого давнього друзяки, — несподівано забелькотів Ерагон, — ну, а я ж із ним, виходить, разом, аби старий не заблукав. Літа ж його, бачте, уже не ті, та й голову дорогою напекло, ще переплутає все здуру.

Бром, підтакуючи, закивав.

— Гаразд, проходьте, — махнув рукою вояк, забираючи спис. — Але дивіться, щоб тихо поводились.

— Добре-добре, паночку, — знову забелькотів Ерагон, пришпорюючи коня.

Коли вони від’їхали, Бром випрямився в сідлі й сердито буркнув:

— Кажеш, голову старому напекло?

— Треба ж було якось підіграти, — озвався Ерагон.

Бром пирснув і відвернувся.

Будинки в місті видавалися похмурими й непривітними. Маленькі глибокі віконця майже не пропускали сонячного проміння. Вузькі двері ховалися в нішах. Дахи були пласкі й майже скрізь вкриті непривабною дранкою. Ерагон помітив, що споруди над міським муром були здебільшого одноповерхові, але ближче до центру ставали вищими. Проте, порівняно з укріпленою цитаделлю, усі вони виглядали наче іграшкові.

— Здається, це місто добре підготовлене до війни, — мовив юнак.

— У всі часи на Тейрм постіймо нападали пірати, ургали та інші вороги, — кивнув Бром. — Адже це великий торговельний центр. Тож місто, де повно скарбів, завжди було ласим шматком. Тутешні люди постійно захищають свій край від численних нападників. А допомагають їм воїни, яких надсилає Галбаторікс.

— А чому деякі будинки такі високі? — спитав Ерагон.

— Поглянь на цитадель, — махнув рукою Бром. — З неї видно все місто. Якби ворог прорвався крізь мур, на дахах поставили б лучників. Оскільки будинки вздовж муру нижчі, то стрільці на дальніх будинках не влучатимуть у своїх товаришів. Окрім того, якби вороги захопили передні будівлі, знищити їх було б значно легше.

— Ніколи не бачив такого планування, — здивувався юнак.

— Утім, до нього вдалися лише після того, як місто було спалено вщент під час одного з піратських нападів, — зауважив Бром.

Мандрівники крокували вулицею під допитливими поглядами мешканців.

«Порівняно з тим, як нас зустріли в Дареті, це просто королівський прийом, — гадав Ерагон. — Можливо, ургали ще не дісталися Тейрма». Проте він змінив свою думку, коли повз них, зачепивши юнака плечем, пропхався величезний чолов’яга з мечем на поясі. Тут були й інші, менш помітні ознаки лихих часів. На вулицях не гралися діти, а люди довкола виглядали якимись похнюпленими. Більшість будинків стояли покинуті, а подвір’я позаростали височезними бур’янами.

— Здається, нещодавно тут було непереливки, — припустив Ерагон.

— Як і скрізь, — похмуро сказав Бром, — але нам треба знайти Джоуда.

Вони від’їхали на інший бік вулиці й прив’язали коней до стовпа біля таверни «Зелений Каштан»…

— Чудово, — пробурчав Бром, глянувши на обдерту вивіску. Обидва ввійшли досередини.

Бруднувате приміщення виглядало підозріло. У каміні ледь жеврів вогонь, але ніхто з присутніх на це не зважав. По закутках, тримаючи келихи, сиділо кілька відвідувачів із вовкуватим виразом обличчя. За дальнім столом розсівся чолов’яга, в якого на руці бракувало двох пальців, і уважно розглядав свої обрубки. Шинкар, скрививши пику, завзято тер келих, незважаючи на те, що той був надтріснутий.

Спершись на шинквас, Бром спитав:

— Ви часом не знаєте, де можна знайти чоловіка на ім’я Джоуд?

Ерагон стояв поруч, шкодуючи, що не приготував на вході свого лука.

— А чом би я мав це знати? — визвірився шинкар. — Я що, стежу за всіма покидьками в цій богом забутій дірі?

Поволі очі всіх присутніх втупилися в прибульців.

— А може, все-таки згадаєте? — не вгавав старий, поклавши кілька монет на стійку.

Шинкар подобрішав і перестав терти свій келих.

— Може б, і згадав, — глузливо прошипів він. — Якщо прояснити мою пам’ять.

Бром спохмурнів, але виклав іще кілька монет.

— Ну, що ж, — погодився шинкар і хотів був простягти руку по гроші.

Але перш ніж він устиг їх торкнутися, чолов’яга без пальців гукнув з-за свого столу:

— Що це ти в біса робиш, Гарете? Адже будь-хто може сказати, де мешкає Джоуд! За що ти береш із них гроші?

Бром миттю сховав монети до своєї торбинки. Гарет кинув на чолов’ягу за столом убивчий погляд і, повернувшись до прибульців спиною, знову взявся за свій келих.

— Дякую, — гукнув незнайомцеві старий. — Мене звати Ніл. А це Еван.

— Я Мартін, — скинув той келиха вгору. — Ну, а з Гаретом ви вже знайомі.

Голос у чолов’яги був глибокий і різкий.

— Сідайте, — кивнув він на стільці. — Я не проти.

Ерагон, подякувавши, всівся спиною до стіни, аби бачити вхід. Мартін звів брови, але нічого не сказав.

— Ви щойно зекономили мої гроші, — озвався до нього Бром.

— Завжди до ваших послуг. Утім, не зважайте на Гарета, його справи останнім часом ідуть не дуже добре, — зітхнув Мартін, — Джоуд мешкає в західній частині міста, поряд з Анжелою, знахаркою. У вас торгова справа до нього?

— Можна й так сказати, — відповів Бром.

— Він нічого не купуватиме, бо кілька днів тому втратив іще один корабель.

— А що сталося? — пожвавішав Бром. — Це ж не ургали?

— Ні, — сказав Мартін. — Вони пішли звідси. Їх не бачили тут уже майже рік. Здається, вони подалися на південь або на схід. Та річ не в тому. Бачте, всі ми пов’язані з морською торгівлею. Але ось уже кілька місяців поспіль хтось грабує наші кораблі. Це не звичайні пірати, бо вони нападають лише на певних торговців. Джоуд — один із них. Дійшло до того, що ніхто з капітанів не береться перевозити їхні товари! Тому жити тут стає дедалі важче. Особливо через те, що деякі з тих торговців — найбільші постачальники товарів у всій імперії. Вони змушені подорожувати, відправляти товари суходолом, а це надто дорого коштує. До того ж, каравани не завжди доходять до місця призначення.

— І хто ж у цьому винен? — спитав Бром. — Адже мають бути свідки.

— Під час тих нападів ще ніхто не вижив, — похитав головою Мартін. — Кораблі виходять у море і зникають. Ніхто їх більше не бачить, розумієте?

Він схилився й тихо сказав:

— Моряки кажуть, що це магія.

Кліпнувши на мандрівників оком, чолов’яга задоволено відкинувся на спинку стільця.

— А що ви самі про це думаєте? — не вгавав старий.

— Я не знаю, — знизав плечима Мартін. — І навряд чи дізнаюсь, якщо сам не потраплю на один із тих кораблів.

— То ви моряк? — спитав Ерагон.

— Ні, — пирснув Мартін. — Хіба я схожий на моряка? Капітани наймають мене захищати кораблі від піратів. А ці покидьки останнім часом кудись зникли. Проте роботи вистачає.

— Небезпечної роботи, — з притиском мовив Бром.

Мартін знову знизав плечима й допив своє пиво. Бром з Ерагоном вийшли з таверни й попрямували вглиб міста, до багатшого району. Там стояли охайні будинки, великі й добре впорядковані. Люди, що зустрічалися їм на вулицях, були вбрані в дорогий одяг і трималися з неабиякою пихою. Прибульці відчували себе тут незатишно.

Старий друг

Крамницю знахарки під веселою вивіскою знайти було неважко. Біля дверей сиділа жіночка з кучерявим волоссям. В одній руці вона тримала жабу, а іншою щось писала. Мабуть, це й була Анжела-знахарка. З обох боків крамниці височіли будинки.

— Який із них? — спитав Ерагон.

— Зараз з’ясуємо, — трохи поміркувавши, озвався Бром. Він підійшов до жінки й ввічливо спитав:

— Чи не могли б ви підказати, в якому з цих будинків мешкає Джоуд?

— Могла б, — не припиняючи писати, відповіла та.

— Отже, ви скажете?

— Скажу, — мовила знахарка, швидко черкнувши пером. Жаба при тому квакнула й злісно закліпала на чужинців. Бром з Ерагоном чемно чекали, але відповіді не було. Юнак хотів був уже щось бовкнути, коли Анжела нарешті звела до них очі.

— Звісно, я скажу! Варто лише правильно спитати. Спочатку ви хотіли дізнатися, чи я підкажу, а потім, чи озвуся взагалі. Але чіткого питання я так і не почула.

— Тоді дозвольте мені спитати належним чином, — посміхнувся Бром. — Який із. цих будинків належить Джоуду? А крім того, навіщо вам жаба?

— Оце вже значно краще, — подобрішала жінка. — Джоуд мешкає праворуч. А щодо жаби, то це взагалі-то ропуха. Я намагаюся довести, що жаб не існує, або їх слід називати ропухами.

— Як же ж не існує, якщо одна з них зараз сидить на вашій руці? — заперечив Бром. — До того ж, хіба є велика різниця?

— Ні, ні, ви не розумієте, — затрясла кучерями знахарка. — Якщо я доведу, що жаб не існує, тоді ця ропуха не буде називатися жабою. Отже, її не існуватиме. А якщо я доведу, що існують самі лише милі ропухи, то й жаби надалі не робитимуть нічого поганого. З їхньою допомогою відьми більше не труїтимуть людей, а в тих не випадатимуть зуби й не з’являтимуться бородавки. Бо жаб не буде, розумієте?

— Розумію, — ввічливо озвався Бром. — Звісно, усе це дуже цікаво, і я б залюбки погомонів з вами ще трохи, але маю побачитися з Джоудом.

— Ну, звісно, — змахнула руками знахарка, повертаючись до своєї писанини.

Коли та вже не могла їх почути, Ерагон вигукнув:

— Та вона ж божевільна!

— Цілком можливо, — відповів Бром, — але напевно ти цього не знаєш. А якщо вона й справді винайде щось корисне? Хтозна, може ті кляті жаби — не жаби, а таки ропухи!

— Авжеж, — скривився юнак. — Тоді мої черевики з чистого золота.

Вони спинилися перед дверима з кованим молотком і мармуровим ґанком. Бром тричі постукав, але ніхто не відгукнувся.

— Може, це не той будинок. Давай спробуємо інший, — тихо мовив Ерагон. Старий не звернув на нього уваги й заходився грюкати гучніше, та результат був той самий.

Роздратований юнак хотів був уже піти, аж раптом за дверима залунали кроки. Їх рвучко відчинила молода білява жінка. Очі в неї припухли, ніби від плачу, але голос був спокійний.

— Що ви хотіли? — спитала вона.

— Скажіть, будь ласка, чи тут мешкає Джоуд? — чемно озвався Бром.

— Так, це мій чоловік, — відповіла жінка, не збираючись їх впускати. — Але хіба вам призначено зустріч?

— Ні, нам просто треба з ним поговорити, — мовив старий.

— Він дуже зайнятий.

— Ми прийшли здалеку, — пояснив Бром. — І в нас дуже важлива справа.

— Кажу ж вам, він зайнятий, — не відступала жінка.

— У такому разі, чи не могли б ви йому дещо переказати? — незважаючи на роздратування, чемно провадив Бром далі. — Скажіть, що надворі його чекає давній приятель із Джиліда.

— Гаразд, перекажу, — пирснула господиня, грюкнувши дверима.

— А вона не надто ввічлива — зауважив Ерагон.

— Тримай свої думки при собі, — відрубав Бром. — Краще мовчи, а говоритиму я сам.

Старий схрестив руки на грудях і затарабанив пальцями. Ерагон, стиснувши губи, відвернувся.

Раптом двері відчинилися, і з будинку вискочив високий чолов’яга. На ньому був дорогий зім’ятий одяг, рідке сиве волосся розтріпалося, а на вкритому шрамами обличчі блукав якийсь розгублений вираз. Побачивши прибульців, він вирячив очі й знеможено притулився до одвірка, не маючи сили вимовити жодного слова. Хапаючи роззявленим ротом повітря, чолов’яга ледь спромігся вичавити з себе вітання.

— Броме, невже це ти? — прошепотів він.

Старий притулив палець до вуст і, подавшись уперед, простягнув господарю руку:

— Я теж радий тебе бачити, Джоуде! Добре, що пам’ять тебе не зрадила, але не називай цього імені. Я б не хотів, аби хтось про мене знав.

Джоуд, здавалося, ще й досі не вірив власним очам.

— А я гадав, що ти загинув, — прошепотів він. — Що сталося? Чому ти не з’являвся?

— Я все тобі поясню, — заспокоїв його Бром. — Ми можемо десь поговорити?

— Тут не вийде, — озирнувся Джоуд. — Але ми підемо деінде.

— Добре, — кивнув старий, і господар щез за дверима.

«Сподіваюсь, мені нарешті пощастить бодай щось дізнатися про Бромове минуле», — подумав Ерагон.

Джуод повернувся з рапірою на поясі. Гаптована золотом куртка вільно теліпалася в нього на плечах, а на голові він мав капелюха з пір’ям. Бром критично глянув на цю пишноту, але Джоуд лише знизав плечима.

Він потягнув їх Терймом до цитаделі. Ідучи слідом, Ерагон вів коней.

— Рістхарт, правитель Тейрма, видав наказ, згідно з яким усі прибульці мають зголошуватися зі своїми справами до нього, — пояснив по дорозі Джоуд. — І хоча більшість людей на це не зважає, нам усе одно треба орендувати кімнати у фортеці. Це безглуздя, але ми підкоряємось, аби володар був спокійний. Там не підслуховують, стіни замку товсті.

Вони увійшли до центральної вежі крізь головну браму.

— Можете прив’язати коней, — мовив Джоуд, показавши на залізне кільце в стіні, — їх ніхто не чіпатиме.

Коли Сніговія з Кадоком було надійно прив’язано, він відчинив найближчі двері й провів своїх гостей усередину.

Прибульці опинилися в довгому порожньому коридорі, освітленому смолоскипами, що висіли на стінах. Ерагон дивувався з того, як там було холодно й вогко. Він торкнувся стіни, і пальці натрапили на липкий огидний слиз.

Схопивши смолоскип, Джоуд повів гостей коридором. Нарешті, всі спинилися перед важкими дерев’яними дверима, за якими була кімната з величезною ведмежою шкурою на підлозі, обставлена кількома стільцями. Довкола височіли книжкові шафи з фоліантами в шкіряних оправах.

Джоуд підклав у камін дрова, тицьнувши під них смолоскипом. За мить запалало полум’я.

— Старий, ти маєш багато чого пояснити, — нарешті озвався він.

Від широкої усмішки на Бромовому обличчі забігали зморшки.

— Кого це ти називаєш старим? Коли я бачив тебе останнього разу, ти не мав жодної сивої волосини! А що з тобою тепер?

— А от ти виглядаєш так само, як і двадцять років назад, — мовив Джоуд. — Тебе, буркуна, вищі сили бережуть задля того, аби ти вчив нові покоління! Та годі! Давай уже розповідай! Ти завжди це вмів!

Ерагон нашорошив вуха, чекаючи на Бромову історію.

Той усівся на стілець і дістав свою люльку. Повільно видихнувши хмарку диму, він нарешті почав:

— Пригадуєш, що ми робили в Джиліді?

— Ще б пак! — відгукнувся Джоуд. — Такі речі важко забути.

— І це ще м’яко сказано, — сухо мовив Бром. — Коли нас… розлучили, я не міг тебе знайти. У розпалі тієї метушні я випадково вскочив до якоїсь кімнати. Нічого цікавого там не було — самі ящики й короби, — але я таки вирішив їх перевірити. І не пошкодував, бо там виявилось саме те, що ми з тобою шукали.

Джоуд вражено застиг.

— Коли я взяв його до рук, то, звісно, уже не міг чекати на тебе, — вів далі Бром. — Будь-якої миті мене могли викрити, і все було б утрачено. Я вбрався в чужий одяг і вислизнув із міста, подавшись… до наших друзів. Вони сховали ту річ у підземеллі, і я мусив пообіцяти, що подбаю про того, хто невдовзі стане її власником. Але до того часу я мав зникнути. Ніхто не знав, чи я живий. Навіть ти, хоч я й сумував, що несамохіть завдаю тобі болю. Тож я подався на північ, сховавшись у Карвахолі.

Розчарований Ерагон аж зубами заскреготав, розуміючи, що Бром навмисне щось недоговорює.

— Тож наші… друзі весь час знали, що ти живий? — спохмурнів Джоуд.

— Так, — зітхнув старий.

— Що ж, сподіваюся, це справді було потрібно, — гірко озвався Джоуд. — Карвахол розташований на північ від Хребта?

Бром понуро кивнув, і Джоуд, помовчавши, уперше глянув на Ерагона.

— То виходить, що тепер ти з цим малим виконуєш свій обов’язок? — нарешті сказав він.

— Не все так просто, — озвався Бром. — Згодом ту річ було викрадено. Принаймні я так гадаю, оскільки не мав звісток від наших друзів, тож, мабуть, їхні посланці потрапили в засідку по дорозі. Тому я й вирішив спробувати сам про все дізнатися. Сталося так, що хлопець подорожує в тому ж напрямку. Тож ми просто їдемо собі разом.

— Але якщо вони не відряджали до тебе посланців… — засумнівався був Джоуд. — Звідки ти знаєш, що воно…

— Дядька цього малого жорстоко вбили разаки, — різко урвав його Бром. — Вони спалили його будинок і ледь не зловили його самого. За це слід помститися, але ті нелюди безслідно зникли. Ти допоможеш нам їх знайти.

— Ах ось у чому справа, — зрозумів Джоуд. — Але чому ви тут? Хіба ж я знаю, де переховуються разаки? Навіть той, хто знає, не скаже вам цього.

Звівшись, Бром сягнув рукою до кишені плаща й витяг звідти флягу разаків.

— У ній олія Сейтр, — він кинув знахідку Джоуду. — Разаки загубили її на шляху, а ми підібрали. Нам потрібні записи про товари, що надходили на кораблях до Тейрма, аби відстежити те, як імперія закуповувала олію. Це виведе нас на лігво разаків.

Джоуд замислився, на його обличчі з’явилися зморшки.

— Бачите ось це? — нарешті озвався він, показуючи на полиці. — Там записи про одну з моїх торговельних справ. Про одну, розумієте? На решту ви витратите місяці! Існує ще й інша проблема. Потрібні вам записи зберігаються в цьому замку, але доступ до них має лише Бранд, торговий розпорядник Рістхарта. Пересічним торговцям на зразок мене проглядати їх заборонено. Вони бояться, що ми підробимо числа й надуримо імперію з податками.

— Із цим ми якось розберемося пізніше, — сказав Бром. — Перш ніж щось затівати, нам треба кілька днів відпочити.

— Здається, моя черга допомагати? — посміхнувся Джоуд. — Зрозуміло, що мій дім — це твій дім. От лишень, як вас тепер називати?

— Я буду Ніл, — відповів Бром. — А хлопця звати Еван.

— Ерагон, — замислився Джоуд. — У тебе рідкісне ім'я, юначе. Небагатьох називали на честь першого вершника. За все життя я читав лише про трьох чоловіків, що мали таке ймення.

Ерагон був вражений тим, що старий знає його справжнє ім'я.

— Ти б не глянув, як там наші коні? — зиркнув на хлопця Бром. — Я не впевнений, що міцно прив’язав Сніговія.

«Вони щось приховують від мене», — обурився Ерагон, прожогом вилетівши з кімнати. Звісно, що Сніговій нікуди не зник, а ремінь було міцно затягнуто. Погладжуючи коня, розлючений Ерагон сперся на стіну замку.

«Це несправедливо! — подумки обурювався юнак. — Якби ж я міг чути, про що вони там говорять!» Раптом він аж підскочив, ніби вражений блискавкою. Адже допіру Бром навчив його слів, що покращують слух! «Це саме те, що треба! — зрадів Ерагон. — Аби тільки ті слова спрацювали!»

Зосередившись, юнак зібрав усю свою силу й мовив:

— Тверр стенр ун атра ека хорна!

Утім, він почув лише нерозбірливий шепіт, не більше. Розчарований, Ерагон знову прихилився до стіни, аж раптом зовсім поруч пролунали слова:

— …І ось уже вісім років я цим займаюсь, — гомонів Джоуд.

Ерагон роззирнувся навсібіч. Довкола не було нікого, окрім кількох вартових, що стояли біля дальньої стіни замку. Посміхнувшись, юнак усівся на землю і, заплющивши очі, почав прислухатися до розмови.

— Я ніколи не думав, що ти станеш торговцем, — вів далі Бром. — Особливо, зважаючи на те, скільки часу ти провів за книжками. Ти ж і лазівку знайшов саме таким чином! Чому торгівля перемогла в тобі вченого?

— Після Джиліда я вже не мав бажання сидіти в задусі над манускриптами, — озвався Джоуд. — Тож вирішив допомагати Аджихаду, хоча й не був воїном. Згадай, мій батько теж був торговцем. Саме він допоміг мені розпочати справу. Хоча здебільшого це лише прикриття для доставки товарів у Сурду.

— Але з часом, здається, усе пішло шкереберть? — сказав Бром.

— Так, жоден із відправлених по морю товарів не дійшов, — погодився старий. — Та й Тронжхейму бракує припасів. Мені здається, імперія викрила того, хто допомагав Тронжхейму. Хоч я й не впевнений, що це зробила саме імперія. Не було видно жодних ратників. Правду кажучи, я нічого не розумію. Може, Галбаторікс спеціально відрядив якихось найманців, аби дратувати нас?

— Я чув, що ти недавно втратив корабель.

— Останній із тих, які я мав, — зажурився Джоуд. — Уся моя команда — це були хоробрі та віддані люди. Навряд чи я коли-небудь тепер їх побачу… Єдине, що мені залишається, — відряджати каравани до Сурди та Джиліда суходолом, але хто може поручитися, що вони теж дійдуть. Я міг би винайняти чийсь корабель, але з недавнього часу за це ніхто не схоче братися.

— А скільки людей тобі допомагало? — спитав Бром.

— О, чимало по всьому узбережжю! Але всі торговці мають ту саму біду. Я знаю, про що ти подумав, адже сам міркував над цим не одну ніч. Тож навіть припускати не хочу, що серед нас існує зрадник, який мав би такі знання й силу. Бо коли так, то ми у великій небезпеці. Тому повертайся до Тронжхейма.

— Разом з Ерагоном, так? — обурився Бром. — Вони ж його там розірвуть. Це найгірше з місць, яке тільки можна вигадати. Ні, ще не час. Ти уявляєш собі поведінку гномів? Усі ж нападуться на хлопця! У Тронжхеймі він та Сапфіра не будуть у безпеці аж доти, доки ми не пройдемо хоча б туата ду оротрім.

«Гноми! — захвилювався Ерагон. — Де ж знаходиться той Тронжхейм? І чому він сказав Джоуду про Сапфіру? Він не мав цього робити, не спитавши мене!»

— І все ж таки їм потрібні саме твоя сила й мудрість, — озвався Джоуд.

— Мудрість! — пирхнув Бром. — Ти ж казав, що я старий буркун.

— Багато хто з цим не погодиться.

— Пусте! — відповів Бром. — Мені не треба пояснювати, хто я такий насправді. Ні, Аджихад упорається й без мене. Те, що я роблю, набагато важливіше. Але існування зрадника мене непокоїть. Чи не таким чином імперія довідалась, де…

І тут голос старого стишився до нерозбірливого шепоту.

— Цікаво, чому ж мені про це не повідомили? — вигукнув Джоуд.

— Можливо, вони намагалися. Адже, якщо зрадник існує… — завагався Бром. — Одним словом, я мушу повідомити Аджихада. Ти маєш людину, якій можна довіряти?

— Гадаю, що так, — відповів Джоуд. — Залежно від того, куди їхати.

— Та я й сам не знаю, — знітився старий. — Я довгий час був такий далекий від усього цього. Мої знайомі, певно, або вмерли, або забули про моє існування. Ти міг би відправити людину туди, де отримують твій товар?

— Так, але це ризиковано.

— А що сьогодні не ризиковано? — заперечив Бром. — Як швидко вона може поїхати?

— Скажімо, вже завтра зранку. Я пошлю її до Джиліда. Так буде краще, — відповів Джоуд. — Але як їй переконати Аджихада, що звістка саме від тебе?

— Даси посланцеві мій перстень. Але якщо він його загубить, я власноруч видеру з нього печінку. Це подарунок королеви.

— Ти все такий же веселун, — зауважив Джоуд.

Бром гмукнув.

— Ходімо до Ерагона, — трохи помовчавши, вирішив старий. — Я хвилююсь, коли він сам. Цей хлоп має талант де б не було вляпатися в халепу.

— Тебе це дивує?

— Чесно кажучи, не дуже.

Почувши, як відсуваються стільці, Ерагон припинив підслуховувати й розплющив очі. «Що ж це діється? — думав він. — Джоуд та решта торговців потерпають через те, що допомагають людям, ображеним імперією. Бром щось там знайшов у Джиліді, а потім сховався в Карвахолі. Що могло змусити людину вдавати протягом двадцяти років, що вона померла? До того ж, старий згадав про якусь королеву, тоді як жодне з існуючих королівств не має правительки. А ще до цієї історії якось дотичні гноми, що зникли під землею…»

Ерагон хотів почути відповіді на свої питання! Але зараз він ні про що не питатиме Брома, аби не зашкодити їхній справі. Ні, він зачекає, доки вони підуть із Тейрма, а тоді вже й наполягатиме, аби той розкрив усі свої таємниці. Ці думки ще вирували в голові юнака, як двері раптом різко розчинилися.

— Ну як, з кіньми все гаразд? — спитав Бром.

— Усе добре, — відповів Ерагон.

Вони відв’язали скакунів і подалися геть. Уже в центрі Тейрма Бром озвався:

— Джоуде, то ти нарешті одружився? Вітаю, вона дуже вродлива.

Здається, Джоуда не надто втішив цей комплімент.

— Та я й не знаю, чи доречні тут вітання, — зсутулив він плечі. — Гелена не дуже щаслива.

— Чому? Чого їй треба? — здивувався Бром.

— Того, що й усім, — зітхнув Джоуд. — Грошей, купу дітей, різних наїдків на столі та веселої компанії. Проблема полягає в тому, що вона з багатої родини. Її батько вклав у мою справу великі суми. І якщо збитки триватимуть далі, їй просто не вистачить коштів на життя, до якого вона звикла.

Запала мовчанка.

— Але годі про це, — сказав Джоуд. — То не ваші проблеми! Господар не повинен обтяжувати гостей своїми клопотами. Доки ви в моєму домі, єдине, що вас турбуватиме, це повний шлунок.

— Спасибі, — вклонився Бром. — Ми цінуємо твою гостинність. Під час подорожі ми звикли обходитись без жодних зручностей. Ти часом не підкажеш, де нам знайти якусь недорогу крамницю? Ми мандрували верхи, і наш одяг геть зносився.

— Звісно! Це ж моя робота, — зрадів Джоуд і почав теревенити про ціни й товари, аж доки вони не побачили його будинок.

— Ви не проти, якщо ми поїмо деінде? — раптом спинив він друзів. — Буде незручно, коли ми припхаємось додому прямісінько зараз.

— Як скажеш, — посміхнувся Бром.

— Дякую, — полегшено зітхнув Джоуд. — Давайте залишимо коней у моїй стайні.

Мандрівники зробили так, як запропонував господар, а потім усі разом подалися до великої таверни. На відміну від непривітного «Зеленого Каштана», тут було гамірно. Коли принесли головну страву — фаршироване молочне порося, — Ерагон жадібно впився зубами в м’ясо, але ще з більшою охотою смакував картоплю, моркву, ріпу та солодкі яблука, з якими його подали. Він надто довго не куштував нічого, крім впольованої дичини!

Вони просиділи за вечерею кілька годин, і за цей час Бром із Джоудом вдосталь наговорилися. Ерагон не заперечував, ліниво прислухаючись до їхньої розмови. Юнакові було затишно, лунала музика, їжі не бракувало.

Коли ж вони нарешті вийшли надвір, сонце вже схилялося до обрію.

— Ви йдіть собі вдвох, а я маю дещо перевірити, — сказав Ерагон, який вирішив провідати Сапфіру.

— Гаразд, але будь обережний, — неуважно погодився Бром. — Не барися.

— Зачекай, — озвався Джоуд. — Ти йдеш за місто?

Трохи повагавшись, Ерагон неохоче кивнув.

— Тоді обов’язково повертайся, доки не стемніє. Увечері браму замикають, і вартові не пустять тебе аж до ранку.

— Я не спізнюся, — пообіцяв юнак. Він розвернувся й швидко попрямував провулком до міського муру. Вийшовши з міста, хлопець глибоко вдихнув, насолоджуючись свіжим повітрям. «Сапфіро! — обережно покликав він. — Ти де?» Та вказала йому дорогу, що вела від головного шляху до підніжжя вкритої мохом скелі, довкола якої росли клени.

— Як же мені потрапити до тебе? — махнув рукою Ерагон, побачивши дракона на верхівці одного з дерев.

— Знайди якусь галявинку, а я по тебе спущуся, — озвався той.

— Ні, ні, — заперечив юнак, розглядаючи скелю. — У цьому немає потреби. Я сам можу піднятися нагору.

— Це надто небезпечно, — захвилювалась Сапфіра.

— Не переймайся. Дай мені трохи розважитись.

Ерагон стягнув рукавички й поліз угору. Він отримував насолоду від цього виснажливого завдання. На скелі виявилося безліч місць, за які можна було вчепитися, тож підйом видався легким. Невдовзі верхівки дерев лишилися десь знизу. Подолавши половину шляху, юнак зупинився перепочити. Потім він потягнувся до наступної опори, але виявив, що та надто далеко від нього. Розгублений Ерагон пошукав іншу, та марно. Він спробував розвернутися, але під ногами раптом опинилася порожнеча. Не зводячи погляду, Сапфіра спостерігала за юнаком. Нарешті той змирився, сказавши:

— Мені б не завадила допомога!

— Це твої проблеми, — відгукнувся дракон.

— Так! Я знаю, що не розрахував! — гукнув хлопець. — Але хіба ти мені не допоможеш?

— А що, якби мене не було поруч? — пролунало зустрічне запитання.

— Ти ще питаєш! — огризнувся юнак.

— Та ні, просто дивно, чому якийсь там дракон має давати поради такому поважному чоловіку? — посміхнулась Сапфіра. — Адже всі мусять благоговійно принишкнути, вражені його талантом знаходити всіляку халепу. А от якби ти почав підйом на кілька футів ліворуч чи праворуч, то значно б полегшив свій шлях.

— Ну, гаразд! — уже ледь тримаючись, закричав юнак. — Я помилявся! А тепер зніми мене звідси, будь ласка!

Але голова дракона сховалася за краєм скелі.

— Сапфіро? — обережно покликав Ерагон. Але довкола шуміло саме гілля. — Сапфіро! Повернися! — не втримавшись, розпачливо закричав юнак.

Цієї ж миті дракон здійнявся з верхівки скелі, голосно розсікаючи крилами повітря. Гігантським кажаном він підлетів до Ерагона й учепився пазурами за його сорочку, трохи подряпавши спину. Той ледь устиг випустити з рук уламок скелі, за який тримався, й миттю злетів у повітря. За кілька хвилин Сапфіра вже поставила парубка на верхівку скелі.

— Як це нерозумно, — м’яко сказала вона.

Засоромившись, Ерагон відвернувся, ніби вивчав довколишні пейзажі. Звідси відкривався справді чудовий краєвид, особливо на розбурхане море, що надійно захищало місцину від сторонніх очей. Тут Сапфіру могли побачити хіба що птахи. Позиція була майже ідеальна.

— Ти довіряєш Бромовому другу? — раптом спитав дракон.

— Важко сказати, — озвався юнак. — Довкола нас вирують сили, про які ми навіть не здогадуємось. Іноді я питаю себе, чи можна збагнути справжні наміри цих людей. Усі вони мають стільки секретів…

— Так влаштований світ, — пояснила Сапфіра. — Ти можеш не зважати на підступні наміри, але маєш вірити в призначення кожної людини. Бром непоганий чолов’яга. Ми не повинні його боятися.

— Хотів би я, щоб це справді було так, — похмуро відгукнувся хлопець.

— Але шукати сліди разаків у торговельних записах… — засумнівався дракон. — Як на мене, це дивний спосіб переслідування. Хіба не можна скористатися магією, аби проглянути ті записи, не заходячи до кімнати, де вони перебувають?

— Не знаю, — замислився Ерагон. — Хіба, якщо поєднати ті слова, які визначають зір і, можливо, відстань… У будь-якому разі, це надто складно для мене. Треба спитатися в Брома.

— Ну, що ж, спробуй.

Якийсь час вони мовчали.

— Мабуть, нам доведеться затриматись у місті, — порушив тишу юнак.

— Авжеж, — гірко мовила Сапфіра. — А я, як завжди, буду на самоті.

— Я ж не винен, — відповів на те Ерагон. — Але гадаю, скоро ми знову подорожуватимемо разом.

— Скоріше б уже, — зітхнув дракон, і хлопець, посміхнувшись, обняв його за шию. Довкола швидко спадала темрява.

— Ой, мені вже час іти, — згадав Ерагон. — Інакше я не потраплю до Тейрма. Завтра ти вирушай на полювання, а ввечері побачимось.

— Добре, — знову зітхнула Сапфіра. — Давай-но я спущу тебе вниз.

Вона розправила крила, і хлопець усівся на лускату драконову спину, міцно вчепившись за шию руками. Сапфіра стрімко злетіла зі скелі, промайнувши над деревами, й сіла на невеличкому пагорбі. Подякувавши, Ерагон чимдуж помчав до міста.

Він з’явився перед брамою якраз тієї миті, коли її вже зачиняли. Гукаючи до вартових, юнак таки встиг прослизнути до міста. Він почув, як ґрати з гуркотом впали за його спиною.

— Ще б трохи, і не встиг, — пробурчав вартовий.

— Більше так не буду, — вибачився Ерагон, ледь переводячи подих. Він подався нічним містом до будинку Джоуда, над дверима якого, наче маяк, світився ліхтар.

На його стук вийшов огрядний дворецький, мовчки пропустивши юнака досередини. Камінні стіни були прикрашені гобеленами. Ошатні килими вкривали лаковану підлогу, що відбивала світло трьох золотих канделябрів на стелі. У повітрі звивалися пасма диму, линучи вгору.

— Сюди, сер, — покликав дворецький. — Ваш друг у кабінеті.

Вони проминули чимало дверей, доки дворецький нарешті не відчинив ті, що вели до робочої кімнати. Стіни тут було заставлено книжковими полицями. Але, на відміну від фоліантів у Джоудовій конторі, вони були різного розміру та різної форми. У каміні палав вогонь, сповнюючи приміщення приємним теплом. За овальним письмовим столом сиділи Бром із Джоудом і дружньо розмовляли.

— Нарешті з’явився, — зрадів Бром, салютуючи люлькою. — А ми вже почали були хвилюватись. Ну, як твоя прогулянка?

«Чого це йому так весело? — здивувався Ерагон. — І чому б йому просто не спитатися, як Сапфіра?» А вголос юнак лише буркнув:

— Та непогано, хоч вартові ледь не замкнули перед моїм носом браму. Та й Тейрм, як на мене, надто великий. Я насилу знайшов цей будинок.

— Коли ти побачиш Драс-Леону, Джилід чи навіть Куасту, то тебе вже не дивуватимуть такі маленькі приморські міста, як наше, — посміхнувся Джоуд. — Утім, мені тут подобається. Коли не дощить, у Тейрмі справді красиво.

— Скільки ми тут пробудемо? — звернувся юнак до Брома.

— Важко сказати, — замислився той. — Усе залежить від того, чи зможемо ми дістатися записів і як швидко впораємося з ними. Ми всі мусимо допомагати одне одному, адже це неабияке завдання. Завтра я спробую з’ясувати, чи дозволить нам Бранд проглянути записи.

— Не думаю, що я зможу хоч чимось допомогти, — зніяковів Ерагон.

— Це ж чому? — здивувався Бром. — Тобі теж знайдеться робота.

— На жаль, я не вмію читати, — похнюпився юнак.

— Ти хочеш сказати, що Герроу тебе не навчив?

— А хіба він умів читати? — вражено перепитав Ерагон.

Джоуд зацікавлено спостерігав за розмовою.

— Звісно, умів, — буркнув Бром. — Дурень пихатий, що він собі думав? Я мав би здогадатися, що він тебе не навчив. Мабуть, уважав це зайвою розкішшю.

Старий спохмурнів і сердито посмикав себе за бороду.

— Це означає, що наша робота триватиме трохи довше, от і все, — нарешті сказав він. — Я просто навчу тебе читати. Це не забере надто багато часу, якщо ти старанно працюватимеш.

Ерагон скривився. Бромові уроки завжди були важкими, а викладав він досить безцеремонно.

— Сподіваюся, це справді потрібно для справи, — приречено озвався парубок.

— Тобі сподобається. Із книжок можна дізнатися багато чого цікавого, — запевнив Джоуд, показуючи на полиці. — Ці книги — мої друзі, мої супутники. Вони змушують і плакати, і сміятися, вони надають життю сенс.

— Звучить спокусливо, — погодився Ерагон.

— Учений — завжди вчений, хіба це не про тебе? — втрутився в розмову Бром.

— Мабуть, уже ні, —засмутився Джоуд. — Я повернувся до рівня звичайнісінького бібліофіла.

— Кого-кого? — перепитав Ерагон.

— Людини, що любить книжки, — пояснив Джоуд і повернувся до розмови з Бромом. Ерагонові стало нудно, й він почав розглядати полиці. Його увагу привернула ошатна книга в позолоченій оправі. Обережно діставши ту книгу з полиці, юнак почав зацікавлено її розглядати.

Книга була оправлена в чорну шкіру, яку прикрашали загадкові викарбувані руни. Ерагон торкнувся гладенької обкладинки, насолоджуючись її прохолодою. Усередині текст було написано червонуватим чорнилом. Юнак повільно гортав сторінки. Раптом він натрапив на місце, що відрізнялося від решти тексту. Слова були довгими й плиткими, із витонченими лініями та чіткими кутами.

— Що це? — спитав Ерагон у Брома, показуючи на дивний запис.

Уважно глянувши на сторінку, Бром здивовано звів брови.

— Джоуде, ти поповнив свою книгозбірню? — посміхнувся він. — Де ти це знайшов? Я не бачив її цілу вічність!

— А-а-а, — витягнув шию той. — Це «Доміа абр Вірда». Кілька років тому на пристань прийшов якийсь чолов’яга і спробував її продати. На щастя, я був поруч, тож урятував книгу, а разом із нею й голову того бідолахи. Він навіть не підозрював, що це таке.

— Дивно, що ти витяг саме цю книгу, — сказав Бром до хлопця. — Мабуть, це доля. З усіх речей мого будинку ця — найкоштовніша. Тут описано історію Алагезії від давніх часів до приходу ельфів, закінчуючи кількома останніми десятиліттями, Ця рідкісна книга — одна з найкращих. Коли її було написано, імперії здалося, що вона богохульна, і автора, монаха Гесланта, спалили на вогнищі. Я не знав, що один її примірник таки вцілів. А напис, про який ти питаєш, зроблено прадавньою мовою.

— А про що в ньому йдеться? — спитав Ерагон.

— Це частина ельфійської поеми, що розповідає про роки війни з драконами, — проглянувши текст, пояснив Бром. — Тут описано, як один з їхніх королів, Цереантор, розпочинає битву. Ельфи люблять цю поему й часто її переповідають, хоча трьох днів не вистачить, аби викласти її всю. Іноді вони так гарно її співають, що все довкола ледь не плаче.

Ерагон повернувся на своє місце, ніжно притискаючи книгу до грудей. «Як дивно, — думав він. — Людина давно померла, але й досі промовляє до людей із цих сторінок. Отже, доки існує книга, її думки теж живуть? Цікаво, чи не йдеться тут і про разаків?»

Юнак поволі гортав сторінки, а Бром із Джоудом продовжували собі гомоніти. За якийсь час Ерагон уже почав куняти.

— Ну гаразд, дворецький покаже вам ваші кімнати, — змилостивився, нарешті, господар, підводячись із-за столу й прощаючись із друзями.

— Коли вам буде щось потрібне, смикніть за шворку біля вашого ліжка, — мовив по дорозі слуга. Спинившись перед трьома дверима, він уклонився й зник.

Коли Бром уже заходив до своєї кімнати, Ерагон спитав:

— Можна мені трохи поговорити з вами?

— Ти вже й так говориш, тож заходь, — запросив старий.

— У нас із Сапфірою з’явилась одна ідея, — почав був юнак, зачинивши за собою двері.

Але Бром його спинив, махнувши рукою, і щільно завісив вікно.

— Перед тим, як говорити, — тихо сказав він, — переконайся, що поруч немає сторонніх вух.

— Вибачте, — прошепотів Ерагон, картаючи себе за таку неуважність. — Я тільки хотів спитати, чи можна викликати образ того, чого ти не бачиш?

Бром присів на край ліжка.

— Те, про що ти питаєш, називається наскрізним баченням, — пояснив старий. — Це непогана річ, але вона має один суттєвий недолік. Ти можеш спостерігати лише за тим, що вже колись бачив. Наприклад, зараз ти можеш викликати образ разаків, але місце, де вони заховалися, навряд чи знайдеш. Існують ще й інші складнощі. Скажімо, ти хочеш проглянути сторінку в книзі, яку ти колись бачив. Ти зможеш зробити це тільки в тому разі, якщо книгу буде розкрито саме на ній. Якщо ж ні, то потрібна сторінка буде чорною.

— А чому не можна викликати образи тих речей, яких ти не бачив? — не зрозумів Ерагон. Він збагнув, що навіть із такими обмеженнями це дуже корисна річ. «Цікаво, чи зміг би я бачити на кілька льє вперед, аби вплинути на майбутні події?» — думав юнак.

— А отже, — терпляче продовжував Бром, — для цього ти мусиш знати, куди дивишся й куди спрямовуєш силу. Навіть якщо тобі змалюють незнайомця, побачити його буде майже неможливо, не кажучи вже про те місце, де він неребуває. Ти маєш знати, що саме ти хочеш бачити, перш ніж пильніше роздивлятися цю річ. Я відповів на твоє запитання?

— Але як же це зробити? — не вгавав Ерагон. — Я просто беру й уявляю чийсь образ?

— Не зовсім, — заперечив Бром, похитавши головою. — Це вимагає куди більше зусиль, ніж, скажімо, побачити відбиток на поверхні озера. Дехто з вершників намагався зазирнути далеко в майбутнє, щоб запобігти війні чи ще якому-небудь лиху в Алагезії.

— А можна мені спробувати? — запитав Ерагон.

— Не зараз, — зупинив його старий. — Ти втомився, а бачення вимагає багато сили. Я скажу тобі потрібні слова, тільки пообіцяй, що ти не будеш їх сьогодні випробовувати. Краще взагалі зачекати, доки ми не поїдемо з Тейрма. До того ж, я мушу дечому тебе навчити.

— Обіцяю, — посміхнувся юнак.

— От і добре, — заспокоївся Бром і, нахилившись, тихо прошепотів: — Драумр копа.

— Можливо, коли ми поїдемо звідси, я спробую побачити Рорана, — озвався Ерагон за хвилину. — Хотілося б знати, як він тепер. Я боюся, що разаки його переслідуватимуть.

— Не хочу тебе лякати, хлопче, але це справді можливо, — сумно сказав Бром. — І хоча під ту пору, коли разаки нишпорили в Карвахолі, Рорана там не було, я впевнений, що вони питали про нього. Можливо, навіть бачили згодом у Терінсфорді. У будь-якому разі, я не думаю, що вони заспокоїлись. Адже ти й досі на свободі, а король їм цього не пробачить. Тому разаки обов'язково шукатимуть Рорана. Це тільки справа часу.

— Отже, єдина можливість захистити його — це зробити так, щоб разаки дізналися про мене й почали переслідувати нас, а не Рорана? — спитав Ерагон.

— Ні, це не зовсім так, — заперечив Бром. — Ти лінуєшся думати. Але якщо не розумієш ворога, то як можна передбачити його дії? Навіть якби ти не ховався, разаки все одно переслідували б Рорана. А знаєш, чому?

— Наприклад, так: якщо я переховуватимусь й далі, вони схоплять Рорана, аби я сам прийшов до них, — почав уголос міркувати юнак. — А якщо це не спрацює, тоді разаки просто його вб’ють, аби завдати мені болю. Або продовжать виманювати, якщо імперія оголосить мене поза законом. А якби я зустрівся з Рораном і вони б про це дізналися, то почали б його катувати, аби він мене виказав.

— Дуже добре, — похвалив юнака Бром. — Тепер ти все зрозумів?

— Але ж має бути якийсь вихід? Я не можу дозволити, щоб його вбили!

— Вихід є, — схрестив старий руки на грудях. — Роранові доведеться захищатися самотужки. Можливо, це й безсердечно, але ти маєш розуміти, яку небезпеку приховує зустріч із ним. Схоже, ти не пригадуєш, адже був тоді без пам’яті… Одним словом, коли ми тікали з Карвахола, я залишив для Рорана лист із попередженням, тож його не повинні заскочити зненацька. Якщо він має хоч краплю здорового глузду, то втече, щойно разаки з’являться.

— Мені це не подобається, — засумував Ерагон.

— А ти нічого не забув?

— Що саме? — спитав парубок.

— Не буває лиха без добра, — м’яко сказав Бром. — Король не дозволить, щоб країною вештався непідлеглий йому вершник. Адже Галбаторікс — єдиний, окрім тебе, вершник на цих землях. Тож він хотів би мати собі помічника. Перш ніж убити, він спробує тебе підкупити. І коли ви нарешті зустрінетесь, відмовитись, не ризикуючи життям, буде вже пізно.

— І це, по-вашому, добро? — обурився Ерагон.

— Але ж це захистить Рорана, — пояснив старий. — Доки король не впевнений, на чиєму ти боці, він ніколи не ризикне зачепити твого брата! Гадаю, убивство Герроу було необдуманим кроком із боку разаків. Галбаторікс ніколи б на таке не пішов, якби мав плани щодо тебе.

— А як же я протистоятиму королю, коли він погрожуватиме мені смертю? — вибухнув Ерагон.

Бром зітхнув і занурив пальці в чашу з трояндовою водою.

— Галбаторіксу треба, щоб ти був на його боці, — сказав він нарешті. — В іншому разі ти становитимеш для короля небезпеку. Тож якщо тобі доведеться обирати, питання стоятиме так: чи готовий ти вмерти за віру? Це єдиний спосіб протистояти тиранові.

Запанувала мовчанка.

— Розумію, зараз тобі важко відповісти, — озвався Бром. — Тим паче, що питання не стоїть перед тобою так чітко. Але пам’ятай, багато людей померли за власні переконання. Зрештою, це не таке вже й рідкісне явище. Справжня мужність полягає в тому, аби жити й страждати за те, у що ти віриш.

Відьма й кіт-перевертень

На другий день Ерагон прокинувся пізно. Він одягнувся, умився й почав причесуватися перед дзеркалом. Аж раптом щось змусило його пильніше придивитися до власного обличчя.

З того часу, як Ерагон покинув Карвахол, він неабияк змінився зовні. Важкі переходи та вправи з мечем зміцнили його тіло, обличчя загострилось, а погляд став більш мужнім. З острахом зазираючи в дзеркало, юнак не впізнавав самого себе.

Трохи збентежений, він почепив лук та сагайдак на спину й вийшов з кімнати.

— Сер! — почув він на сходах голос дворецького. — Ніл із нашим господарем уже рушили до замку. Вони просили переказати, що ви на сьогодні вільні, оскільки вони повернуться не раніше, ніж надвечір.

Ерагон подякував і радісно гайнув у місто. Цілісінький день він блукав вулицями, заходячи до крамниць і розмовляючи з людьми на базарі. Нарешті, бурчання в шлунку й брак грошей змусили його повернутись назад.

Діставшись тієї вулиці, на якій мешкав Джоуд, він зупинився перед крамницею знахарки. Це було дивне місце. Решта крамниць тяглася вулицею вздовж міського муру, а цю було затиснуто між будинками багатіїв. Юнак спробував зазирнути у вікна, але зсередини ті були заставлені квітами. Не втримавшись, Ерагон увійшов.

Спершу він нічого не побачив, бо в крамниці було темно. Але згодом його очі призвичаїлись, і ось уже пишнокрилий птах запитально глянув із клітки на прибульця, а далі з’явилися обплетені плющем стіни, старе люстро й великий горщик із квіткою, що стояв на підлозі. На прилавку чекали своїх покупців різні балії та сулії, а також кришталева куля завбільшки з Ерагонову голову.

Юнак зачаровано підійшов ближче, намагаючись не зачепити якісь складні пристрої, коробки з камінням, звалища сувоїв та інших речей, чиє призначення було годі збагнути. Уздовж стіни тягліїся скриньки різних розмірів. Деякі з них були завбільшки з палець, а до інших легко влізла б і ціла діжка. Високо над полицями було видно отвір завширшки з фут.

Раптом із тієї діри закліпали чиїсь очі, і до хлопця вистрибнув величезний котисько. Він мав міцне тіло, дуже великі лапи й розкішне хутро. З пащеки визирали чималі ікла. Якщо чесно, він був зовсім не схожий на звичайного кота, принаймні Ерагон ще ніколи таких не бачив. Тварина пильно подивилася на гостя і, ніби завершивши оглядини, крутонула хвостом.

Мимоволі Ерагон подумки спробував дружньо звернутися до цієї загадкової істоти.

«Не треба цього робити», — несподівано пролунав внутрішній голос.

Юнак рвучко озирнувся довкола. Кіт, не звертаючи на нього жодної уваги, вилизував собі лапу. «Сапфіро, це ти?» — гукнув Ерагон, але відповіді так і не дочекався. Спантеличений, він сперся на прилавок і хотів був дістати предмет, що скидався на палицю.

«Це було б украй нерозумно», — знову пролунав той самий голос.

«Припини, Сапфіро», — відмахнувся Ерагон, беручи в руки палицю. Аж раптом його тілом, наче удар блискавки, пройшла хвиля нестерпного болю, і юнак упав на підлогу. Поволі біль ущух, але Ерагон насилу оговтався. Кіт, зістрибнувши на долівку, впритул поглядав на хлопця.

— Як на вершника Дракона ти не дуже кмітливий, — зненацька озвався він. — Я ж тебе попереджав.

— То це ти тут розмовляєш? — вигукнув Ерагон. Кіт позіхнув, потягнувшись усім тілом, і грайливо пройшовся перед гостем, оминаючи різноманітний непотріб на підлозі.

— А хто ж іще? — скоса глянув він.

— Але ж ти просто кіт!

Той коротко нявкнув і раптом стрибнув на хлопця, перекинувши його на долівку. Всівшись на гостеві верхи, він витріщився на Ерагона недобрим поглядом.

— Хіба я схожий на кота? — прогарчала тварина зовсім не по-котячому.

— Ні… — хотів був звестися Ерагон.

— То чому ж ти так мене називаєш? — кіт уп'явся юнакові в груди кіптями, не даючи йому встати. — Очевидячки, ти не дуже освічений хлопець. Тож виправляючи твою помилку, скажу, що я — кіт-перевертень. Нас лишилося зовсім небагато, але навіть такий селюк, як ти, мав би про нас щось чути.

— Але я не думав, що ви існуєте насправді! — захоплено вигукнув Ерагон. Кіт-перевертень! Оце так пощастило. Навіть у давніх переказах вони зустрічаються нечасто, гуляючи самі по собі й лише іноді даючи героям розсудливі поради. Якщо вірити легендам, то коти-перевертні володіють магією, живуть довше за людей і зазвичай знають більше, ніж кажуть.

— Буття не залежить від знання, — примружився кіт-перевертень. — Я теж не знав про твоє існування, аж доки ти не вдерся сюди й не розбудив мене. Але ж це зовсім не означає, що до тієї миті тебе не існувало.

— Вибач, що потурбував тебе, — озвався юнак, не зовсім розуміючи, про що це кіт говорить.

— Та нічого, я все одно вже збирався прокидатись, — змилостивився кіт, стрибнувши на прилавок. — І викинь нарешті ту палицю, бо знову вдарить!

— А що це таке? — спитав Ерагон, миттю поклавши небезпечний предмет на місце.

— На відміну від мене, це зовсім нецікава річ.

— А навіщо ж вона потрібна? — наполягав юнак.

— Хіба ти й досі цього не зрозумів? — знову потягнувся кіт, збираючись іще трохи подрімати.

— Стривай, — гукнув Ерагон, — а як тебе звати?

— У мене багато імен, — кіт-перевертень розплющив одне око. — Якщо тобі потрібне справжнє, то пошукай деінде.

Котяче око заплющилось, і Ерагон, зітхнувши, попрямував до виходу.

— Утім, ти можеш називати мене Солембум, — пролунало йому вслід.

— Дякую тобі, — чемно відгукнувся Ерагон, ховаючи посмішку. Солембум задоволено муркнув.

Аж тут вхідні двері прочинилися, й усередину ввірвалися сонячні промені. До крамниці увійшла Анжела з повнісінькою торбою якихось рослин. Вона кинула блискавичний погляд на Солембума.

— Він каже, що ти з ним говорив! — вражено вигукнула вона.

— А ви теж це вмієте? — спитав Ерагон.

— Звісно, — задерла голову знахарка. — Але це не означає, що він відповість.

Вона кинула торбу на прилавок і стала за нього.

— Дивно, ти йому сподобався, — сказала жінка перегодом. — Зазвичай Солембум до покупців не виходить. Він уважає, що ти здібний хлопчина, але тобі ще треба вчитися й вчитися.

— Дякую, — розгубився Ерагон.

— Як на мене, це неабияка похвала, — продовжувала Анжела, — 3 усіх прибульців — ти оце третій, із ким він зволив говорити. Першою була якась жінка багато років тому, другим — сліпий жебрак. А тепер ось ти. Але моя крамниця не для балачок! Може, щось купиш? Чи ти зайшов просто подивитись?

— Просто подивитись, — кивнув Ерагон, згадуючи кота-перевертня. — Навряд чи мені потрібні трави.

— Це далеко не все, що я маю, — посміхнулась знахарка. — Заможне панство платить мені за любовні трунки й таке інше. Я не кажу, що вони допомагають, але люди знають про це краще. Утім, мені чомусь здається, що тобі така дурня не потрібна. Хочеш, я поворожу тобі на майбутнє? Це я також роблю для дурненьких багатих панянок.

— Ні, — посміхнувся Ерагон. — Навряд чи ви побачите моє майбутнє. Я ж не маю грошей.

— Я гадаю… — знахарка збиралася взяти з прилавка кришталеву кулю. — Хоча ні, ця штукенція в мене лише для приманки. Десь у мене тут була… Зачекай, я зараз повернуся.

І вона зникла в глибині будинку.

Повернулася знахарка геть захекана, проте зі шкіряною торбинкою в руках.

— Я давно вже цим не користувалась, тому трохи забула, де вони лежать, — сказала жінка. — А тепер сядь навпроти мене, і я тобі дещо покажу.

Ерагон знайшов стільця й присів. Солембум зблиснув очима в глибині кімнати.

Анжела постелила на прилавок ряднину й висипала з торби цілу жменю гладеньких кісточок.

— Це, — сказала вона, обережно доторкнувшись до них, — кістки з пальців дракона. Не питай, звідки вони в мене, це секрет, який я нікому не відкрию. Але, на відміну від кавової гущі, кришталевих куль чи навіть карт, вони мають справжню силу. Такі речі не брешуть, хоч іноді їх важко зрозуміти. Якщо хочеш, я можу тобі на них поворожити. Але ти маєш знати, що знання власної долі буває небезпечним. Тож вирішуй.

Ерагон із жахом поглянув на кістки. «Ось лежить те, що колись було Сапфіриним родичем, — промайнуло в нього в голові. — Але ж тут власна доля… Як можна щось вирішити, коли напевно не знаєш, чи сподобається тобі результат? І чи не краще вже жити, нічого не знаючи?»

Нарешті юнак спитав:

— А чому ви пропонуєте?

— Через Солембума, — швидко озвалась Анжела. — Тільки через нього, повір. Уже те, що він із тобою заговорив, робить тебе особливим. Адже він усе-таки кіт-перевертень, не забувай про це. До речі, я пропонувала поворожити й тим двом, що раніше з ним розмовляли. Погодилась тільки жінка. Ага, її звали Селена. Пригадую, вона ще пошкодувала, бо доля їй випала, справді, невесела. Але не думаю, що вона мені повірила.

— Селена, — вражено прошепотів Ерагон. Адже це ім’я його матері! «Невже вона була тут? Може, її доля була невесела саме через те, що вона мала мене покинути?» — думав юнак.

— А що ви їй тоді наворожили? — озвався він до знахарки.

— Це було так давно, — зітхнула Анжела. — Я вже не пригадую подробиць, бо пам'ять у мене вже не та. До того ж, я не можу тобі цього розповісти, бо ворожила тільки для неї. Але це справді було сумно бачити… Я ніколи не забуду вираз її обличчя.

Ерагон заплющив очі, намагаючись опанувати себе.

— Даремно ви нарікаєте на пам’ять, — мовив юнак, аби хоч трохи відволіктися від болючих думок. — Не така вже ви й стара.

— Ох, не обманюй себе, — зніяковіла знахарка. — Я значно старша, ніж виглядаю. А чудову зовнішність маю тому, що вживаю трави, таке от!

Посміхнувшись, Ерагон глибоко зітхнув. «Якщо моя мати ворожила на майбутнє, то я також маю це зробити», — подумав він і рішуче сказав:

— Добре, я згоден. Киньте кістки й для мене.

Анжела одразу споважніла, зібрала кістки й, заплющивши очі, нерозбірливо забелькотіла собі під носа заклинання.

— Маній! Вірда! Хугін! — гукнула вона нарешті й кинула кістки на ряднину. Ті впали безладною купкою, тьмяно виблискуючи.

Слова знахарки, певно, були з прадавньої мови, тож Ерагон зрозумів, що Анжела, скорше за все, відьма. Значить, вона казала правду з приводу ворожіння на кістках. Ішли хвилини, а знахарка продовжувала вивчати рештки дракона.

Через деякий час Анжела відкинулась на стільці й важко зітхнула. Витерши спітніле чоло, вона витягла з-під прилавка сулію з вином.

— Не хочеш ковтнути? — спитала жінка в парубка. Той заперечно похитав головою, і відьма, знизавши плечима, зробила великий ковток.

— Це найскладніший випадок у моїй практиці, — втираючи рота, сказала вона. — Ти мав рацію, твоє майбутнє важко зрозуміти. Я ніколи ще не бачила, щоб доля була такою заплутаною. Утім, я все одно таки дещо дізналася.

Наче між іншим, Солембум стрибнув на прилавок і всівся поруч, уважно спостерігаючи.

— Я почну звідси, — повільно мовила Анжела, показуючи на одну з кісток. — Бо це найлегше пояснити.

На кістці був малюнок: горизонтальна лінія з колом угорі.

— Безконечність або довге життя, — розтлумачила символ знахарка. — Такий знак у чиємусь майбутньому я бачу вперше. Найчастіше трапляється тополя чи в’яз, що означають довге життя. Але щодо тебе я не певна. Хай там як, тобі ще жити й жити…

«Жодних несподіванок для вершника? — засумнівався Ерагон. — Невже я почую тільки те, що вже знаю?»

— Далі пояснювати буде важче, бо тут усе таке заплутане, — торкнулась Анжела решти кісток. — Бачу звивисту стежку, блискавку й корабель, які важко з’єднати докупи. Наприклад, звивиста стежка означає можливість вибору, який тобі незабаром належить зробити. Далі я бачу запеклі сутички довкола тебе й через тебе. Ось титани цієї землі б’ються за твою долю. Хлопче, та на тебе чекає неабияке майбутнє! Утім, до щастя й спокою веде лише один-єдиний шлях. Не збивайся на манівці, бо ти один із небагатьох, кому вільно самому обирати свою долю. Ти маєш неабиякий дар, але водночас це велика відповідальність, що сковує міцніше за ланцюги.

Несподівано обличчя ворожки зробилося сумним.

— Але напроти твого щастя стоїть блискавка. Так, це вже гірше. Ти, мій юний друже, маєш якесь покликання, та яке саме, я не можу збагнути. Можливо, чиясь недалека смерть тобі підкаже… Проте усе з’ясується під часі подорожі, дивись! Бачиш, як оця кістка торкається тієї, що з кораблем? Тут важко помилитись. Ти приречений назавжди поїхати звідси. Куди тебе занесе, я не знаю, але до Алагезії ти вже точно не повернешся. Цього не уникнути, як би тобі не хотілося.

Її слова налякали Ерагона. «Ще одна смерть… кого ж я втрачу тепер? — хлопець відразу згадав Рорана. — І що змусить мене покинути ці землі? Куди ж я подамся? До тих заморських країв, про які знаю тільки з переказів?»

— А от із наступною кісткою вже краще, — потерла скроні Анжела. Ерагон із сумнівом глянув на троянду між рогами молодого місяця.

— У твоєму майбутньому я бачу кохання, — посміхнулася знахарка. — І неабияке, адже місяць свідчить про його силу. Не знаю, чи буде воно щасливим, але благородним, це точно. Одним словом, твоя обраниця шляхетного роду.

«Шляхетного? — подумки здивувався Ерагон. — Звідки ж вона візьметься в мене, селюка?»

— А тепер дві останні кістки, — провадила далі Анжела. — Бачиш дерево та корінець глоду, що перехрещуються між собою? Краще було б навпаки, адже це віщує неабиякі труднощі… Утім, у твоєму випадку вони просто означають зраду. І чекати її слід усередині родини, таке от.

— Роран цього не зробить! — раптом скрикнув юнак.

— А от цього я не знаю, — озвалася відьма. — Але кістки ніколи не брешуть.

Ерагона охопив сумнів, але він намагався на нього не зважати. З якого це дива Роран має його зрадити? Намагаючись заспокоїти хлопця, Анжела торкнулась його плеча, кивнувши на сулію з вином. Цього разу Ерагон таки погодився ковтнути, відчувши, як у нього відразу полегшало на душі.

— Після таких пророцтв зрадієш навіть смерті, — гірко всміхнувся він. «Роран зрадить мене? — стугоніло в його скронях. — Цього не може бути! Не може!»

— Твоя правда, — відповіла Анжела й почала сміятися. — Та не варто переживати через те, що станеться ще нескоро. Це аж ніяк не допоможе. Обіцяю, що тобі покращає, як тільки ти вийдеш на сонечко.

— Може, й так, — кисло посміхнувся юнак. «Усе це виглядає якось смішно, — думав він, — аж доки не справдиться». — Ви проказували якісь магічні слова…

— Як би я хотіла бачити твоє подальше життя! — зблиснула очима Анжела. — Тебе не надуриш! Адже ти розмовляєш із котами-перевертнями й знаєш прадавню мову! Що ж буде далі? Ага, ще на тебе чекає кохання! Зухвалий юнак, в чиїх кишенях гуляє вітер, і шляхетна панянка! Хто ж ти насправді такий?

Юнак зрозумів — кіт уже сказав Анжелі, що та має справу з вершником. Він хотів назватися Еваном, аж раптом передумав і просто сказав:

— Мене звати Ерагон.

— Це той, ким ти є, чи це твоє справжнє ім’я? — витріщила очі знахарка.

— І те, й інше, — усміхнувся Ерагон, згадавши свого тезку, першого вершника.

— Тепер твоє майбутнє цікавить мене ще дужче, — задумливо сказала Анжела. — А що то за чоловік був учора з тобою?

— Його звати Бром, — вирішив нічого не приховувати юнак.

Анжела несподівано зареготала. Насилу вгамувавши сміх, вона ковтнула із сулії й витерла з очей сльози.

— Невже той самий? — вичавила вона з себе.

— Що ви маєте на увазі? — спитав Ерагон.

— Та так, нічого, — опанувала себе знахарка, ховаючи посмішку. — Просто він, мабуть, дуже відома людина. А на вигляд такий кумедний!

— Не ображайте його! — попросив юнак. — Він кращий за всіх!

— Добре-добре, — відмахнулась Анжела. — Я й сама знаю. Коли-небудь я тобі все розповім. Але до того часу тобі треба… — вона раптом спинилась, бо між ними м’якою ходою пройшовся котисько.

— Ну? — нетерпляче спитав Ерагон.

— Слухай уважно, що я тобі скажу, — несподівано звернувся до нього Солембум. — Коли тобі, нарешті, знадобиться зброя, ти знайдеш її під деревом Меноа. А коли увесь світ здаватиметься тобі немилий, ходи до скелі Кутіан і вимов своє ім’я, аби відчинився Склеп Душ.

І перш ніж юнак устиг щось спитати, кіт-перевертень подався собі геть, граціозно виляючи хвостом.

— Я не знаю й не хочу знати, що він тобі сказав, — зауважила Анжела. — Але він говорив з тобою і саме для тебе. Тож нікому цього не розповідай.

— Здається, мені пора вже йти, — приголомшено озвався Ерагон.

— Ну, коли так, — посміхнулась Анжела. — Але якщо хочеш, то можеш залишатись тут, скільки тобі заманеться. Або ж купи щось у мене. Ні? Зрештою, ти почув чимало корисного й маєш усе як слід обмізкувати.

— Саме так, — відповів парубок, виходячи. — Дякую вам за те, що розповіли мені про моє майбутнє.

— Завжди до твоїх послуг, — мовила, посміхаючись, Анжела.

Вийшовши з крамниці, Ерагон зупинився, аби почекати, доки очі звикнуть до денного світла. Лише за кілька хвилин він зміг спокійно обдумати все почуте. Потім юнак повільно пішов вулицею, та невдовзі прискорив крок і врешті вибіг за межі Тейрма. Ноги швидко понесли його до Сапфіри.

Уже під скелею юнак нарешті покликав дракона, і той миттю спустився по нього, так само швидко піднявши нагору. Там Ерагон розповів про події сьогоднішнього дня.

— Слухай, — сумно сказав він наприкінці розповіді, — Бром таки має рацію: я справді завжди потрапляю в якусь халепу.

— Краще б ти запам’ятав те, що сказав кіт-перевертень, — відмахнулася Сапфіра. — Це куди важливіше.

— Звідки ти знаєш? — поцікавився хлопець.

— Я не впевнена, але, здається, згадані ним назви мають неабияку силу. Наприклад, Ку-ті-ан, — із насолодою вимовила Сапфіра. — Ні, ти неодмінно мусиш тримати це в пам’яті.

— Може, варто розказати про все Брому? — спитав Ерагон.

— Це вже твоя справа, — спохмурнів дракон. — Утім, гадаю, йому зовсім не обов’язково знати про твоє майбутнє. Якщо ти розкажеш про Солембума, старий засипле тебе купою запитань, на які, можливо, ти й не захочеш відповідати. А якщо ти спитаєш тільки про назви, тоді він почне цікавитись, звідки ти про них знаєш. Ти ж не зможеш сказати йому неправду?

— Ні, — погодився Ерагон. — Мабуть, я нічого йому не казатиму. Але якщо все це надто важливе, щоб його приховувати?

Вони ще довго гомоніли, аж доки не втомилися переконувати одне одного. Тоді друзі просто сіли поруч і до самісінького вечора розглядали довколишні краєвиди.

За якийсь час Ерагон уже поспішав до Тейрма й невдовзі постукав у двері Джоудового будинку.

— Ніл уже повернувся? — спитав хлопець дворецького.

— Так, сер. Гадаю, він у кабінеті, — пролунало у відповідь.

— Дякую, — кивнув юнак і подався до кабінету. Там він побачив Брома, що сидів біля каміна й пихкав люлькою.

— Як усе пройшло? — спитав Ерагон.

— Препаскудно! — буркнув Бром, не виймаючи люльки з рота.

— Але ж ви розмовляли з Брандом?

— Так, без жодних утішних наслідків. Цей торговий розпорядник — найгірший різновид бюрократа. Він дотримується найдрібніших правил, із задоволенням вигадуючи ще й свої власні, аби тільки ускладнювати людям життя! До того ж, він уважає, що робить це для загального добра.

— То він не дозволив проглянути записи? — спитав Ерагон.

— Ні, — знов буркнув Бром. — Що я йому вже тільки не казав, він залишився непохитний. Навіть відмовився від хабара, досить великого! Раніше я гадав, що непродажних вельмож узагалі не існує, а от тепер вважаю їх гіршими за звичайнісіньких мерзотників.

Старий люто запихкав димом і нерозбірливо вилаявся.

— І що ж тепер? — спитав юнак, перечекавши напад Бромової люті.

— Наступного тижня почну вчити тебе читати! — відповів той.

— А потім?

— А потім на Бранда чекатиме сюрприз, — розплився в посмішці Бром. Ерагон почав був розпитувати який саме, та старий тільки відмахнувся.

Вечеряли друзі в розкішній їдальні. Джоуд сидів по один бік столу, непривітна Гелена —

по другий. Бром із Ерагоном усілися посередині, але така позиція видалась парубкові не зовсім затишною. З обох боків було порожньо, тож єдине, що його тішило, це можливість швидкої втечі. Думка про неї заспокоювала юнака, коли той ловив на собі похмурі погляди господарки будинку.

Вечеря відбувалася в цілковитій тиші, оскільки господарі відразу ж узялися за страви. «Навіть на похороні часом буває веселіше», — мимохіть подумав Ерагон. Адже справді буває. Наприклад, у Карвахолі він відвідав чимало похоронів, і на жодних поминках не було так сумно. А тут наче нікого й не ховають, але хвилі обурення й люті, що їх випромінює Гелена, так і накривають його з головою.

Про навчання й таємні плани

Бром нашкрябав вугіллям на пергаменті абетку й показав її Ерагонові.

— Це літера «а», — сказав старий. — Запам’ятай.

Із цього дня почалась Ерагонова наука. Це було дуже цікаво, але водночас важко. Маючи багато вільного часу, а також гарного й наполегливого вчителя, юнак швидко досяг неабияких успіхів.

Невдовзі вони встановили новий розпорядок дня. Кожного ранку Ерагон прокидався, снідав на кухні, потім ішов до кабінету на заняття, де намагався запам’ятати, які звуки відповідають тим чи іншим літерам. Бувало й таке, що літери починали танцювати в нього перед очима, тож не давали юнаку зосередитись на чомусь іншому.

А надвечір вони з Бромом ішли за будинок вправлятися на мечах. Слуги та місцева малеча з подивом витріщалася на загадкових прибульців. Якщо залишалися дрібка вільного часу, тоді Ерагон повертався до своєї кімнати, де за щільно завішеними шторами вправлявся в магії.

Увесь цей час юнака дуже хвилювала доля Сапфіри, тож він ходив до неї щовечора, але їхні зустрічі були надто короткими. Удень дракон полював десь далеко за містом, адже полювати ближче — означало наражатися на небезпеку. Ерагон робив усе, що міг, хоча знав, що єдиним способом скрасити Сапфірину самотність були довгі спільні прогулянки.

Щодня в Тейрмі переказували якісь кепські новини. Прибуваючи до міста, торговці розповідали про жахливі напади вздовж усього берега. Казали, що багаті люди зникають уночі з власних домівок, а на ранок сусіди знаходять їхні спотворені тіла. Ерагон часто чув, як Бром із Джоудом пошепки обговорювали ці події, але коли юнак наближався, вони чомусь миттю замовкали.

Дні минали швидко, і незабаром закінчився перший тиждень. Здавалося, Ерагон щойно-щойно почав учитися, але вже міг читати цілі сторінки без Бромової допомоги. І хоча зараз юнак читав повільно, він знав, що невдовзі наздожене свого вчителя.

— Ти маєш з усим цим упоратись, — щоразу підбадьорював юнака незворушний Бром.

Якось старий нарешті покликав Джоуда з Ерагоном до кабінету.

— Тепер, коли ти вивчився читати, — звернувся він до хлопця, — нам слід рухатись далі.

— Що ви маєте на увазі? — здивувався Ерагон.

На Бромовому обличчі промайнула хитра посмішка.

— О-о-о, я знаю цю посмішку! — простогнав Джоуд. — Вона означає, що ми незабаром устрягнемо ще в якусь халепу!

— Ти перебільшуєш! — удавано обурився Бром. — Хоча хтозна… Одним словом, ми зробимо так… — і старий переповів друзям свій план…

— Сьогодні вночі або завтра вранці ми вирушаємо, — сказав Ерагон Сапфірі після того, як відбулася таємна нарада з Бромом.

— Усе так несподівано, — озвався дракон. — Ти впевнений, що це безпечно?

— Не знаю, — знизав плечима юнак. — Цілком можливо, що нам доведеться дати драла від місцевих воїнів…

Відчувши Сапфірине хвилювання, він спробував її заспокоїти:

— Але я гадаю, що все буде гаразд. Ми з Бромом володіємо магією та й б’ємося теж непогано…

Валяючись на ліжку, Ерагон розглядав стелю. Горло стискала якась гіркота й сум, а руки тремтіли від хвилювання. «Я не хочу покидати Тейрм, — уже засинаючи, раптом збагнув хлопець. — Тут було непогано. Я б усе віддав, аби знову не втрачати коріння… Гарно було б залишитись десь тут, живучи, як нормальні люди. Але цього, мабуть, ніколи не станеться, доки Сапфіра зі мною… Ніколи».

Уві сні Ерагон здригався від неймовірних жахіть і радісно посміхався чомусь невідомому. Несподівано йому наснився дивний сон, так, ніби він побачив світ чужими очима. Перед ним біла жінка, закута в кайдани в холодній камері. Крізь заґратоване віконце, високо під стелею, линуло місячне сяйво, освітлюючи обличчя бранки. Її щокою, неначе рідкісний діамант, скотилася самотня сльоза.

Вражений у саме серце, Ерагон прокинувся, наче отримав стусана, та й собі ледь не заплакав. Потім він знову поринув у тривожний сон.

Злодії в замку

Коли золотаве сонце вже сідало за обрій, Ерагон прокинувся ще раз. Червоні та жовтогарячі промені заполонили кімнату, спадаючи на ліжко. Вони пестили парубкові спину, і йому зовсім не хотілося вставати. Він іще трохи покуняв, але перегодом промені зникли й Ерагонові зробилося холодно. Сонце сховалось за горизонт, заливши небо яскравими барвами. Отже, час вирушати!

Ерагон закинув на спину лук і сагайдак. Меча хлопець залишив, бо той заважав під час ходи. До того ж, йому зовсім не хотілося його брати, ліпше вже скористатись стрілою чи навіть магією. Натягнувши поверх сорочки куртку, юнак ретельно її застебнув. Схоже, він трохи нервував, чекаючи, доки надворі западе темрява. Потім Ерагон обережно вийшов у коридор, пильнуючи, аби ні за що не зачепитися зброєю.

Тут до юнака приєднався Бром із мечем і палицею в руках.

Джоуд, одягнений у чорний камзол, чекав їх надворі. На поясі він мав шкіряну торбинку й елегантну рапіру. Глянувши на його зброю, Бром скептично сказав:

— Ця шпичка для жаб затонка для справжньої бійки. Що ж ти робитимеш, коли на тебе нападуть із мечем чи шпагою?

— Не мели дурниць, — відмахнувся Джоуд. — У вартових немає мечів. А ця шпичка для жаб міцніша за будь-яку шпагу.

— Ну, як знаєш, — знизав плечима Бром.

Ніби прогулюючись, вони рушили вулицею, уникаючи вартових. Ерагон почувався напружено, його серце шалено калатало. Коли друзі проходили повз крамницю Анжели, увагу юнака привернув якийсь рух на даху, але він нічого не зміг розгледіти. Несподівано в нього зачесалася долоня, змусивши парубка знову глянути на дах, але — марно.

Бром повів їх уздовж міського муру. Коли вони дісталися замку, небо вже почорніло. Дивлячись на похмурі стіни фортеці, Ерагон несподівано здригнувся, уявивши собі сумну долю ув’язнених. У цей час Джоуд, мовчки випередивши Брома, наблизився до воріт і постукав.

За хвилину заґратоване віконечко відчинилося, і з нього визирнув невдоволений вартовий.

— Чого вам? — дихнув він на прибульців запахом рому.

— Нам треба всередину, — відповів Джоуд.

— Навіщо? — набурмосився страж, пильніше оглядаючи непроханих гостей.

— Цей хлопець, — кивнув старий на Ерагона, — забув у моєму кабінеті одну дуже цінну річ. Ми мусимо її забрати.

Вартовий, якому кортіло якнайшвидше повернутися до своєї пляшки, іще більш спохмурнів.

— Ну добре, проходьте, — нарешті дозволив він. — Але дайте тому неборакові доброго прочухана.

— Неодмінно, — запевнив Джоуд, і у воротах заскреготав засув.

Проходячи повз воїна, Бром тицьнув йому в руку кілька монет.

— Дякую, — буркнув той і подався собі геть. Щойно він зник з-перед очей, Ерагон витягнув лук. Джоуд поквапив їх до головної башти, куди вони обережно рушили, дослухаючись до звуків усередині замку. Біля сховища, де зберігалися записи, Бром зупинився й посмикав за дверну клямку. Зрозуміло, що тут було замкнено, тож старий прошепотів закляття, і двері тихо прочинилися. Бром схопив зі стіни смолоскип, і друзі вбігли всередину, щільно прикривши за собою двері.

Кімната з низькою стелею була всуціль заставлена дерев’яними стелажами, на яких лежали купи паперових сувоїв. На дальній стіні виднілося заґратоване вікно. Пройшовшись кімнатою, Джоуд уважно оглянув папери.

— Сюди! — гукнув він. — Ось записи про товари, які привозилися до міста протягом останніх п’яти років. Дату позначено на воскових печатках.

— Що далі? — спитав Ерагон, задоволений, що вони так швидко знайшли потрібні папери.

— Почнемо з горішніх сувоїв і рухатимемось униз, — наказав Джоуд. — У деяких ідеться тільки про податки. На них не звертайте уваги. Нам потрібні тільки ті, де згадується олія Сейтр.

Він дістав із кишені шматок пергаменту, розстелив його на підлозі, а поруч поставив пляшечку чорнила.

— Це для записів, — пояснив старий.

Не марнуючи часу, Бром згріб із горішньої полиці сувої і, всівшись на підлозі, почав їх вивчати. Недовго думаючи, Ерагон приєднався до нього, водночас слідкуючи за дверима. Через деякий час робота видалась юнакові напрочуд важкою, бо записи в паперах відрізнялися від того, чому навчав його Бром.

Залишаючи згадки про кораблі, що мандрували тільки північними морями, друзі одразу ж відсіяли значну частину канцелярського непотребу. Утім, навіть у такий спосіб вони просувалися надто повільно, занотовуючи поодинокі згадки про прибуття олії Сейтр.

Якщо не зважати на вартового, що час від часу походжав коридором, то за дверима кімнати було тихо. Аж раптом Ерагон відчув неприємне поколювання на шиї. Він спробував не відволікатись, але дивне відчуття ніяк не зникало. Роздратований юнак звів очі й раптом аж підскочив — на підвіконні сидів маленький хлопчисько.

«Допомога потрібна?» — пролунало в Ерагоновій голові. Від несподіванки він тільки витріщив очі. Невже Солембум?

«Це ти?» — з недовірою спитав юнак.

«А хто ж іще?»

«Щось ти не зовсім схожий», — повернувся до паперів Ерагон.

Хлопчак усміхнувся, показавши гострі зуби.

«Мій вигляд не впливає на моє єство, — його зубки зблиснули в задоволеній посмішці. — Невже мене дарма називають перевертнем?»

— Що ти тут робиш? — урвав його парубок.

Хлопчик схилив голову, схоже, розмірковуючи над тим, чи треба відповідати.

«Це залежить від того, що робиш тут ти, — нарешті озвався він. — Ні, якщо просто розважаєшся читанням цього мотлоху, то будь ласка. Тоді мені тут справді нічого робити. Але якщо ви робите щось незаконне, то мушу вас попередити, що вартовий, якому ви дали хабара, уже покликав на допомогу. Тож вас, любий мій, шукають».

«Дякую, що сказав», — відповів Ерагон.

«Хіба ж я щось казав? — здивувався кіт. — Ну, гаразд. Я радив би тобі поквапитись», — і дивовижне створіння, що набрало подоби хлопчиська, уже збиралося зникнути з очей.

«А що ти мав на увазі, говорячи про дерево й склеп?» — спитав його юнак.

«Саме те, що сказав», — пролунало вже з-за вікна.

Ерагон подумки лайнувся, а вголос мовив:

— Нас уже розшукують.

— Звідки ти знаєш? — схопився Бром.

— Я підслухав вартового, — пояснив Ерагон. — Треба мерщій звідси забиратись. Можливо, вони з’ясували, що в Джоудовому кабінеті нас нема.

— Ти впевнений? — спитав Джоуд.

— Так! — гукнув Ерагон. — Вони вже йдуть сюди.

— Це не має значення, — озвався Бром, беручись за наступний сувій. — Ми мусимо закінчити свою справу!

І всі знову кинулись до роботи, ретельно гортаючи папери. Нарешті Бром пожбурив останній сувій на полицю, а Джоуд запхав свої нотатки й чорнило в торбинку. Ерагон не забув про смолоскип.

Щойно вони причинили за собою двері, як здалеку залунало гупання важких чобіт. Бром уже хотів був тікати, але несподівано зрозумів, що забув вимовити над замком закляття. Механізм клацнув саме тоді, коли троє вартових були вже поруч.

— Агов! Відійдіть від дверей! — гукнув один із них.

Удаючи подив, Бром шанобливо зробив крок назад.

— Що вам треба в цій кімнаті? — пролунало запитання, і Ерагон міцніше стис лук.

— Здається, ми просто заблукали, — вичавив із себе Джоуд, чиє чоло вкрилося краплинами поту.

— Ану ж бо, перевір кімнату, — наказав старший одному з воїнів.

Посмикавши двері, той відповів:

— Тут замкнено, сер!

— Це добре, — замислився командир загону. — Не знаю, що ви тут робите, та коли двері замкнено, то можете собі йти. Але слідом за нами.

Вояки оточили прибульців з обох боків і вивели їх на головне подвір’я.

— Очам своїм не вірю! — озирнувся на варту Ерагон. — Вони ж допомагають нам тікати!

— А тепер ідіть через цю браму, — пролунав іще один наказ уже біля центральних воріт. — Тільки не робіть дурниць. Якщо вам щось треба, то зачекайте до ранку.

Прямуючи геть, Ерагон відчував, як очі вартових свердлять їм спини, і щойно ворота зачинились, юнак аж підстрибнув від захвату.

— Спершу дійди живим додому, — похмуро відказав Бром. — А потім будеш святкувати.

Присоромлений парубок сповільнив крок, ідучи поруч зі своїми вчителями. Але вдома він не міг стримати захвату, радісно гукнувши:

— Ми це зробили!

— Так, але тепер треба з’ясувати, чи варто все це наших зусиль, — відповів Бром. Джоуд дістав із полиці географічну карту Алагезії й розгорнув її на столі.

Зліва на мапі далеко на захід простирався океан. Уздовж берега лежало гірське пасмо Хребта. Хадарацька пустеля перебувала в центрі, а на сході мапа закінчувалась. Десь там мали бути вардени. На півдні лежала Сурда, невеличка країна, що від'єдналася від імперії після занепаду вершників. Ерагон чув, що вона таємно підтримує варденів.

Біля східного кордону Сурди були Беорські гори. З давніх переказів Ерагон знав, що вони в десять разів вищі за гори Хребта, хоч і не дуже в це вірив. На схід від Беорських гір на мапі було порожньо.

Недалеко від Сурди лежали п’ять островів: Ніа, Парлім, Уден, Ілліум та Бейрланд. Ніа був скелястим виступом у морі, натомість на Бейрланді існувало маленьке містечко. Далі на північ, неподалік від Тейрма, лежав дивовижної форми острів, що називався Акулячий Зуб. Ще далі на північ було видно величезний острів, схожий на кістляву руку. Ерагон навіть без мапи згадав його назву. Це Вройнгард, прадавня батьківщина вершників, колись славетне, а тепер спорожніле місто, що стало притулком для різних чудовиськ. У центрі Вройнгарда було місто Дору Ареба.

Карвахол виглядав на мапі чорною цяткою посеред Паланкарської долини. На тій самій широті, але з другого боку рівнини, лежав ліс Ду Вельденварден. Його східні кордони губилися на мапі, так само, як і Беорські гори. На заході Ду Вельденварден було заселено, але глибини лісу залишалися безлюдними. У його нетрях причаїлись різні небезпеки, подейкують, страшніші, ніж на Хребті, і ті, хто потрапляв у цей ліс, повертались додому несповна розуму, якщо взагалі повертались.

Раптом юнак аж здригнувся, помітивши в центрі імперії місто Урубейн. Звідти країною керував Галбаторікс зі своїм драконом на ім’я Шруйкан.

— Мабуть, саме тут і живуть разаки, — тицьнув пальцем Ерагон.

— Моли Бога, щоб це був єдиний їхній притулок, — озвався Бром, розгладжуючи мапу зашкарублими пальцями.

Джоуд витяг із торбинки папери й сказав:

— Судячи з того, що я помітив у записах, олію Сейтр відправляють до кожного великого міста імперії. І отримували її здебільшого багаті ювеліри. Але як нам вийти на них без додаткової інформації?

— Гадаю, деякі міста можна відразу ж викреслити, — задумливо сказав Бром. — Разаки плентаються туди, куди їх пошле король. І так буває частенько. А отже, бути готовими до подорожі в будь-який момент вони можуть тільки тоді, коли сидітимуть на перехресті всіх шляхів. Чи не так? — старий збуджено закрокував кімнатою. — Те перехрестя має бути людним, щоб разаки могли прослизнути непоміченими, — вів далі старий. — А ще там має вирувати торгівля, аби якісь незвичні замовлення — наприклад, їжа для коней, — теж не викликали підозри.

— Ти маєш рацію, — кивнув Джоуд. — З огляду на це, ми можемо відкинути більшість північних міст. Отже, залишаються Тейрм, Джилід та Сейнон. Ми точно знаємо, що в Гейрмі їх нема, і олію навряд чи відправлятимуть північніше. Наприклад, до міста Нарда, — воно надто мале для таких замовлень. Сейнон давно відрубано від усього світу… Отже, це Джилід?

— Можливо, — припустив Бром. — Тут є певна іронія долі.

— Авжеж, — погодився Джоуд.

— А як щодо південних міст? — спитав Ерагон.

— Давай поглянемо, — озвався Джоуд. — У нас залишається Урубейн, але нам він не підходить. Якби при дворі Галбаторікса бодай хтось помер від олії Сейтр, то всі одразу б здогадалися, що її закуповують великими партіями. Але в нас залишається ціла купа міст, і будь-яке з них може бути тим, яке ми шукаємо!

— Так, — кивнув Ерагон, — але олію відправляли не до всіх. У записах згадуються лише Куаста, Драс-Леона, Аруфс та Белатона. Перше разакам не підходить, адже місто зусібіч оточене горами. Аруфс так само, як і Сейнон, ізольовано, хоча він і є центром торгівлі. Залишаються Белатона й Драс-Леона, розташовані недалеко одне від одного. Як на мене, для разаків була б найзручнішою Драс-Леона.

— І через неї проходять усі товарні шляхи імперії, — додав Джоуд. — Це справді непогана схованка для разаків.

— Отже, Драс-Леона, — сказав Бром, запалюючи люльку. — А що про неї є в записах?

— Ага, ось! — озвався Джоуд, зазирнувши в пергамент. — На початку року було цілих три поставки олії Сейтр до Драс-Леони. Її відправляли щодватижні, і кожного разу її перевозив один і той самий торговець. Так само було минулого року й позаторік. Навряд чи знайдеться ювелір або навіть ціла компанія ювелірів, у яких вистачило б грошей на таку кількість олії.

— А як щодо Джиліда? — звів брови Бром.

— Звідти дуже важко дістатися вглиб країни, — озвався Джоуд. — До того ж, за останні роки олію там замовляли тільки двічі, — якусь мить подумавши, він додав: — Але ми забули про Хелгрінд.

— Ну звісно, Темні Ворота, — спохмурнів Бром. — Давненько я про них не чував. Але все ж таки мені здається, що для разаків Драс-Леона — найбільш підходяща місцина. Тож ми рушимо саме туди.

Від несподіванки Ерагон аж присів, забувши розпитатися про невідомий йому Хелгрінд. «Я сподівався на швидке переслідування, — розгублено думав юнак. — А тут Драс-Леона… Це ж біс знає де!»

Рішуче згорнувши мапу, Джоуд передав її Бромові.

— Гадаю, вона тобі знадобиться, — сказав старий. — Адже ти частіше мандруєш невідомими землями.

Кивнувши на знак згоди, Бром прийняв подарунок.

— Узагалі, це неправильно, що ви йдете без мене, — сумно посміхнувся Джоуд. — Глибоко в душі я хочу бути з вами, але життя нагадує про мій вік та обов’язки.

— Я знаю, друже, — відповів Бром. — Ти й так чимало зробив для нашої справи, тож час тепер попрацювати молодим.

— А як же ти? — нагадав Джоуд. — Твоя мандрівка коли-небудь закінчиться?

— Та я вже бачу її кінець, — глухо мовив старий. Він загасив люльку, і незабаром геть виснажені друзі розійшлися по своїх кімнатах. Перш ніж заснути, Ерагон подумки переповів Сапфірі все, що сталося цієї ночі.

Дорога помилка

Уранці Ерагон із Бромом почали ладнатися в дорогу. Джоуд вийшов попрощатися з ними, а Гелена спостерігала за друзями з ґанку. Чоловіки міцно потисли одне одному руки.

— Я сумуватиму за тобою, друже, — сказав Джоуд.

— А я за тобою, — захриплим голосом озвався Бром. Потім, схиливши голову, він звернувся до Гелени: — Дякую за вашу гостинність. Це було так люб’язно з вашого боку.

Господарка зашарілася, і Ерагон подумав, що вона зараз вліпить Бромові ляпаса.

— У вас чудовий чоловік, тож подбайте про нього, — вів далі старий. — На світі залишилося мало таких відданих і хоробрих чоловіків, як він. Але навіть йому несила пережити лихі часи без підтримки людей, які його люблять. Тож раджу вам про це подумати.

Обличчя Гелени миттю перекосила гримаса обурення. Вона роздратовано зблиснула очима і з гуркотом зачинила за собою двері. Зітхнувши, Джоуд пригладив волосся. Ерагон і собі подякував за допомогу, а потім виліз на Кадока. Господар іще раз побажав їм доброї дороги, і вони з Бромом нарешті вирушили.

Крізь південну браму Тейрма прибульців випустили без зайвих слів. Минаючи вартових, Ерагон зненацька помітив під муром якийсь рух. Причаївшись і вимахуючи хвостом, там сидів Солембум. Кіт-перевертень, як завжди, невдоволено кліпнув на хлопця.

— А хто такі коти-перевертні? — спитав Ерагон, відводячи погляд від примхливої істоти.

— Чому ти питаєш? — здивувався Бром.

— Бо я чув, як у Тейрмі хтось про них згадував, — пояснив юнак. — Хіба вони існують?

— Аякже! — обурився старий. — За доби вершників їх шанували не менше, ніж драконів. Коти-перевертні часто супроводжували королів та ельфів, хоча їх ніхто не примушував цього робити. Мало хто знав про них щось достеменно. Гадаю, зараз їх уже куди менше.

— А вони вміли користуватися магією? — не вгавав юнак.

— Ніхто цього тобі не скаже, але вони робили дивовижні речі, — терпляче пояснив Бром. — Коти-перевертні завжди знали, що й де має статися, і так чи інакше брали в тих подіях участь, — Бром глибше насунув капюшон, ховаючись від пронизливого вітру.

— А що таке Хелгрінд? — знову спитав Ерагон.

— Побачиш сам, коли прибудемо до Драс-Леони, — неохоче відказав старий, закутуючись у каптур.

Коли Тейрм зник із поля зору, Ерагон подумки покликав: «Сапфіро!». Кінь під ним збентежено нашорошив вуха.

Сапфіра миттю озвалася й мерщій полетіла їм назустріч. Обидва мандрівники побачили, як вона розмитою чорною цяткою відокремилась від хмари, і незабаром її крила вже розсікали повітря зовсім поруч. Сонячні промені лягали на тонку шкіру, і перетинки крил здавалися напівпрозорими. Здійнявши куряву, дракон плавно приземлився.

— Я повернуся до обіду, — сказав Ерагон, передаючи Бромові свого коня.

Старий нервово кивнув.

— Бажаю приємно провести час, — мовив він і, глянувши на Сапфіру, додав: — Радий тебе бачити.

— Взаємно, — сухо мовила та.

Ерагон виліз драконові на плечі, міцно схопившись руками за шию, і за мить обоє були вже в повітрі. Сапфіра впевнено розсікала небо, здіймаючи хвостом повітряні хвилі.

— Тримайся! — гукнула вона Ерагону й, дико загарчавши, описала величезну петлю. Стиснувши дракона самими ногами, хлопець здійняв руки вгору й радісно закричав.

— А я не знав, що можу літати без сідла! — збуджено гукнув Ерагон до Сапфіри.

— Я теж не знала, — озвалася та, захихотівши. Юнак міцно обійняв дракона за шию, й вони стрімголов помчали вперед.

Невдовзі відсутність сідла стала помітнішою — ноги почало пекти, а руки й обличчя закоцюбли від холоду. Тепла Сапфірина шкіра вже не захищала юнака від скаженого вітру. Коли вони приземлились, Ерагон зіщулився й поспішив знайти якусь сонячну місцинку. Під час обіду юнак спитав у Сапфіри:

— Ти не проти, якщо далі я їхатиму на Кадоці?

Парубок знову вирішив розпитатися в Брома про його минуле.

— Не проти, якщо потім усе мені розкажеш, — погодився дракон, і Ерагон навіть не здивувався, що той читає його думки. Через цей зв’язок від Сапфіри було годі щось приховати. Попоївши, вони з Бромом рушили далі, а дракон летів попереду.

— Я хотів би з вами поговорити, — нарешті озвався хлопець, притримуючи коня. — Я збирався зробити це ще тоді, як ми приїхали до Тейрма, але вирішив зачекати.

— Поговорити про що? — спитав Бром.

— Останнім часом я почув багато такого, що було мені незрозуміле, — обережно почав Ерагон. — Наприклад, хто ваші друзі і чому ви ховалися в Карвахолі? Я довіряю вам, але маю знати більше і про вас, і про те, що ви насправді робите. Що ви вкрали в Джиліді і що таке туата ду оротрім, якому ви мене навчаєте? Гадаю, після всього, що сталося, я маю право на пояснення.

— Отже, ти нас підслуховував, — мовив Бром.

— Тільки одного разу.

— Бачу, на сором’язливість ти не хворієш, — похмуро гмукнув старий. — А чому ти гадаєш, що це якось стосується тебе?

— Взагалі-то, я так не думаю, — погодився Ерагон. — Просто дивно, що саме тоді, як ви ховалися в Карвахолі, я знайшов Сапфірине яйце. До того ж, ви багато знаєте про драконів… Чим більше я про це думаю, тим менше мені віриться у випадковість. Існують також інші підказки, на які я раніше не звертав уваги, але тепер усе стає на свої місця. Наприклад, ви передбачили напад разаків, а самі вони втекли, щойно ви до них наблизилися. Також я впевнений, що ви якось причетні до появи Сапфіриного яйця. Ви ж нічого не розповіли, і ми з Сапфірою не можемо й далі нічого не знати.

— А ти не міг би трохи зачекати? — Бром зупинив свого Сніговія. Та юнак уперто похитав головою, і старий скрушно зітхнув: — Було б значно легше, якби ти не ставився до світу з підозрою, — мовив він. — Утім, тоді б ти мене не цікавив.

Ерагон не був упевнений в тому, що це похвала, тому вирішив нічого не відповідати.

— Добре, я розповім тобі, — вирішив Бром, закурюючи люльку й пихкаючи димом. — Але розкрити всі таємниці я не можу.

Ерагон спробував був заперечити, проте старий спинив його жестом.

— Це зовсім не тому, що я хочу приховати від тебе якісь факти, а тому, що більшість секретів мені не належать, — пояснив він. — Нехай про них тобі розповість хтось інший.

— Гаразд, — погодився хлопець. — Тоді поясніть хоча б те, що можете.

— Ти впевнений? — перепитав Бром. — Не ображайся, але я маю вагомі причини для мовчанки. Одним словом, я захищав тебе від темних сил, які будь-кого можуть розірвати на шматки. Коли ти про них дізнаєшся, то назавжди втратиш спокій. Але зможеш обрати ту чи іншу позицію. То ти справді хочеш усе це знати?

— Я не можу жити в темряві, — тихо мовив Ерагон.

— Ну що ж, це гарні слова, — кивнув Бром. — Гаразд. Отже, знай, що в Алагезії триває війна між варденами та імперією. Однак це далеко не поодинокі сутички, друже мій. Вони зійшлися в смертельному двобої… І все через тебе.

— Через мене? — вигукнув Ерагон. — Але ж це неможливо! Я не маю з ними нічого спільного!

— Зараз не маєш, — уточнив старий. — Утім, б’ються вони саме за тебе. Вардени з імперією прагнуть не влади чи нових земель. Їхня мета — підкорити нове покоління вершників, до якого ти належиш. Той, хто керуватиме ними, стане єдиним господарем Алагезії.

Ерагон марно намагався зрозуміти те, що каже йому Бром. Невже стільки людей цікавляться ним і Сапфірою? Адже допіру ніхто, окрім Брома, не переймався його долею. Сама думка про те, що за нього б’ються імперія й вардени, була такою дикою, що не трималася в голові.

— Але ж усіх вершників, за винятком тих, що стали на бік Галбаторікса, було вбито, — нарешті озвався юнак. — До того ж, вершники короля теж, здається, загинули. І в Карвахолі ви говорили, що в Алагезії немає драконів.

— Я збрехав, — пояснив Бром. — Так, вершники зникли, але в Галбаторікса залишалося три драконячих яйця. А відколи народилася Сапфіра — у нього є тільки два. Король заволодів тими яйцями під час останньої битви з вершниками.

— Тож невдовзі з’являться ще два вершники, що служитимуть королю? — злякався Ерагон.

— Саме так, — підтвердив Бром. — І якраз тому тепер тривають смертельні перегони. Галбаторікс шукає людей, для яких призначено ті яйця, а вардени будь-що намагаються вбити їх, як потенційних вершників, або викрасти яйця.

— Але звідки ж узялося Сапфірине яйце? — спитав юнак. — Невже хтось украв його в короля? І чому ви про це не знаєте?

— Надто багато питань, — зітхнув Бром. — Ця історія має перший розділ, події якого відбувалися задовго до твого народження. Тоді я був молодий і, зрозуміло, не такий розумний. Я ненавидів імперію, на те було багато причин, тому всіма можливими способами намагався робити їй шкоду. Мої переконання привели мене до вченого, до Джоуда, який знайшов книгу, де було написано про таємну лазівку до замку Галбаторікса. Зрадівши, я познайомив його зі своїми друзями варденами, і вони разом спланували викрадення яйця.

«Он як! Вардени!» — подумки відзначив Ерагон.

— Утім, щось пішло не так, і викрасти пощастило тільки одне яйце. Наш шпигун утік і більше ніколи не повертався до варденів. Тому знайти його, повернувши яйце, було наказано нам із Джоудом.

Бром замислено дивився в далечінь, його голос захрип.

— Напевно, це були найдовші пошуки, які знала історія. Де ми тільки не були! Нам довелося битися і з разаками, і з Морзаном, останнім із клятвопорушників, найвідданішим слугою короля.

— З Морзаном? — перепитав Ерагон. — Але ж це той, хто багато років назад виказав вершників Галбаторіксу!

— Ну то й що? — не зрозумів Бром. — Так, він був старий, але дужий і жорстокий. Ми вже зустрічалися з ним під час бою, тому пошуки яйця… Словом, це було дещо особисте. Коли я дізнався, що яйце бачили в Джиліді, то вирушив туди й бився з Морзаном за право володіти ним. Це була запекла битва, але врешті-решт я переміг. Під час бою Джоуд десь зник. Шукати його в мене не було часу, тому я повернувся з яйцем до варденів, що доручили мені піклуватися про майбутнього вершника. Я погодився й вирішив сховатися в Карвахолі, де вже бував раніше. Мені здавалося, що з часом вардени озвуться, проте я так і не дочекався від них звістки.

— Але як же все-таки Сапфірине яйце опинилося на Хребті? Невже в короля викрали ще одне? — спитав Ерагон.

— Навряд чи, — буркнув Бром. — Він так трясеться над тими яйцями, що спроба викрасти їх була б рівна самогубству. Ні, Сапфіра народилася з яйця, яке було у варденів. Гадаю, що хтось за допомогою магії спробував переправити його до мене. Але посланців перехопила імперія, пославши за ними разаків. Певно, я зруйнував чимало їхніх планів!

— То разаки приходили до Карвахола не по мою душу? — здивувався Ерагон.

— Звісно, ні, — озвався Бром. — Якби дурний Слоун тримав язика за зубами, вони б навіть не дізналися про тебе й про твою знахідку. І все пішло б зовсім інакше. Отже, у певному сенсі ти врятував мені життя. Якби разаки не взялися за тебе, вони заскочили б мене зненацька, і тоді кінець Брому-казкарю! А втекли вони тому, що я сильніший за них, особливо вдень. За інших обставин вони б просто мене закатували, розпитуючи про яйце.

— І ви розповіли варденам про мене? — спитав Ерагон.

— Так, — відповів Бром. — Я впевнений, що вони хочуть з тобою зустрітися.

— Але ж ви цього не хочете?

— Ні, не хочу, — похитав головою старий.

— Чому? — вигукнув юнак. — Адже значно безпечніше бути з варденами, ніж ганятися за разаками!

— Ні, вардени теж небезпечні, — уперто мовив Бром. — Якщо ми з’явимось до них, то нас обов’язково втягнуть в якісь махінації. Їхні ватажки відразу ж пошлють тебе на завдання, щоб ти довів власну значущість. А раптом ти не впораєшся? Ні, ти мусиш як слід загартуватись, перш ніж зустрітися з ними. Принаймні зараз, коли ми переслідуємо разаків, я не боюсь, що хтось підсипе тобі в тарілку отрути.

Старий скривився від обурення.

— До того ж, — не втримався він від посмішки, — хіба тобі не подобається моя наука? Ти виглядаєш таким щасливим! Зрозумій, туата ду оротрім — це початкова школа. Тож давай я спершу допоможу тобі знешкодити разаків, а потім уже роби як знаєш.

— Що це означає? — захвилювався Ерагон.

— Це означає, що ти сам вирішуватимеш, чи приєднуватися тобі до варденів, чи ні, — пояснив Бром. — Хоча, убивши разаків, ти не матимеш великого вибору. Доведеться або ховатися у варденів, або тікати до Сурди, або ж прохати в короля пощади й пристати до його війська. Зрештою, навіть якщо ти не вб’єш разаків, цього вибору тобі не уникнути.

Ерагонові здалося, що найкраще було б піти до варденів, але присвятити все своє життя боротьбі з імперією йому не хотілося. Обміркувавши Бромові слова, він нарешті озвався:

— Ви так і не сказали, звідки знаєте про драконів!

— Не сказав, — посміхнувшись, погодився Бром. — Залишмо це до наступного разу.

«Але чому саме я? — не міг збагнути Ерагон. — Невже я такий особливий, що маю стати вершником?» Не витримавши, він спитав:

— А ви знали мою матусю?

— Так, знав, — насупився старий.

— Яка вона була?

— Така ж гордовита, як і Герроу, — зітхнув Бром. — Зрештою, саме цей рідкісний дар її й убив… Вона завжди допомагала бідним, як би не важко було їй самій.

— Отже, ви її добре знали? — ошелешено мовив Ерагон.

— Надто добре, щоб сумувати за нею, — пролунало у відповідь.

Вражений юнак притримав коня й замислився, згадуючи ті часи, коли вважав Брома звичайним собі сільським байкарем. Він чи не вперше збагнув, як сильно помилявся.

Перегодом Ерагон розповів Сапфірі все почуте. Її зацікавили Бромові одкровення, але згадка про те, що вона колись була власністю короля, примусила Сапфіру здригнутися.

— Отже, ти маєш радіти, що не залишився в Карвахолі, — сказала вона. — Уяви собі, які можливості ти би втратив!

Юнак удавано злякався, а потім розреготався у відповідь.

Невдовзі друзі спинилися й почали лаштуватися на нічліг. Ерагон подався по воду, а Бром порався з вечерею. Кружляючи довкола табору, юнак шукав бодай маленький струмок, аж раптом натрапив на невеличкий потічок. Присівши на березі, він занурив пальці у воду, милуючись бризками й прислухаючись до лагідної мелодії нічної природи. «Тут усе залишиться таким само неторканим навіть тоді, коли я загину», — чомусь подумав Ерагон.

Раптом його увагу привернули якісь підозрілі сліди на другому боці струмка. Вони були дуже великі й дивні. Зацікавлений юнак перескочив через потік, але на березі несподівано послизнувся й полетів на землю сторч головою. Падаючи, він із жахом відчув, як у нього хруснув зап’ясток, а руку пронизав пекучий біль.

Стиснувши зуби, юнак вилаявся й насилу звівся на ноги.

«Ерагоне! — почувся голос Сапфіри. — Що з тобою?»

«Та ось, руку здуру зламав», — озвався той.

«Я вже лечу», — закричав дракон.

«Не треба, я сам дійду, — скривився хлопець. — До того ж, тут такі хащі, крізь які тобі не продертися».

«Добре, тоді поквапся», — дракон подумки вказав юнакові найкоротший шлях.

Застогнавши від болю, Ерагон примусив себе рухатись. Кляті сліди були за кілька футів від нього.

Хлопець зрозумів, що це відбитки підкутих чобіт! «Ургали!» — спересердя сплюнув він, шкодуючи за своїм мечем і розуміючи, що лук йому тепер теж не знадобиться. Натомість він подумки загукав: «Сапфіро! Тут ургали! Захисти Брома!».

Насилу перестрибнувши струмок, Ерагон помчав до табору, дістаючи на ходу ножа. За кожним кущем хлопцеві ввижалися вороги. «Сподіваюся, там був лише один ургал», — промайнуло йому в голові. Прибігши до табору, він ледь устиг пригнутись, коли Сапфірин хвіст просвистів у нього над маківкою.

— Тихо! Це я! — скрикнув юнак.

— Ой, вибач! — озвалась Сапфіра. Вона склала свої крила на грудях, готуючись зустріти ворога.

— Вибач? — обурився Ерагон, підскочивши до неї. — Ти ж могла мене вбити! А де Бром?

— Я тут, — пролунав ледь чутно голос старого. — Скажи своєму дурнуватому дракону, щоб випустив мене з-під своїх крил!

— Випусти його! — махнув Ерагон. — Ти що, не попередила старого?

— Я не встигла, — засоромилась Сапфіра. — Це було так несподівано.

Вона підняла крила догори, і з-під них випав розлючений Бром.

— Я знайшов сліди ургалів, — пояснив хлопець. — І вони свіжі.

— Сідлай коней, — схопився старий. — Ми вшиваємось звідси.

Він загасив вогнище й аж тоді помітив, що Ерагон не зрушив з місця:

— Чого ти стовбичиш? Що з твоєю рукою?

— Зламав зап’ясток, — похитуючись, відповів той.

Бром вилаявся й допоміг юнакові вилізти на Кадока.

— Руку треба якнайшвидше перев’язати. А зараз спробуй нею не рухати, — порадив він і звернувся до Сапфіри: — Уже сутеніє, тож можеш летіти не ховаючись, прямісінько над нами. А якщо ми натрапимо на ургалів, то вони добре подумають, перш ніж напасти на дракона.

— І нехай собі думають, — здіймаючись у небо, відказала Сапфіра. — Інакше в цьому житті в них більше не буде такої можливості.

Темрява насувалася швидко, стомлені коні часто шкопиртали, а Ерагонова рука набрякла й почервоніла. Не витримавши, Бром зупинився.

— Ти чув? — раптом спитав він. Здалеку долинув слабкий звук мисливського ріжка.

— Мабуть, вони знайшли нашу стоянку, — захвилювався Бром, — і Сапфірині сліди теж. Тепер вони женуться за нами. Та-а-к, вони не покинуть своєї здобичі.

Звуки ріжка пролунали вже ближче. Ерагон нажахано здригнувся.

— Хоч-не-хоч, треба давати драла, — роззирнувся навсібіч Бром. Звівши голову, він несподівано подумки гукнув до Сапфіри. Та швидко приземлилась, сівши біля друзів.

— Залиш коня, — наказав старий парубкові. — Полетиш із нею. Так буде безпечніше.

— А як же ти? — гукнув Ерагон.

— За мене не хвилюйся! Лети! — закричав на ходу Бром, ударивши Сніговія по боках ногами. Сапфіра, здійнявшись з Ерагоном на спині, попрямувала слідом за ним.

Вони стрімголов мчали за Бромом, аж раптом ріжки загули прямісінько під ними, накривши Ерагона хвилею жаху. Старий продирався внизу крізь хащі, щосили підганяючи коней. Несподівано ворожі звуки стихли.

«Де ж ургали?» — дослухався юнак, але ріжок знову озвався, проте цього разу десь далеко, і юнак із полегшенням видихнув, припавши до Сапфіриної шиї. Було видно, як Бром притишив коней.

— Здається, відірвались? — озвався Ерагон до дракона.

— Можливо, але ми не будемо зупинятись, аж доки… — її голос заглушили раптові звуки ріжка. Ерагон аж підскочив від несподіванки, а Бром унизу почав шалено хльоскати коней. Рогаті потвори на своїх скакунах, перегукуючись, висипали на шлях. Вони швидко наздоганяли старого, і було видно, що він від них не втече.

— Треба щось робити! — закричав Ерагон.

— Що саме? — відгукнулась Сапфіра, потужно змахуючи крилами.

— Сідай прямісінько перед ургалами!

— Ти з глузду з’їхав? — спитав дракон.

— Кажу ж тобі, сідай! — наполягав юнак. — Я знаю, що роблю! Вони зараз схоплять Брома!

— Ну, добре, — зважилась Сапфіра, стишуючи свій лет і готуючись сісти на шлях. Тим часом Ерагон напружився, відчуваючи всередині себе вже знайомий опір, що віщував народження магії.

А знизу галасливою юрбою мчали ургали, наздоганяючи Брома, тож хлопець нарешті гукнув:

— Давай!

Тієї ж миті Сапфіра склала крила й, каменем упавши вниз, приземлилася перед нападниками, здійнявши хмару куряви.

Ургали стривожено заґелґотіли, припиняючи гонитву. Побачивши дракона, їхні коні перестали слухатись господарів. Але потвори, трохи оговтавшись, скочили на землю й посунули на Сапфіру, тримаючи мечі у волохатих руках.

І хоча їхні пики спотворювала гримаса люті, на них блукали глузливі посмішки. Ургалів було не більше десяти, і Ерагон не розумів, чому вони не бояться дракона. Адже вони мусили дати драла, побачивши грізну тварину! Невже вони спробують напасти?

Несподівано найбільший з ургалів зробив крок уперед і, бризкаючи слиною, сказав:

— Чоловіче, наш володар хоче з тобою поговорити!

Потвора вимовляла слова так, наче у неї в роті була купа каміння.

— Це пастка! — застерегла Сапфіра. — Не звертай на нього уваги.

— Давай принаймні послухаємо, що він казатиме, — заперечив юнак, гукнувши до ургала: — А хто ваш володар?

— Такий черв’як, як ти, не гідний знати його імені, — визвірився ургал. — Він володар землі та неба. Для нього ти — всього лиш нікчемна комаха. Але він хоче бачити тебе живим. Тож радій, що маєш таку честь!

— Живим мене не візьмеш! — відрізав Ерагон, пригадавши бійку в Язуаці. — Навіть якщо твій господар сам Смерк, я не хочу з ним говорити!

— Ти робиш велику помилку, — загарчав ургал, зблиснувши іклами. — Від нього не втечеш, і рано чи пізно ти таки постанеш перед ним. А якщо будеш опиратися, то помреш у страшних муках.

Слухаючи потвору, Ерагон дивувався з того, що комусь узагалі пощастило об’єднати ургалів укупу. Невже існує якась третя сила, потужніша за імперію з варденами?

— Не треба мене лякати! — нарешті гукнув юнак. — Нехай ваш володар хоч сказиться, чекаючи на мене, але мені начхати!

На мить ургали аж уклякли, обурені такою зухвалістю, а потім із галасом кинулись на Сапфіру.

— Джиєрда! — крикнув Ерагон, підвівшись над шиєю дракона й скидаючи вперед руку.

— Ні! — скрикнула Сапфіра, та було вже надто пізно.

Юнакова долоня зблиснула загадковим сяйвом, і нападники зупинились. Тієї ж миті з Ерагонової руки вилетіли сліпучі промені світла, вразивши ургалів у живіт. Якась невидима сила пожбурила їх на дерева, а знесилений юнак сповз із дракона на землю. Його розум потьмарився, і, коли Сапфіра понуро над ним схилилась, хлопець зрозумів, як далеко він зайшов. Для того, щоб відбити напад десятьох ургалів, знадобилось напрочуд багато енергії. Ерагона охопив жах, він намагався не втратити пам’ять.

Бічним зором він помітив, як один із нападників, похитуючись, звівся на ноги, не випускаючи меча з рук. Ерагон хотів попередити Сапфіру, але був занадто слабкий. Скрадаючись, ургал обережно оминув хвіст дракона і здійняв меч над його шиєю.

— Ні! — скрикнув юнак.

З диким ревом Сапфіра блискавично озирнулася й змахнула лапою. А вже наступної миті розпанахана гострими пазурами потвора впала на землю.

Клацнувши іклами, Сапфіра повернулася до Ерагона. Узявши юнака закривавленими лапами, дракон загарчав і здійнявся в повітря. Вони помчали крізь ніч, що обернулася для Ерагона на сповнене болем марево. Змахи крил заколисували парубка, і він з останніх сил дослухався до заспокійливого ритму: вгору — вниз, вгору — вниз, вгору — вниз…

Коли Сапфіра нарешті приземлилась, Ерагон, не повертаючись до тями, почув голос Брома. Він не слухав, про що той каже, але схоже було на те, що старий із драконом щось вирішували, оскільки невдовзі Сапфіра знову здійнялася в небо.

Перегодом тривожні марення таки поступилися місцем глибокому сну, і Ерагон наче поринув у небуття.

У мареві сну

Остаточно не прокинувшись, юнак поворухнувся під ковдрою. Йому страшенно не хотілось розплющувати очей, аж раптом у його свідомості промайнула тривожна думка. Як він сюди потрапив? Спантеличений, він щільніше загорнувся в ковдру й несподівано відчув, що з його рукою щось негаразд. Поворухнувши зап’ястком, юнак ледь не скрикнув від болю. «Ургали!» — промайнула в голові згадка, і він рвучко звівся.

Довкола була невеличка галявина, де палахкотіло багаття, а від казанка долинали м’ясні пахощі. На сусідній гілці вуркотіла білка, прямо біля постелі лежав лук і сагайдак. Ерагон спробував був підвестись, але тільки скривився: усе тіло пекло, воно аж тремтіло від знемоги. Пошкоджена рука була туго перев’язана.

«Де ж усі?» — заклопотано подумав юнак. Він спробував гукнути Сапфіру, але не зміг. Раптом він відчув шалений голод і заходився коло казанка з м’ясом. Не наївшись, Ерагон вирішив понишпорити ще і в торбах, сподіваючись знайти там бодай якісь харчі, але довкола не було ані коней, ані самих друзів. «Хотів би я знати, що все це означає», — стривожився Ерагон.

Потинявшись трохи галявиною, парубок згорнув свою ковдру й утомлено присів під деревом, погляджаючи на небо. Час спливав, а Сапфіра з Бромом усе не з’являлись. «Що ж сталося?» — не міг зрозуміти Ерагон.

За якийсь час юнак зовсім занудьгував і вирішив роззирнутися довкола. Зробивши кількадесят кроків, він сів перепочити під ялинкою на великому валуні. У западині каменя виблискувала прозора росяна вода. Милуючись її красою, Ерагон несподівано згадав, що є магічне бачення, про яке йому розповідав Бром. «Може, мені хоч у такий спосіб пощастить побачити Сапфіру, — подумав хлопець. — Бром казав, що це бачення вимагає чимало енергії, але ж я сильніший за старого». Зітхнувши, він заплющив очі, намагаючись викликати в уяві образ дракона.

— Драумр копа! — вимовив Ерагон і глянув на воду. Її поверхня, що була вкрита грайливими брижами, раптом застигла під натиском невидимої сили. Трохи перегодом у ній з’явився образ Сапфіри. За білою завісою хмар Ерагон побачив і Брома, що летів верхи на драконі: борода старого розвивалася в повітрі, а на колінах він тримав меч.

«Отже, вони живі-здорові», — знеможено відкинувся Ерагон, і видіння зникло. Трохи перепочивши, юнак знову схилився до води. «Роране, де ти?» — прошепотів він, вимовляючи закляття.

Поверхня води знову застигла, і Ерагон побачив свого брата. Той сидів на стільці, зникаючи в білих хмарах, а його чоло вкривали зморшки. Вони робили Рорана дуже схожим на Герроу.

З болем у серці юнак пильно вдивлявся в рідне обличчя, аж доки те повільно не зникло. «Цікаво, чи він ще й досі в Терінсфорді? — подумав Ерагон. — Чи, може, там, де я ніколи й не був…»

Від напруги, якої вимагала магія, юнак неабияк стомився. Зітхнувши, він деякий час сидів нерухомо, аж раптом у нього промайнула божевільна думка. «А якщо глянути на мої власні фантазії? — посміхнувся Ерагон. — Або побачити колишні сни! Може, я зрозумію, що в мене в голові?»

Ця ідея була надто приваблива, аби від неї відмовлятись. Тож хлопець знову застиг над водою. На що ж би його подивитись? Він перебрав кілька варіантів, але відкинув усі, згадавши давній сон про жінку в темниці.

Подумки відтворивши сновидіння, Ерагон вимовив магічні слова й глянув на воду. Утім, нічого не сталося. Розчарований, він хотів був урвати сеанс, як дзеркальна поверхня раптово потьмяніла й застигла. У глибині видіння замерехтіло полум’я свічки, освітлюючи камеру з кам’яними стінами. Жінка з його сну скоцюрбилась на вузькому ліжку. Аж ось вона підвела голову й, відкинувши пасмо волосся, глянула прямісінько на хлопця. Здригнувшись, той аж застиг, коли їхні погляди зустрілись. Потім жінка затремтіла й знесилено впала на ліжко.

Вода знову зробилась звичайною. Ерагон похитнувся, ледь утримавшись на ногах. «Цього не може бути! — вражено думав він, хапаючи ротом повітря. — Адже вона несправжня, вона мені просто наснилася! Звідки ж тоді вона знає, що я на неї дивлюсь? І звідки ця в’язниця, яку я ніколи не бачив? Може, все інше мені теж примарилось?»

Його думки урвали ритмічні удари Сапфіриних крил. Ерагон поспішив на галявину й прибіг туди саме тоді, коли Сапфіра сідала. Верхи на драконові сидів Бром із закривавленим мечем, зовсім так само, як у його видінні. Бромове обличчя перекосилось від люті, а борода була забруднена в кров.

— Що трапилось? — гукнув переляканий Ерагон.

— Що трапилось! — гаркнув старий. — Те, що мені довелося розхльобувати ту кашу, яку ти заварив!

Старий рубонув мечем повітря, і з леза бризнули краплі крові.

— Ти хоч уявляєш, що накоїв своєю витівкою? Уявляєш?

— Я не дав ургалам зловити вас, — твердо сказав Ерагон.

— Згоден, — кивнув Бром. — Але ж той магічний фокус ледь тебе не вбив! Ти проспав два дні. Друже, там було дванадцять ургалів! Уявляєш? Дванадцять! Але ти закинув їх аж до Тейрма… І чим ти думав? Хіба не краще було влучити в них камінцем? Просто розігнати їх по лісу, і все! А так я вже два дні їх шукаю! І не можу це зробити навіть із Сапфіриною допомогою, троє втекли!

— Я не хотів їх убивати, — сказав Ерагон, спалахнувши від сорому.

— В Язуаці ти так не думав, — нагадав йому Бром.

— Тоді в мене не було вибору, і я ще не контролював магічної сили, — спробував виправдатися юнак. — Але цього разу… Одним словом, це було вже занадто.

— Занадто? — вигукнув старий. — Аж ніяк, любий мій, ті ургали не були б такі милосердні до тебе! Ну навіщо, навіщо ти до них вийшов?

— Ви сказали, що ургали помітили Сапфірині сліди, — озвався Ерагон. — Отже тоді не важило, чи побачать вони мене, чи ні.

— Я тільки припустив, що вони знайшли її сліди, — знеможено сказав Бром. — Ми не знали цього напевно. Ургали могли вирішити, що натрапили на сліди якихось мандрівників. Аж раптом ти вискочив на своєму драконі, наче Пилип з конопель! Оскільки ти дав їм утекти, вони тепер вештаються країною й пускають поголос! Тепер імперія точно про нас дізнається!

Бром у відчаї звів руки до неба.

— Після цього, хлопче, ти не маєш права називатися вершником, — зненацька сказав він, витираючи меч якоюсь ганчіркою.

Ерагон стояв приголомшений. Він звернувся до Сапфіри, але почув єдину відповідь:

— Говори з Бромом.

Приречено зітхнувши, юнак таки наважився звернутись до старого.

— Може, вам полегшає, якщо я вибачусь? — обережно спитав він.

— Ні, не полегшає, — озвався той, ховаючи меча в піхви. — Твої вибачення нічого не змінять. Ти накоїв дурниць, що матимуть страшні наслідки. І серед них могла бути твоя смерть. Розумієш? З цієї миті, перед тим, як щось зробити, спочатку добре помізкуй. Бо навіщо тобі голова?

— Я зрозумів, — тихо озвався Ерагон. — Але ж ургали знали про моє існування. Їм було наказано мене схопити.

Бром уражено витріщив очі, взявши в рота нерозкурену люльку.

— Отже, усе значно гірше, ніж я думав! — пробелькотів він. — Сапфіра казала, що ти розмовляв з ургалами, але про це вона не згадувала.

Зраділий, що можна змінити тему розмови, Ерагон швидко розповів про свою зустріч з ургалами.

— То вони тепер мають ватажка? — уточнив Бром.

Хлопець ствердно кивнув.

— І ти, знехтувавши наказом, образив його й розкидав воїнів? — похитав головою старий. — Ще хвилину тому я гадав, що гірше не буває. Але зараз… Якби ургалів було знищено, то про твою зухвалість ніхто б не дізнався. А тепер усе спливе нагору. Вітаю, друже, ти нажив собі наймогутнішого в Алагезії ворога!

— Гаразд, я помилився, — похмуро сказав Ерагон.

— Та ще й як, — погодився Бром. — Але мені цікаво, що ж то за ватажок ургалів?

— І що тепер буде? — прошепотів юнак.

— Що буде? — озвався старий. — Аби ти одужав, знадобиться щонайменше два тижні. За цей час я сподіваюся втовкмачити в твою голову хоч трохи здорового глузду, оскільки тут є й моя провина. Це ж я навчав тебе усім тим речам, не розповівши про те, коли саме їх слід застосовувати. Для цього треба мати клепку в голові, якої в тебе бракує. Магічні сили всієї Алагезії не допоможуть тобі, коли ти не знатимеш, що з ними робити!

— І все-таки ми поїдемо до Драс-Леони? — уточнив Ерагон.

— Так, поїдемо, — кивнув Бром. — Але на біса нам шукати тих разаків, якщо ти хворий? Ти зможеш сісти на коня?

— Гадаю, зможу.

— Коли так, тоді вирушаймо вже сьогодні.

— А де наші коні? — озирнувся Ерагон.

— Он там, — махнув рукою старий. — Я відпустив їх випасатися.

Юнак мовчки зібрався й пішов до Кадока зі Сніговієм.

— Якби ти пояснив, що збираєшся робити, нічого б не сталося, — несподівано озвалась до хлопця Сапфіра. — Тоді б я підказала тобі, що ургалам не варто дарувати життя. Але я послухалась тебе, гадаючи, що ти будеш розважливим.

— Я не хочу про це говорити, — сухо сказав Ерагон.

— Як знаєш, — відповіла вона.

Кожна вибоїна й кожен горбик на шляху змушували юнака стискати від болю зуби. Якби він був сам, то неодмінно б уже зупинився, але зараз він не наважувався пожалітися Бромові. До того ж, той почав навчати хлопця, як користуватися магією проти ургалів. Здавалося, ці уявні сутички ніколи не закінчаться. Іноді в них брали участь Смерк і дракони, тож Ерагон зрозумів, як можна загартувати і тіло, і розум. Здебільшого він відповідав на підступні запитання Брома неправильно, дедалі частіше дратуючись.

Коли вони зупинилися на ночівлю, Бром коротко кинув:

— Це був тільки початок.

Юнак відчув, що старий неабияк розчарований.

Майстер меча

На другий день Ерагонові стало значно краще. Він почувався некепсько й відповідав на Бромові питання правильно. Підбадьорений юнак навіть розповів старому про те, як бачив жінку.

— Кажеш, вона була у в’язниці? — спохмурнів той.

— Так.

— А ти бачив її обличчя? — спитав Бром.

— Не дуже чітко, — замислився юнак. — Було темно, але я точно можу сказати, що вона дуже вродлива. І вона дивилася прямісінько на мене.

— Наскільки я знаю, відчути, що хтось на тебе дивиться, надзвичайно складно, — засумнівався старий.

— То ви не знаєте, хто вона така? — спитав Ерагон, дивуючись з того, як тремтить його голос.

— Звідки? — знизав плечима Бром. — Зрештою, можна робити якісь припущення, але навряд чи вони будуть правильні. Правду кажучи, це дуже незвичний сон. Якимось дивним чином ти побачив у сновидінні те, з чим ніколи не стикався в реальному житті. Навіть без магічних заклять… І хоча наші сни приходять з царства духів, це щось зовсім інше.

— Аби розтлумачити це видіння, — пожартував Ерагон, — довелося б обшукати не одну в’язницю.

У відповідь Бром лише сумно посміхнувся.

Протягом наступних днів старий і далі продовжував нещадно муштрувати хлопця. Через зламану руку Ерагон бився на мечах не так вправно, але з часом опанував і цю науку. Тепер він навчився битися лівою рукою так само добре, як і правою.

На той час, коли вони перетнули Хребет і вийшли на рівнину, в Алагезію повернулася весна, розбудивши природу після зимового сну. На деревах набухли бруньки, а крізь торішню траву почали пробиватися зелені стебла. Птахи поверталися з вирію в рідні краї.

Трійко мандрівників просувалися вздовж підніжжя Хребта й річки Тоарк на південний схід. Звідусіль збігали бурхливі струмки, тож річка, змарніла за довгі зимові дні, набирала нової сили. Коли ж вона нарешті розлилася й стала завширшки із льє, Бром тицьнув на острівці мулу, що плавали на її поверхні.

— Озеро Леона вже зовсім близько, — сказав він. — До нього не більше двох льє.

— Як ви гадаєте, ми дійдемо до нього до вечора? — запитав Ерагон.

— Можна спробувати, — кивнув старий.

Незабаром дорога зникла у вечірній імлі, але плюскіт річки не дав мандрівникам збитися зі шляху. Зійшов повний місяць, заливши своїм сяйвом довколишні ландшафти.

Озеро Леона нагадувало срібний таріль, що лежав на землі. Вода здавалася такою спокійною, що коли б не місячна доріжка, яка мерехтіла на поверхні плеса, озеро можна було б проминути, навіть не помітивши. На скелястому березі вже стояла Сапфіра, струшуючи з крил воду.

— Вода просто чудова, — озвалась вона на привітання Ерагона, — холодна й дуже чиста.

На світанку Ерагон помчав на берег, бо хотів побачити красу озера при денному світлі. На поверхні води вирували білі баранці, а легкий вітерець малював химерні візерунки. Ерагон був у захваті від самого розміру озера. Радісно вигукуючи, він підскочив до води.

— Сапфіро, де ти? — закричав він. — Гайда купатися!

Щойно Ерагон видерся драконові на спину, той відштовхнувся від берега, здійнявся в небо й закружляв над озером.

— То як щодо купання? — весело перепитала Сапфіра, несподівано склавши крила в небесній височині. Ні з сього ні з того вона стрімголов пірнула крізь хмари, вирівнявши політ тільки над блискучою поверхнею й збивши з хвиль баранці. Ерагон ледь не зомлів від такої витівки, аж тут Сапфіра, притиснувши крила, таки шубовснула у воду.

Та вдарила Ерагона крижаною стіною, ледь не скинувши з дракона й забивши памороки. Він міцно вчепився в Сапфіру, і вона нарешті пішла вгору. Трьома потужними ривками дракон випірнув на поверхню, здійнявши фонтан бризок. Ерагон жадібно вдихнув повітря, струснувши головою, і Сапфіра плавно попливла озером, керуючи хвостом.

— Ну, готовий? — знову пролунав її голос.

Ерагон весело кивнув і зручніше вмостився на драконі. Цього разу вони занурилися у воду повільно. Вона була така прозора, що хлопець міг бачити на багато ярдів довкола. Сапфіра крутилася, роблячи неймовірні фігури, і юнак почувався так, ніби осідлав міфічного морського змія.

Тієї миті, коли йому нарешті забракло повітря, Сапфіра, вигнувши спину, поринула вгору. Розправляючи крила, вона вистрибнула з води у мерехтливому ореолі бризок. Двома потужними змахами дракон знову опинився в небі.

— Ну й ну! — вигукнув Ерагон. — Це щось неймовірне!

— Ще б пак! — озвалась Сапфіра. — Шкода, що ти не можеш надовго затримувати дихання.

— Нічого не вдієш, — відповів юнак, обтрушуючись. Його одяг був геть мокрий, а від помахів Сапфіриних крил він промерз до самісіньких кісток. До того ж, на руці зсунулась пов’язка, і зап’ясток почав нити.

Коли одяг висох, Ерагон із Бромом, весело нерегукуючись, осідлали коней і рушили в дорогу, а Сапфіра ще й досі грайливо хлюпалась у воді.

Перед вечерею Ерагон, наготувавши закляттями меча, став до бою з учителем. Якусь мить обидва не рухались, чекаючи випаду партнера. Ерагон роззирнувся довкола й пошукав якоїсь зачіпки. Його увагу привернув дрючок, що валявся біля багаття. Нахилившись, юнак схопив його й пожбурив у Брома. Але через те, що рука була перев’язана, він не влучив — старий легко ухилився, а потім, вимахуючи мечем, посунув на Ерагона. Той ледь устиг присісти, коли лезо просвистіло в нього над головою. Випроставшись, юнак загарчав і оскаженіло кинувся на Брома.

Умить обидва покотилися по землі, прагнучи опинитись згори. Ерагон відхилився вбік і змахнув мечем, націлившись Брому в ногу. Той відбив удар і знову скочив на рівні. Зводячись, юнак розвернувся й знову атакував, описавши в повітрі зброєю складний вензель. Від удару мечів сипалися снопи іскор, Бром не встигав відбивати напади юнака, і той бачив, як важко доводиться старому. Запекла бійка тривала, бо жоден із них не відступав, сподіваючись пробити захист супротивника.

Незабаром хід поєдинку відчутно змінився. З кожним новим ударом Ерагон здобував неревагу, а Бромові напади слабшали, і він поволі почав відступати. Відчувши це, Ерагон іще швидше запрацював мечем, не даючи партнерові жодної миті перепочинку. Нарешті він востаннє вдарив по руків’ю Бромового меча, і той упав на землю. Перш ніж старий устиг оговтатись, юнак приставив лезо йому до горла.

Важко дихаючи, обидва стояли один навпроти одного, і вістря Ерагонового меча не давало Бромові зрушити з місця. Нарешті хлопець повільно опустив руку й відійшов убік. Йому вперше пощастило здобути перемогу над Бромом, не вдаючись до жодних хитрощів. Піднявши меча й запхавши його в піхви, старий буркнув:

— На сьогодні вже досить.

— Але ж ми щойно почали, — заперечив Ерагон.

— Я тебе більше нічому не навчу, — сумно посміхнувся Бром. — 3 тих, кого я знав, мене перемагали тільки троє. І жоден з них не міг битися лівою рукою так, як ти. Тож одне з двох: або я вже старий, або ти чудовий боєць.

— То ми більше не будемо битись щовечора? — перепитав хлопець.

— Так легко ти не відкараскаєшся! — зареготав старий. — Але сьогодні ми можемо розслабитись.

Бром стомлено витер чоло.

— Хіба що згодом тобі доведеться битися з яким ельфом, — замислився він. — Ось тоді буде справді непереливки. Адже вони, як і будь-хто з магічних істот на зразок дракона, значно сильніші за людину. І найслабший із ельфів легко тебе переможе, не кажучи вже про разаків.

— А можна зробити якось так, щоб зрівняти наші сили? — спитав Ерагон, сідаючи поруч із Сапфірою.

— Ти добре бився, — ніби між іншим сказала вона.

— Є кілька способів, — і собі присів Бром, — але наразі жоден із них нам не підходить. Магія дозволяє вразити будь-кого, хто слабший за тебе. Тож залишається сподіватись на Сапфірину допомогу або просто на щасливий випадок… Узагалі, затям собі, що, коли до магії вдаються згадані істоти, на людину чекає смерть.

— А як битися за допомогою магії? — спитав Ерагон.

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, наприклад, на мене напав Смерк, — пожвавішав юнак. — Як протистояти його закляттям? Я знаю, що більшість із них починають діяти, щойно їх вимовиш, тож відбитися від них буде напрочуд важко. Але якщо мені пощастить, як я можу знешкодити магічні дії? Мабуть, треба знати про них наперед?

Замислившись, Ерагон притих.

— Я не можу збагнути, як це робиться, — провадив він далі. — Той, хто нападає першим, завжди перемагає?

— Те, про що ти питаєш, — зітхнув Бром, — називається «поєдинком чаклунів». Маю тобі сказати, що це вельми небезпечна річ. Невже ти не зрозумів, як Галбаторіксу пощастило розбити вершників?

— Я ніколи про це не думав, — зізнався Ерагон.

— Існувало кілька способів, — пояснив старий. — Але Галбаторікс умів читати думки, тож скористався тільки одним. Хитрість полягає в ТОМУ, Що поєдинок чаклунів вимагає, аби обидва учасники дотримувались певних правил. Жоден із них не може розпочати бій, аж доки суперник не проб’ється до свідомості свого ворога. Звісно, Галбаторікс цим і скористався.

— А навіщо чекати? — здивувалась Сапфіра. — Доки ворог думає, на нього слід напасти.

Ерагон повторив драконове питання вголос.

— Ні, це неправильно, — заперечив Бром. — Якби я зненацька використав проти когось магію, то безперечно б уразив суперника, але він усе одно встиг би мені відповісти. Тому ніхто не атакує аж до того часу, доки суперник не підготується.

— А що відбувається потім? — поцікавився Ерагон.

— Коли ти проник у голову ворога, тобі неважко його випередити, — знизав плечима старий. — Але навіть за такої переваги можна програти, не вміючи захищатися від заклять.

Бром повагом закурив люльку.

— Для цього потрібна швидка реакція, — продовжував він. — Аби захиститися, слід визначити природу закляття. Якщо це жар, то чекай спеки, вогню чи блискавки. І тільки зрозумівши природу, закляття можна знешкодити. Наприклад, остудити повітря чи загасити вогонь.

— Якось дуже вже складно, — озвався Ерагон.

— Аякже, — відказав Бром, запихкавши люлькою. — Буває й таке, що оком не встигнеш зморгнути, а ти вже мрець. Для того, щоб не загинути на самому початку бою, треба мати багато енергії й бути напрочуд спритним. Трохи пізніше я всьому тебе навчу. А до того раджу оминати чаклунські поєдинки десятою дорогою. Зрозумів?

Ерагон приречено кивнув.

У нетрях Драс-Леони

Мандрівники пообідали у Фасалофті, невеличкому селищі на березі озера. Ця чарівна місцина лежала на мальовничому пагорбі. Коли вони смакували страви у великій залі постоялого двору, Ерагон напружено дослухався до балачок за сусідніми столами. На щастя, жодних пліток про себе та Сапфіру він не почув.

За останні два дні дорога помітно погіршала й тепер нагадувала битий шлях. Колеса возів та підкуті залізом копита обернули її на непролазне болото. На шляху дедалі частіше зустрічалися подорожні, тож Сапфірі знову довелося ховатись, наздоганяючи друзів уночі.

Близько тижня вони мандрували вздовж берега озера Леона на південь. Ерагонові здавалося, що вони вже ніколи не оминуть цю водойму, тому юнак неабияк зрадів, почувши від людей, яких вони зустріли, що до Драс-Леони залишилось зовсім небагато.

Наступного дня хлопець прокинувся рано. Його аж трусило від думки про те, що невдовзі вони наздоженуть разаків.

— Будь обережний, — застерегла його Сапфіра. — У них можуть бути шпигуни, які стежать за мандрівниками, схожими на вас.

— Ми спробуємо не привертати до себе уваги, — заспокоїв її хлопець.

— Я не про це, — не відступав дракон. — Просто тепер я не захищу тебе, як тоді, коли це було з ургалами. Я перебуватиму надто далеко, щоб допомогти. До того ж, маневрувати на вузьких вуличках, які ти так любиш, я не зможу. Тож нехай головує Бром, гадаю, йому стане глузду не втрапити в ще якусь халепу.

— Гаразд, — спохмурнів юнак.

— Ну, а далі? — спитала Сапфіра. — Підеш до варденів? Коли знищите разаків, старий, мабуть, потягне тебе саме до них. Гадаю, це правильне рішення, бо Галбаторікс буде розлючений смертю своїх посланців і знову почне тебе шукати.

— Я не збираюсь присвячувати життя боротьбі з імперією! — обурився Ерагон. — Жити треба не для того, аби ходити стежками війни! Та ми ще поговоримо про це, коли я знищу разаків.

— Не будь такий самовпевнений, — озвалась Сапфіра, відлітаючи до своєї схованки.

Тепер на шляху постійно метушилися галасливі селяни, захаращуючи його своїми возами. Бром із Ерагоном час від часу мусили стримувати коней, перечікуючи весь цей гармидер.

Далеке місто в ранковому мареві мандрівники помітили ще здалеку, от тільки дістатися до нього їм пощастило не так скоро. На відміну від Тейрма, зведеного за чітким планом, Драс-Леона була заплутаним лабіринтом вуличок, які безладно розбігалися берегом озера Леона. Обшарпані будиночки тулилися одне до одного в середмісті, а центр було обнесено брудно-жовтим муром, обмазаним глиною.

За кілька миль на схід височіла скеляста гора. Вона велетенським списом упивалася в небеса, скидаючись на химерний корабель, що приплив із нічних жахіть. А ще вона нагадувала уламок кістяка самої матінки-землі.

«Це Хелгрінд, — тицьнув на гору Бром. — Важко сказати, чому Драс-Леону збудували саме тут, адже це недобра, неспокійна місцина… Насамперед ми спробуємо дістатись до центру.»

Під’їхавши ближче, Ерагон помітив, що найвищою спорудою в місті був собор, який грізно здіймався над муром. Він ніби повторював склепіння Хелгрінда, особливо тоді, коли на його шпилі падало світло.

— Кому тут поклоняються? — здивувався юнак.

— Тутешні люди спрямовують свої молитви до Хелгрінда, — скривився Бром. — Це жорстока релігія, друже мій. Тут п’ють людську кров і приносять у жертву людей. А священики тут здебільшого не мають рук чи ніг, бо чим менше на тобі плоті, тим менше ти прив’язаний до світу смертних. До того ж, вони ніяк не визначаться, якому з піків Хелгрінда треба молитися.

— Яка гидота! — здригнувся Ерагон.

— Згоден, — кивнув Бром, — тільки не кажи цього в місті. Інакше, аби спокутувати свій гріх, матимеш віддати свою руку.

Під брамою Драс-Леони юрмилися люди, тож мандрівникам із кіньми довелося проштовхуватись крізь натовп. Обабіч воріт стояло десятеро воїнів, що ліниво розглядали юрбу. Утім, Ерагон із Бромом в’їхали в місто без жодних перешкод.

Відразу ж за міським муром будинки були високі й вузькі через брак місця. Вони тулилися один до одного, притискаючись до муру. Більшість із них нависали над кривенькими вулицями, затуляючи собою небо. Майже всі споруди були дерев’яні, якогось незрозумілого кольору, через що місто здавалося ще похмурішим. У повітрі смерділо, на вулицях валялися купи сміття.

Замурзані дітлахи билися під ногами за шматок хліба, тут-таки жебракували каліки, чиї завивання долинали, наче з пекла.

— У нас навіть тварини живуть краще, — обурився Ерагон, згадуючи рідні краї. — Ні, я тут не залишусь!

— Не звертай уваги, — озвався Бром. — Давай ліпше знайдемо таверну, де можна спокійно посидіти. Хоча в Драс-Леоні це не так уже й просто зробити, я не збираюсь стирчати тут.

Минаючи злиденні місця, вони незабаром виїхали до кращої частини міста. «Як тутешні багатії можуть жити поряд із суцільним стражданням?» — дивувався хлопець.

Пристойна кімнатка знайшлася в «Золотій Кулі», дешевому, але не дуже брудному готелі. До однієї стіни тут тулилося вузеньке ліжко, поруч із яким стояв кривий столик і умивальник. Глянувши на постіль, Ерагон скривився.

— Краще я спатиму на підлозі, — вирішив він. — Інакше клопи мене живцем з’їдять.

Проте Бром, кинувши торби на матрац, солодко потягнувся:

— А я дам їм можливість трохи перекусити!

— І що тепер? — спитав хлопець, кладучи свої речі на підлогу.

— Тепер пошукаємо чогось попоїсти, — озвався з ліжка Бром. — Ну, й пива, звичайно. А потім полягаємо спати. Разаків залишимо на завтра.

Виходячи з кімнати, старий попередив:

— Тільки дивись, не плескай багато язиком. Якщо нас викриють, нам доведеться звідси тікати.

Страви в таверні були такі собі, а ось пиво виявилось некепським. Коли вони нарешті дісталися своєї кімнати, в Ерагоновій голові приємно гуло. Він постелив собі на підлозі й заліз під ковдру, а Бром у чому був упав на ліжко.

Перш ніж заснути, юнак поговорив із Сапфірою.

«Ми пробудемо тут кілька днів, але менше, ніж у Тейрмі, — сказав він. — Коли ми з’ясуємо, де разаки, ти допоможеш нам їх зловити. Гаразд? Про все інше поговоримо вранці, бо я щось не дуже…»

«Ти напився», — зрозуміла Сапфіра.

Безперечно, вона мала рацію, але Ерагонові сподобалось, що його не сварили, а тільки нагадали:

«Уранці, хлопче, я тобі не позаздрю».

«От хто мені позаздрить, — пробелькотів крізь сон юнак, — так це Бром. Він випив удвічі більше».

Слід олії

«І про що я думав учора?» — це було перше, що промайнуло в Ерагоновій голові, коли він уранці прокинувся. У ній глухо гули джмелі, у роті було сухо, наче в тому пеклі. Юнак болісно скривився, коли поруч пробіг пацюк, чиї кроки тупо відлунювали в мозку.

«Ну, то як ми почуваємось?» — уїдливо поспиталась Сапфіра.

Ерагон нічого не відповів.

За деякий час із ліжка з гуркотом звалився й Бром. Він підставив голову під холодну воду з умивальника, але, не витримавши, закашлявся й подався з кімнати геть.

— Ви куди? — гукнув Ерагон.

— Лікуватися, — захрипло озвався старий.

— Зачекайте, я з вами, — і собі заметушився під ковдрою хлопець.

Уже перед шинквасом тієї самої таверни Ерагон зрозумів, що лікування Брома полягає в тому, аби випити якомога більше гарячого чаю впереміш із крижаною водою. І, ніде правди діти, — з обов’язковою чаркою бренді. Коли вони повернулися до готелю, Ерагон уже більш-менш нормально тримався на ногах.

Бром пристебнув меча й розправив зім’ятий плащ.

— Насамперед треба розпитати людей, — нарешті сказав він. — Дізнатися, куди саме в Драс-Леоні надходила олія й куди її потім переправляли. До цього причетні або воїни, або найманці з місцевого люду. Тож треба пошукати серед них.

Вийшовши з «Золотої Кулі», вони рушили в бік складів, на які могла надходити олія Сейтр. Ближче до центру вулиці прямували вгору, тягнучись до палацу. Той гордовито височів над усіма міськими спорудами, окрім, звісно, собору.

Внутрішній дворик палацу прикрашала перламутрова мозаїка, а стіни було інкрустовано золотом. У нішах стояли статуї, що тримали в руках палички фіміаму, від яких линув ароматний дим. Ціла армія охоронців пильно придивлялася до перехожих.

— Хто ж тут мешкає? — прошепотів Ерагон.

— Маркус Табор, правитель міста, — відповів Бром. — Він звітує лише перед королем і власною совістю, яка в нього навряд чи є.

Вони обійшли довкола палацу, розглядаючи крізь грати розкішні панські хороми.

Проблукавши до обіду, мандрівники так і не почули й не знайшли нічого вартісного, тож вирішили перепочити та підкріпитися.

— Це місто занадто велике для двох шпигунів, — сказав по дорозі Бром. — Нам треба розділитися. Спробуй завтра порозпитувати сам.

Прощаючись, старий блимнув на юнака з-під кошлатих брів і тицьнув йому кілька монет:

— Але не нароби дурниць, гаразд?

— Не нароблю! — радісно вигукнув той, вибігши вулицею на майдан.

Решту дня Ерагон провів, розмовляючи з крамарями та наймитами. Парубок поводився якомога привітніше й був напрочуд чемний. Слухаючи поради, він бігав з одної частини міста в іншу. Здавалося, що ніхто взагалі не чув ні про яку олію. І куди б він не пішов, за ним скрізь стежив собор. Сховатися від його височезних шпилів було неможливо.

Нарешті юнакові таки трапився один чоловік, що допомагав перевозити олію Сейтр і пам’ятав, куди саме її доставляли. Зраділий Ерагон побіг оглянути ту будівлю, а потім повернувся до «Золотої Кулі». За годину там з’явився й Бром, який просто падав із ніг від утоми.

— Що-небудь знайшли? — спитав Ерагон.

— Серед усього, що я сьогодні почув, найцікавіша новина стосується саме тебе, — перевівши подих, сказав старий. — Наприкінці тижня сюди приїздить Галбаторікс.

— Як? — вигукнув хлопець.

Бром стомлено сперся на стіну, зморшки на його чолі поглибшали.

— Здається, Табор надто запанів, тож Галбаторікс вирішив його провчити. До речі, це перший випадок за останні десять років, коли король виїздить за межі Урубейна.

— Ви гадаєте, він про нас знає? — захвилювався Ерагон.

— Звісно, знає, — відповів Бром. — Але поки що може не здогадуватися, де ми. Якби знав, то разаки самі б уже нас знайшли. А це означає, що ми маємо розібратися з ними до приїзду Галбаторікса. Тож тримаймося якнайдалі одне від одного. Радує тільки те, що тепер ми знаємо напевно — разаки в місті, оскільки прибуває сам король.

— Я хочу помститися разакам! — стис кулаки Ерагон. — Але не тоді, коли це означатиме виклик самому королю. Адже він розірве мене на шматки!

— Ого, ти стаєш обережним! — посміхнувся Бром. — Звісно, проти Галбаторікса ти не маєш жодного шансу. А тепер розкажи, про що ти дізнався в місті.

— Нічого особливого, — знизав плечима юнак. — Хіба що один чоловік підказав склад, куди перевозили олію…

— Мені пощастило трохи більше, — засяяв посмішкою старий. — Я теж чув про той склад і навіть сходив до нього. А також пронюхав, що олію відправляли до палацу…

— І це все? — розчаровано спитав Ерагон.

— Ні, не все! — озвався Бром. — Дай мені закінчити. Потім я пішов до палацу й заспівав там пісень чарівним покоївкам. Зрозуміло, водночас я розпитував їх про все, що нас цікавить.

Старий повільно розкурив люльку.

— Ти навіть не уявляєш, як багато знає прислуга! — вів далі він. — Хто б міг подумати, що в графа аж три коханки? Не буду тебе мучити пікантними подробицями, але тепер я знаю, куди олію відвозять із палацу.

— І куди ж? — вигукнув Ерагои.

Бром повільно випустив пасмо диму.

— Звичайно, за межі міста, — посміхнувся старий. — Коли місяць стає повним, до підніжжя Хелгрінда відправляють двійко рабів із запасом харчів. Саме тоді до міста прибуває олія Сейтр, яку підвозять на те місце. Ані рабів, ані олії після того ніхто не бачить. Траплялося й таке, що хтось намагався за ними простежити, але також безслідно зникав.

— Я гадав, що вершники скасували работоргівлю, — сказав Ерагон.

— За часів Галбаторікса вона знову розквітла.

— Отже, разаки в Хелгрінді, — пригадав юнак скелясте склепіння.

— Або десь поруч, — уточнив Бром.

— Якщо вони справді там, — вів далі Ерагон, — то ховаються на вершині, куди злітають на своїх крилатих конях. З'явившись там на Сапфірі, я неодмінно приверну їхню увагу…

— А це нікуди не годиться, — погодився Бром.

— А якщо нам піти замість тих рабів? — раптом спитав юнак. — До повного місяця залишилось зовсім небагато. Як гадаєте? Тоді разаки нікуди від нас не дінуться?

— Це дуже ризиковано, — посмикав себе за бороду старий. — Якщо рабів убивають на відстані, ми програли. Як вразити ворога, коли ти його не бачиш?

— Ми ж узагалі не знаємо, чи їх убивають, — нагадав Ерагон.

— Я переконаний, що це саме так, — засмутився Бром. Раптом його очі зблиснули, і він знову випустив хмарку диму: — Утім, це некепська ідея! — погодився він. — Якщо Сапфіра буде поруч, це може спрацювати. Але треба швидше вирішувати, бо король невдовзі вже буде в місті.

— Може, нам слід сходити до Хелгрінда? — запропонував хлопець. — Ми б усе там вивчили, аби не потрапити в засідку.

— Пізніше, — відповів Бром. — Завтра я піду до палацу й спробую з’ясувати, як нам замінити рабів. Хоч це й небезпечно, бо ті придворні такі непевні…

— Навіть не віриться, що ми знайшли разаків, — тихо мовив Ерагон, згадавши спалену ферму й дядька Герроу.

— Найважче попереду, хоча ми справді непогано попрацювали, — погодився старий. — Можливо, ти незабаром помстишся, а вардени позбудуться небезпечного ворога. Ну, а потім уже сам будеш вирішувати, що тобі робити й куди йти.

«Ми знайшли лігво разаків!» — подумки сказав Ерагон Сапфірі.

«Де ж вони? — негайно відгукнулася та, і парубок змалював їй місцину. — Височенько сховалися».

«Так, — неуважно погодився Ерагон. — Але найголовніше, що потім ми зможемо повернутися до Карвахола».

«Ти цього справді хочеш? — сухо запитав дракон. — Повернутися до колишнього життя? Ти ж знаєш, що це неможливо! Зараз треба вирішити, якій справі ти служитимеш! Чи ховатимешся решту життя, чи допомагатимеш варденам? Це єдине, що залишається, якщо, звісно, тобі не заманеться служити Галбаторіксу, — але на це я ніколи не погоджусь».

«Якщо обирати, то краще вже варденів, — мовив Ерагон. — Ти задоволена?»

«Так, задоволена, — відповіла Сапфіра. — Але зваж усе сам».

І дракон залишив юнака сам на сам із невеселими думками.

Шанувальники Хелгрінда

Коли Ерагон прокинувся, то побачив, що він сам-один у кімнаті. Шматком вугілля на стіні було нашкрябано:

Ерагоне!

Мене не буде до вечора. Гроші на харчі знайдеш під матрацом. Погуляй містом, добряче розважся, але будь обережний.

Бром

Р.S. Тримайся подалі від палацу. Та не виходь без свого лука!

Ерагон стер зі стіни напис і дістав з-під ліжка гроші. Скрушно зітхнувши, він закинув за плечі лук. «Чи зможу я хоч коли-небудь вийти надвір без лука?» — подумав він.

Покинувши «Золоту Кулю», юнак подався до міста, розглядаючи все довкола й зупиняючись біля кожної крамнички. У місті їх було дуже багато, але жодна з них не зацікавила його так, як то було колись із крамничкою знахарки Анжели в Тейрмі. Час від часу Ерагон оглядав панораму міста, і йому дуже хотілося опинитися якнайдалі звідси. Зголоднівши, він купив шматок сиру з паляницею й з неабияким задоволенням їх з’їв.

Гуляючи містом, юнак почув глашатая, що скликав мешканців на аукціон. Зацікавлений Ерагон попрямував на голос і вийшов прямо на майдан, де довкола великого помосту зібралася галаслива юрба багато вбраних людей. «І що ж тут продаватимуть?» — здивувався Ерагон.

Скликавши публіку, аукціоніст наказав юнакові, що стояв за помостом, піднятися до нього. Той незграбно видерся нагору. На його руках і ногах подзенькували кайдани.

— А ось і наш перший лот, — вигукнув аукціоніст. — Дужий хлоп з Хадарацької пустелі. Його зловили місяць тому, і він у гарній формі. Погляньте лишень на його руки та ноги — він сильний, наче буйвол! З нього вийде пречудовий зброєносець або, якщо ви йому не довіряєте, — гарний робітник на стайні. Хоча й буде шкода такого чудового матеріалу, адже він дуже кмітливий і цілком надається до виховання!

Натовп зареготав, а Ерагон аж зубами заскрипів від гніву. Він хотів був гукнути глузливому аукціоністові щось у відповідь, та несподівано відчув у долоні вже знайоме наростання магічної сили й зупинився. На жаль, цього раба ніяк не визволиш! Його зловлять раніше, аніж він устигне добігти до міського муру. І взагалі, будь-яка спроба втечі тільки погіршить його становище. Якщо Ерагон йому зараз допоможе, то тільки все зіпсує. Юнак опустив руку й тихо вилаявся. «Думай! — звелів він сам собі. — Адже ти вже колись ускочив у халепу з тими ургалами».

Він з розпачем спостерігав, як раба продали якомусь високому чолов’язі з гачкуватим носом. Наступним лотом була маленька шестирічна дівчинка, яку вирвали просто з рук її нещасної матусі. Коли аукціоніст розпочав торг, Ерагон насилу змусив себе піти геть, щоб не вибухнути від люті й обурення, які переповнювали йому душу.

Хлопець проминув кілька вулиць, перш ніж плач малої дівчинки затих удалині. «Хотів би я зараз побачити того злодюгу, якому б закортіло поцупити мій гаманець», — тремтячи від люті, прошепотів Ерагон. Йому майже хотілося, щоб це сталося. Розлючений, він так гепнув кулаком об стіну, що розбив собі руку.

«Саме таким речам я міг би покласти край, ставши на боротьбу з імперією, — похмуро думав юнак, сяк-так заспокоївшись. — З допомогою Сапфіри я б звільнив рабів. Адже я маю особливий дар, і гріх ним не скористатися для такої доброї справи. Якщо я цього не зроблю, то який же з мене в біса вершник?»

Поринувши в невеселі думки, Ерагон не відразу помітив, що дійшов аж до собору. Високі вежі цієї похмурої будівлі були прикрашені статуями й розцяцьковані вигадливими візерунками. Уздовж карнизів причаїлися грізні химери, по фасаду звивалися якісь небачені тварини, а на нижньому ярусі, закуті в крижаний мармур, стояли герої та королі. Між колонами визирали стіни собору із зубчастими арками й високими вітражами. Шпиляста вежа височіла над будівлею, неначе щогла корабля.

У затінку глибокої ніші Ерагон помітив залізні двері, на яких срібними літерами було викарбувано якийсь напис. Юнак упізнав слова прадавньої мови. «Заходячи сюди, збагни марноту власного буття й навіки розпрощайся з тими, кого любиш», — було написано на дверях.

Ще раз оглянувши похмуру будівлю, Ерагон аж здригнувся. У ній було щось таємничо-загрозливе, як наче це не собор, а велетенський хижак причаївся над містом, вичікуючи свою нову жертву.

До входу вели широкі сходи. Трохи повагавшись, Ерагон піднявся ними. Відчуваючи на душі якийсь неспокій, він штовхнув двері, котрі легко відчинилися на змащених олією завісах. Юнак обережно увійшов досередини.

Безлюдний собор сповнювала лунка тиша. Повітря здавалося сухим і холодним, а голі стіни тяглися аж до високого склепіння, під яким людина почувала себе маленькою комахою. Вітражі у вікнах зображували картини гніву, ненависті й спокути, а мерехтливе сяйво денного світла, що пробивалися крізь них, кидало на гранітні лави кольорові відблиски. Решта собору поринула в темряву.

Поміж вікон похмуро височіли статуї. З острахом глянувши на них, парубок повільно рушив центральним проходом, нечутно ступаючи своїми шкіряними черевиками по кам’яній долівці.

Вівтар мав форму величезної мармурової плити без жодних прикрас. На нього, наче вказівний палець, падав один-єдиний сонячний промінь, в якому плавав золотавий пил. За вівтарем височіли органні труби. Вони пронизували стелю, немовби вириваючись назустріч усім стихіям. Мабуть, цей інструмент озивався на всі шалені вітри, що проносились над Драс-Леоною.

На знак поваги Ерагон став на коліна й схилив голову. Він не молився, а просто виказував пошану цьому величному собору. Від тутешніх кам'яних стін віяло скорботою й відчуженням. Ця зловісна споруда була холодна й нежива, але її мертвотний дотик нагадував про вічність, а також про таємничу силу, яка ховалася за її стінами.

Нарешті, Ерагон підняв голову й звівся на ноги. Упоравшись із хвилюванням, він прошепотів кілька слів прадавньою мовою й повернувся, аби піти геть. Аж раптом юнак так і закляк на місці. Його серце, скажено закалатавши, від несподіванки ледь не вискочило з грудей.

Біля дверей собору стояли разаки й незворушно дивилися на нього. Їхні оголені мечі тьмяно виблискували в густо-червоному світлі. Один із разаків глухо зашипів, але ніхто не зрушив з місця.

Ерагон відчув, як всередині нього закипає лють. Він так довго переслідував разаків, що, здавалося, біль від їхніх злодіянь трохи притупився. Але зараз, коли помста знову нагадала про себе, юнак вибухнув, наче вулкан. З його вуст злетів якийсь божевільний рев, що, наче той грім, прокотився собором. Блискавичним рухом юнак вихопив лук і, напнувши тятиву, швидко випустив кілька стріл. Та разаки ухилились від них з диявольською спритністю. Вони кинулись поміж лавами, залопотівши довгими полами своїх плащів, неначе крилами. Ерагон хотів вийняти ще одну стрілу, але раптом спинився. «Якщо вони знайшли мене, то Бром, мабуть, теж у небезпеці! — промайнуло йому в голові. — Я мушу його попередити!» Краєм ока юнак помітив, як до собору зайшов загін ратників, а надворі збираються все нові й нові вояки.

Ерагон у розпачі глянув на разаків, що були вже майже поруч, і почав шукати шлях до втечі.

Помітивши біля вівтаря прохід, він пірнув у нього й за якусь мить уже мчав галереєю, що вела до дзвіниці, За спиною лунало тупотіння разаків, і юнак мав напружити всі сили. Аж раптом галерея перед ним закінчилася, й він налетів на зачинені двері. Ерагон наліг на них плечем, намагаючись вибити, але дерево виявилось дуже міцним. Тим часом разаки наближалися. Тоді, перевівши подих, парубок щосили гукнув: «Джиєрда!». Тієї ж миті спалахнула блискавка, а двері розірвало на друзки. Проскочивши в отвір, Ерагон помчав далі.

Він проминув кілька приміщень, налякавши гурт священнослужителів. Навздогін юнакові полетіли вигуки обурення й прокляття. У монастирі тривожно забемкали дзвони. Юнак пролетів крізь кухню повз ошелешених ченців і кинувся в бічні дверцята. Опинившись у саду, він помітив височезний цегляний мур, через який було годі перескочити.

Ерагон хотів був повернутися, та позаду вже грізно шипіли разаки, штовхаючись у дверях і вибігаючи в сад. У розпачі юнак кинувся до муру. Він навіть не сподівався розбити його за допомогою магії, адже тоді б йому просто не вистачило сил, щоб тікати. Тож Ерагон стрибнув, ухопившись за край стіни. Відсапуючись, він завис над разаками, котрі з’юрмилися внизу, наче ті пси, що зачули здобич.

Ще мить — і Ерагон рвучко підтягнувся на руках. Коли він опинився на верхівці муру й упав на землю з іншого боку, його плечі пройняв гострий біль. Схопившись на ноги, юнак щосили дременув, почувши, як позаду разаки теж вилазять на мур.

Пробігши ще десь із милю, Ерагои нарешті зупинився й перевів подих. Він не був упевнений, що відірвався від переслідувачів, тому на першому ж ринку пірнув під візок і причаївся. «Як же вони мене знайшли? — стугоніло йому в скронях. — Адже вони не могли знати, де я… Хіба що схопили Брома…» Зосередившись, він подумки погукав Сапфіру:

«Разаки мене викрили. Ми всі тепер у небезпеці! Перевір, чи все гаразд із Бромом. Якщо все нормально, то попередь його й попроси, щоб він мене зустрів. Мабуть, нам знадобиться й твоя допомога».

«Бром тебе зустріне, — озвався дракон. — Але будь обережний, ти у великій небезпеці!»

«Можна подумати, я про це не здогадуюсь», — буркнув Ерагон, вилазячи з-під візка.

Він швидко рушив назад до «Золотої Кулі», так само швидко зібрав речі, осідлав коней і вивів їх на вулицю. Незабаром з’явився розлючений Бром із палицею в руці.

— Що сталося? — спитав старий, сідаючи на Сніговія.

— Я був у соборі, аж раптом там з’явилися разаки, — відповів Ерагон. — Мені пощастило втекти, але вони можуть бути тут із хвилини на хвилину. Сапфіра приєднається до нас, коли ми виїдемо за межі Драс-Леони.

— Ми повинні вибратись за міський мур ще до того, як зачинять браму, — сказав Бром. — Якщо її вже не зачинили. Бо тоді втекти з міста буде просто неможливо.

Старий притих, почувши, як вулицею марширує загін вояків. Вилаявшись, він хльоснув коня й помчав геть. Ерагон низько схилився до Кадока й гайнув слідом за Бромом. Вони насилу продерлися крізь натовп, що заполонив вулиці, які вели до міської брами. А коли втікачі були вже зовсім неподалік від брами, то виявилось, що її зачиняють, а вулицю з якогось дива перегородила подвійна лава ратників.

— Вони порубають нас на шматки! — у розпачі вигукнув юнак.

— Ми мусимо пробитися, — заперечив Бром. — Я візьму на себе воїнів, а ти притримай ворота.

Ерагон кивнув і, зціпивши зуби, пришпорив Кадока.

Обидва вершники мчали крізь юрбу просто назустріч грізним рядам солдатів, які наїжачились довгими списами. Перелякані коні захропли, але втікачам пощастило їх стримати. Хоч Ерагон і чув вигуки вояків, він не зважав на них і продовжував слідкувати за воротами, які повільно зачинялися.

Тим часом Бром, наблизившись до вояків, скинув руку вгору й вигукнув закляття. Перша шеренга солдатів так і впала на землю, наче скошена трава. А от щілина між стулками брами ставала дедалі вужчою й вужчою. Тоді Ерагон зібрав усю свою магічну силу й вигукнув: «Ду грінд хойлдр!».

Заскреготавши, ворота зупинились. Запанувала мертва тиша. Воїни й прості люди здивовано витріщили очі, спостерігаючи, як під дзвінкий цокіт копит Бром із Ерагоном вилетіли за межі Драс-Леони. Щойно вони опинилися на волі, Ерагон відпустив ворота. Брама здригнулася і з важким гуркотом зачинилась.

Юнак знесилено похитнувся в сідлі, але швидко взяв себе в руки. Бром час від часу схвильовано зиркав на нього. Вершники вже мчали передмістям Драс-Леони, коли на міському мурі пролунав сигнал тривоги. Сховавшись поміж деревами, Сапфіра чекала їх на околиці. Очі дракона збуджено горіли, і він нетерпляче бив своїм хвостом.

— Мерщій сідай на неї! — гукнув Бром. — І що б там зі мною не трапилось, залишайся в повітрі. Я прямуватиму на південь, а ви тримайтеся неподалік від мене. Якщо Сапфіру помітять, то це вже не гратиме жодної ролі.

Ерагон швидко заліз на Сапфіру. Здіймаючись у небо, він із сумом спостерігав, як маленька постать вершника щодуху мчала курним шляхом.

— З тобою все гаразд? — спитала Сапфіра.

— Так, — відповів юнак. — Нам дуже пощастило.

— Але ж ми так довго шукали разаків, і все намарно? — наполягав дракон.

— Згоден, — похнюпився Ерагон. — Проте, якби там були тільки разаки, я б не тікав, а бився. Але слідом за ними з’явилися ратники… Я не думаю, що це був би чесний бій!

— А ти хоч розумієш, що тепер про нас будуть говорити на кожному кроці? — спитала Сапфіра. — Хіба ж це непомітна втеча? Тепер нам буде важко сховатися від імперії.

У голосі дракона залунала незвична різкість, якої хлопець раніше не помічав.

— Знаю, — відповів він на те.

Невдовзі озеро Леона залишилось позаду, і обабіч шляху потяглися кам’янисті землі, порослі сухим чагарником та високими кактусами. Небо затягло хмарами, вряди-годи спалахувала блискавка. Коли вітер посилився, Сапфіра різко знизилась.

— Що сталося? — гукнув Бром, спиняючи коней.

— Вітер занадто сильний, — пояснив Ерагон.

— Не такий уже й сильний, — хотів був заперечити старий.

— Це тут, а там — дуже сильний, — наполіг юнак, показуючи на небо.

Він пересів на Кадока, і далі мандрівники рушили верхи, а Сапфіра пленталась позаду, хоча на землі їй було важко змагатися з кіньми.

Тим часом вітер усе дужчав і дужчав, здіймаючи неабияку куряву. Утікачі обмотали голови ганчір’ям, щоб захистити очі. Бромів плащ лопотів у повітрі, а борода, немов яка жива істота, звивалася на всі боки. Ерагон марно чекав дощу, який би змив зі шляху всі сліди.

Незабаром темрява змусила їх зупинитись. З’їхавши зі шляху, мандрівники влаштували табір за придорожнім камінням. Розводити багаття було небезпечно, тому вони швидко повечеряли, ховаючись од вітру під Сапфіриними крилами.

Після убогої вечері Ерагон таки не витримав і спитав:

— Як же вони нас знайшли?

Бром хотів був узяти люльку, але, схаменувшись, прибрав її подалі.

— Слуга в палаці попередив мене, що серед них є шпигун, — знехотя сказав він. — Чутка про мене дійшла до Табора, а далі й до самих разаків.

— То ми тепер ніколи не повернемось до Драс-Леони? — засмутився Ерагон.

— Наступні кілька років — точно не повернемось, — зітхнув старий.

— А може, нам пощастить якось виманити разаків? — не міг заспокоїтися юнак. — Якщо вони побачать Сапфіру, то, певно, підуть за нею на край світу.

— Ага, і приведуть за собою ціле військо, — сумно посміхнувся Бром. — Давай зараз не будемо про це. Нам хоч би живими залишитись, бо попереду ніч, а довкола нишпорять разаки. Гадаю, друже, нам слід по черзі вартувати до ранку.

— Гаразд, — підводячись, зітхнув Ерагон. Раптом йому здалося, що неподалік зблиснув і зник малесенький вогник. Стривожений хлопець хотів був рушити в тому напрямку, аби все перевірити.

— Що там? — тихо гукнув Бром, скидаючи із себе ковдру.

Не озиваючись, Ерагон довго вдивлявся в темряву, а потім повернувся до старого.

— Не знаю, — нарешті сказав він. — Здається, щось промайнуло. Мабуть, то був птах.

Та не встиг він це проказати, як зойкнув від удару в потилицю й упав на землю. Останнє, що він почув, було розпачливе ревіння Сапфіри.

Помста разаків

Ерагон отямився, відчувши пульсуючий біль. Серце калатало й відлунювало аж у голові. Юнак насилу розплющив очі. Він скривився від яскравого світла: прямісінько перед ним горів ліхтар. Ерагон кліпнув очима, відвів погляд убік і спробував сісти, проте нічого з того не вийшло, бо руки в парубка були зв’язані за спиною.

Сяк-так озирнувшись, Ерагон зрозумів, що його прив'язали до Брома. Що ж сталося? «Принаймні я живий, бо вони не стали б зв’язувати мерця, — промайнуло в голові. — Але хто це зробив?» Покрутивши головою, юнак роззирнувся навсібіч, і раптом його погляд зупинився на парі чорних чобіт.

Ерагон повільно звів очі вгору й глянув прямісінько в потворну пику разака. Здригнувшись від несподіванки й жаху, він почав був шукати магічну силу, та потрібне слово, яким він збирався вразити ворога, здавалося, назавжди вилетіло з його голови.

— Що, не виходить? — зареготав разак. — Отже, наші ліки діють? Тепер ти не стоятимеш нам на заваді!

Зліва щось зашаруділо, і Ерагон із жахом побачив, як інший разак вдягає Сапфірі намордника. Крила дракона було прив’язано ланцюгами до боків, а лапи закуто в кайдани. Ерагон хотів був подумки звернутися до нещасної істоти, але марно.

— Вона стала слухняною, відколи ми пригрозили тебе вбити, — пояснив один із разаків. Він сів навпочіпки й почав нишпорити в торбах утікачів, аж доки не знайшов Зарок. — Така чудова річ і належить такому нікчемі, — криво посміхнувся він. — Я візьму її собі, гаразд? А якщо ти будеш добре поводитись, то дозволятиму тобі її для мене гострити.

Оглядаючи меч, разак несподівано зойкнув, напевно, прочитавши викарбуваний напис. Його здивований напарник кинувся до приятеля, й обидва вони схилились над зброєю.

— Ну-у, чоловіче, ти добре послужиш нашому господареві! — прошипіли вони в захваті, звергаючись до Ерагона.

— І перше, що я зроблю на цій службі, — це вб’ю вас, — похмуро пообіцяв їм юнак.

— О ні, ми ще потрібні господареві, — розреготались потвори. — А ось ти… Тебе можна просто знищити.

Сапфіра глухо загарчала, але разаки навіть не глянули на неї. Несподівано їхню увагу привернув Бром, що, застогнавши, перекотився на інший бік.

— Воно перестає діяти, — зашипів перший разак, схопивши старого за комір і зазираючи йому в обличчя.

— То дай йому ще! — порадив другий.

— А може, просто прибити його? — засумнівався той. — Згадай, скільки він завдав нам лиха.

— Непоганий план, — посміхнувся напарник. — Але ж король наказав привести старого живим.

— Та нічого, ми скажемо, що він чинив опір, ось і загинув у сутичці.

— А якщо цей нас викаже? — спитав перший разак, вказуючи мечем на Ерагона.

— Навряд чи він посміє, — озвався його спільник, витягаючи ножа.

— Твоя правда, — почухала потилицю інша потвора.

Разом вони витягли Брома на середину галявини й поставили навколішки. Ледь притомний старий відразу ж упав набік. Із дедалі більшим жахом Ерагон спостерігав за діями разаків. «Я мушу звільнитись!» — стугоніло йому в голові. Юнак щосили смикнув мотузки, якими його було зв’язано, але марно.

— Тільки без дурниць, — гаркнув перший разак, тицьнувши на нього мечем. Несподівано він наморщив носа й нервово понюхав повітря.

Другий разак, рикнувши, задер Бромові голову й приставив ножа йому до горла. Тієї ж миті пролунало низьке дзижчання, і потвора дико заревіла. У її плечі стриміла стріла. Його недолугий спільник, облишивши Ерагона, відскочив убік, і ось уже обидва разаки зайняли бойову позицію, озираючись на всі боки й вдивляючись у темряву. На Брома вже ніхто не звертав уваги, тож він спробував звестись.

— Лягай! — гукнув йому Ерагон.

Старий, ніби не чуючи, звівся й посунув до хлопця. У повітрі знов засвистіли стріли, які пускали невидимі нападники, і разаки спробували сховатися між камінням. Зненацька стріли полетіли ще й з іншого боку, тож розгубленим потворам стало взагалі непереливки. Їхні плащі було зрешечено стрілами, а одному з разаків поранило руку. Заревівши, вони кинулись навтьоки, але на ходу встигли стусонути Ерагона в бік, а хтось із них, прицілившись, навіть жбурнув у нього ножа.

Несподівано в Бромових очах спалахнуло дивне сяйво, і він кинувся навперейми смертоносній зброї. Із глухим звуком ніж увійшов у його тіло, і старий важко впав на землю.

— Ні-і-і! — закричав Ерагон, кинувшись до Брома. Але від болю в боці йому запаморочилося в голові, і хлопець втратив пам’ять.

Мертаг

Ш уже довго одним-єдиним, що відчував Ерагон, був біль у боці. Кожен вдих і видих коштував парубкові чималих зусиль. Він почувався так, ніби ніж влучив у нього самого, а не в бідолашного Брома. Здавалося, що юнак загубився в часі, не пам'ятаючи, як довго все це було: годину тому чи цілий тиждень? Насилу оговтавшись, він довго придивлявся до багаття, яке палахкотіло неподалік. Ерагонові руки ще й досі були зв’язані. Утім, дії отрути він уже не відчував, тож юнак одразу звернувся до Сапфіри.

— Тебе поранено? — ГУКНУВ юнак.

— Ні, — гірко посміхнувся дракон, який був зовсім поряд і схилився над Ерагоном. — Поранено тебе й Брома.

— А хто це розпалив багаття? — поворухнувся хлопець, — Ти що, сама звільнилася з кайданів?

— Ні, не сама, — зітхнула Сапфіра.

— Я так і думав, — спробував звестися на ноги Ерагон і тільки тепер помітив незнайомого юнака, який сидів біля багаття.

Від незнайомця, вбраного у старий одяг, віяло холодною впевненістю. У руках він тримав лук, а на його поясі висів довгий меч. Білий ріг, оздоблений сріблом, лежав у нього на колінах, із-за халяви чобота визирав кинджал. Незворушне обличчя юнака обрамляли каштанові кучері. Узагалі, на вигляд він був старший за Ерагона, а крім того, десь на дюйм вищий. Поряд із незнайомцем стояв його бойовий кінь. Час від часу юнак із деяким острахом поглядав на Сапфіру.

— Ти хто? — нарешті спитав у нього Ерагон.

— Мене звати Мертаг, — тихо озвався той.

— А чому ти нам допоміг? — намагаючись звільнитися від мотузків, знову спитав юнак.

— Не тільки ви ворогуєте з разаками. Я теж полював на них.

— То ти їх знаєш? — продовжував розпитувати Ерагон.

— Авжеж.

Ерагон вирішив скористатися магією, щоб нарешті звільнити руки, але недовірливо зиркнув на незнайомця: може, не варто при ньому? Трохи повагавшись, він усе-таки вирішив не зважати. «Джиєрда!» — гукнув парубок, і остогидлі мотузки впали додолу. Задоволений хлопець потер зап’ястки, відновлюючи кровообіг, а Мертаг так само незворушно спостерігав за ним.

Після цього Ерагон спробував був підвестись, але раптовий біль у ребрах одразу ж звалив його додолу. Лежачи на спині, він тільки хапав ротом повітря крізь стиснуті зуби. Мертаг хотів йому допомогти, але Сапфіра зупинила його грізним гарчанням.

— Я б і раніше допоміг, — розвів він руками. — Але твій дракон мене не пускає.

— Її звати Сапфіра, — озвався Ерагон. — Та пусти ж ти його нарешті! — гукнув він до Сапфіри. — Я ж не дам собі ради, хіба ти не бачиш? До того ж, він урятував нам життя!

Дракон іще раз невдоволено загарчав, але відступив на крок назад. Мертаг рішуче підійшов до парубка.

Він нахилився над Ерагоном і допоміг йому звестися на ноги. Зойкнувши, юнак заточився, але встояв на ногах, підтриманий міцною рукою. Разом вони рушили до багаття, біля якого лежав на спині Бром.

— Як він? — спитав Ерагон.

— Кепсько, — відповів Мертаг, обережно садовлячи хлопця на землю. — Ніж увійшов якраз поміж ребра. Якщо хочеш, можеш оглянути його рану, але спочатку давай подивимось, що з тобою.

Він допоміг Ерагонові скинути сорочку й аж присвиснув:

— Ого!

— Ого, — слабким голосом відгукнувся Ерагон. Увесь його лівий бік був одним великим синцем. Шкіра набрякла, а в кількох місцях навіть луснула. Приклавши руку до рани, Мертаг ледь-ледь натиснув. Від болю хлопцеві аж в очах потемніло. Не втримавшись, він голосно зойкнув, а Сапфіра загрозливо загарчала.

Зиркнувши на дракона, Мертаг підняв із землі ряднину.

— Гадаю, у тебе зламані ребра, — сказав він, звертаючись до Ерагона. — Важко сказати скільки, але два — це точно, може, навіть і більше. Тобі пощастило, що ти ще не харкаєш кров’ю. — Юнак розірвав ряднину й перев’язав Ерагонові груди.

— Авжеж… мені пощастило, — погодився Ерагон, одягаючи сорочку. Він обережно видихнув повітря й повільно підійшов до Брома, помітивши, що Мертаг розрізав йому для перев’язки плаща. Коли він спробував оглянути рану, його пальці тремтіли.

— Не чіпай пов’язки, — застеріг Мертаг. — Без неї він зійде кров’ю.

Не звертаючи уваги на пересторогу, юнак ізсунув тканину з Бромового боку. Видовище було жахливе. З неглибокої на вигляд рани жебоніла кров. Мабуть, ця рана теж не загоювалась, як і ті, що їх разаки завдали нещасному Герроу.

Ерагон стягнув рукавички, марно намагаючись згадати потрібні для зцілення слова.

«Допоможи мені, Сапфіро, — подумки попрохав він дракона. — Я надто слабкий, аби зробити це самотужки».

«Я з тобою, хлопче», — озвалася Сапфіра, наблизившись. Її думки ввійшли до Ерагонової свідомості, поновлюючи магічну силу.

— Вайзе хейл! — гукнув хлопець, випроставши руку над Бромом. Його долоня засяяла, і рана старого прямо на очах зникла, немовби її й не було. Мертаг мовчки спостерігав за діями парубка.

За мить усе скінчилося — сяйво згасло, і виснажений Ерагон присів навпочіпки біля дракона.

— Такого ми ще не робили, — сказав він Сапфірі.

— Разом ми зможемо робити все, чого не зможемо зробити поодинці, — відповіла та.

Мертаг оглянув Брома.

— То що, тепер він одужає? — спитав він.

— Я зцілив тільки те, що бачив, — пояснив Ерагон. — На жаль, мої знання не дозволяють лікувати нутрощі. Тепер усе залежить від самого старого. До того ж, мені дуже кепсько…

— Тобі треба попоїсти, — схаменувся Мертаг. — Зараз я зварю якої-небудь юшки.

Доки він куховарив, Ерагон намагався зрозуміти, звідки взявся цей юнак. Зброя незнайомця була тонкої роботи, як і мисливський ріг. Отже, він міг бути або звичайним собі злодієм, або неабияким багатієм. «Навіщо ж йому разаки? — ніяк не міг збагнути Ерагон. — Чому він теж уважає їх за ворогів? А може, він спільник варденів?»

За якийсь час Мертаг тицьнув йому миску наваристої юшки, яку парубок швидко з’їв.

— Разаки давно втекли? — обережно спитав він замість подяки.

— Кілька годин тому, — відповів юнак.

— Тоді нам треба вшиватися звідси, доки вони не повернулися з підкріпленням, — вирішив юнак.

— Ну, ти-то, може, і вшиєшся, — погодився Мертаг. — А ось старому це вже навряд чи під силу. Після того, як тобі між ребер встромили ножа, далеко не втечеш.

«Якщо ми зробимо для Брома ноші, ти зможеш летіти, як раніше з Герроу?» — подумки спитав Ерагон у дракона.

«Звісно, — відповів той. — Але сідати буде важкувато».

«Та нічого. Головне, що це можливо, — зрадів юнак і розповів про свій план Мертагу. — То ти мені допоможеш?» — спитав він урешті-решт.

Той мовчки кивнув на знак згоди й подався з табору шукати гілля, аби зробити ноші. Тим часом Ерагон зібрав розкидану разаками зброю й дістав із торби ковдру. Коли Мертаг повернувся з двома молодими деревцями, вони натягли її між стовбурами й поклали Брома в саморобні ноші. А вже невдовзі Сапфіра разом із непритомним Бромом важко здійнялася в повітря.

— Я ще ніколи такого не бачив! — у захваті скрикнув Мертаг.

Коли дракон зник у нічному небі, Ерагон пошкутильгав до свого коня й насилу виліз у сідло.

— Дякую, що допоміг, — сказав він Мертагові. — А тепер краще їдь звідси, бо з нами тобі буде непереливки. Ми не зможемо захистити тебе від імперії, а мені б дуже не хотілось, аби ти через нас постраждав.

— Гарно сказано, — посміхнувся Мертаг, затоптуючи багаття. — А куди ви зібрались? Ви що, маєте де-небудь сховок?

— Ні, —признався юнак.

— Тоді мені слід їхати з вами, — рішуче сказав незнайомець. — Усе одно робити нічого. Та й шанси зустріти разаків відтепер, як ти кажеш, зростають. Ті чудовиська не залишать вершника в спокої.

Ерагон трохи повагався, чи варто йому довіряти цьому юнакові, але врешті-решт вирішив, що будь-якої миті зможе його спекатися, коли сам повністю одужає.

— Гаразд, коли хочеш, можеш їхати з нами, — знизав він плечима.

Мертаг задоволено кивнув і виліз на свого сірого скакуна. Ерагон, підхопивши повіддя Бромового Сніговія, покинув табір. Блідий місяць ледь-ледь вихоплював із темряви шлях, але юнак знав, що це не зупинить разаків.

По дорозі Ерагонові страх як кортіло про все розпитатися в Мертага, але він стримував себе, заощаджуючи сили. На світанку до нього озвалась Сапфіра, попередивши, що вже стомилася й знайшла для відпочинку непогану місцинку.

Мандрівники зустрілися під величезною скелею, в якій було безліч печер. Довкола лежали брили піщаника. Сапфіра виглядала задоволеною.

— Тут, нагорі, є печера, якої не видно знизу, — сказала вона. — Ми помістимося в ній разом із кіньми. Ходіть за мною.

Мандрівники, тягнучи коней, подерлися слідом за драконом. За годину вони опинилися в схованці.

Печера була добрих сто футів завдовжки й двадцять футів завширшки, але вхід мала зовсім вузький, що захищало її від негоди й чужого ока. Углибині печери залягла таємнича чорна порожнеча.

— Вражає! — присвиснув Мертаг. — Піду пошукаю хмизу для багаття.

Ерагон заметушився біля Брома, якого Сапфіра обережно поклала на скелястий виступ. Стиснувши руку старого, Ерагон тривожно зазирав у його вкрите зморшками обличчя. Потім він зітхнув і підійшов до вогнища, яке вже встиг розпалити Мертаг. Вечеря минула в цілковитій мовчанці. Після цього друзі спробували були напоїти Брома, та марно. Постелившись, виснажені мандрівники полягали спати.

Спадок вершника

— Прокидайся, Ерагоне! — пролунав у темряві приспаної свідомості знайомий голос.

Юнак кволо поворухнувся й застогнав.

— Мені потрібна твоя допомога! Тут щось негаразд! — не вгавала Сапфіра. Юнак невдоволено буркнув крізь сон і знову спробував заснути.

— Та вставай же! — залунало ще тривожніше.

— Іди геть, — пробелькотів хлопець.

— Ерагоне! — гаркнув дракон на всю печеру. На цей раз юнак миттю підскочив, хапаючись за зброю. Сапфіра у відчаї схилилася над Бромом, який скотився з виступу й шалено звивався на кам’яній підлозі. Його обличчя спотворила гримаса, а кулаки були міцно стиснуті. Ерагон підбіг до старого, злякано чекаючи найгіршого.

— Допоможи його притримати! — гукнув юнак до Мертага. — Інакше йому кінець!

Обидва схопили Брома за руки, тримаючи його, доки він бився в корчах, а потім знову поклали на кам’яне ліжко.

Ерагон доторкнувся рукою до чола старого. У Брома був такий жар, що це відчувалося навіть на відстані.

— Принеси води й ганчірку, — заклопотано попрохав Мертага юнак.

Той побіг і швиденько все приніс. Ерагон обережно витер Бромові чоло, сподіваючись бодай трохи збити його лихоманку. Закінчивши, він здивовано помітив, що надворі вже зовсім розвиднілось.

— Як довго ми спали? — спитав він Сапфіру.

— Та, мабуть, довгенько, — відповів дракон. — І все б нічого, якби перед світанком старого не почало лихоманити. Довелося тебе розбудити, бо він упав додолу.

Ерагон із розумінням кивнув, потягся й знову відчув біль у ребрах. Раптом хтось учепився йому в плече.

— Броме?! — зойкнув юнак.

— Швидше! — прохрипів той, вирячивши очі. — Дай мені вина!

— Ні, друже! — вигукнув Ерагон, зрадівши, що старий нарешті прийшов до тями. — Від вина тобі стане ще гірше.

— Принеси флягу, — знесилено попрохав Бром, розтискаючи руку.

— Я миттю, чекай! — захвилювався той, кинувся до торби й почав переривати все, що там було. — Де ж у біса ця фляжка?

— Візьми мою! — гукнув до нього Мертаг.

Ерагон схопив шкіряну флягу незнайомця й повернувся до Брома.

— Ось, приніс, — озвався він, стаючи навколішки.

Мертаг обачно відійшов убік, щоб не заважати.

— Добре, — прошепотів старий. — Тепер помий мені цим вином правицю.

— Навіщо? — не зрозумів юнак.

— Не питай! У мене мало часу, — відповів той. Переляканий Ерагон вилив трохи вина Бромові на долоню й розтер.

— Давай іще, — хрипким голосом наказав старий.

Парубок знову хлюпнув йому на долоню й почав розтирати. Аж раптом він вражено застиг — на долоні старого розпливався знак гедвей ігназія.

— Ти теж Вершник? — прошепотів Ерагон, не вірячи власним очам.

— Колись був, а тепер уже ні, — насилу посміхнувся Бром. — Замолоду… дуже давно мене обрали… обрали самі вершники, і я приєднався до них. Під час вишколу я потоваришував з одним учнем…

з Морзаном — коли він іще не був клятвопорушником.

Ерагонові від здивування перехопило подих: адже це було сто років тому!

— Пізніше він виказав нас Галбаторіксу… — вів далі старий. — І під час битви на Вройнгарді поблизу міста Дору Ареба мого молодого дракона було вбито. Його звали… Сапфіра.

— Але чому ж ти не сказав цього раніше? — тихо спитав Ерагон.

— Бо в цьому… не було потреби, — відповів Бром, задихаючись. — Я вже старий, Ерагоне… дуже старий. І, хоча мій дракон загинув, я прожив довше за інших. Ти не знаєш, що значить дожити до моїх літ і не мати спогадів… А попереду ще так багато всього… Але я й досі сумую за моєю Сапфірою… і ненавиджу Галбаторікса, — старий знову вчепився в Ерагонову руку й зашепотів: — Не давай їм усе повторити! Бережи Сапфіру, бо життя без неї нічого не варте!

— Не хвилюйся, я дбатиму про неї, — збентежено пообіцяв юнак.

— Може, я й дарма хвилююся, — Бром незрячим поглядом ковзнув по Мертагові й знову звернувся до Ерагона: — Хвилини мого життя вже полічено. Ця рана… вона висмоктує з мене всі соки. Сили покидають мене… Але перед тим, як покинути цей світ, я хочу поблагословити тебе.

— Усе буде добре, — відповів Ерагон крізь сльози. — Не треба мені благословення.

— Ні, я маю це зробити, — наполягав старий. — Ти приймеш його?

Ерагон кивнув і зажурено нахилився до старого. Тоді Бром поклав свою тремтячу руку йому на чоло.

— Я благословляю тебе. Нехай твоє майбутнє буде щасливим. — Він зробив знак, щоб юнак схилився до нього, і прошепотів кілька слів прадавньою мовою. — Це все, що я можу тобі дати. Скористаєшся, коли тобі буде зовсім кепсько.

Бром увесь напружився й закотив очі.

— А тепер, — прошепотів він, — мені час вирушати в найцікавішу подорож.

Схлипуючи, Ерагон узяв старого за руку, намагаючись бодай якось його підбадьорити. Юнак просидів біля нього дуже довго, але Бромові руки крижаніли, дихання сповільнювалось, і хлопець із відчаєм спостерігав, як той відходить у країну пращурів.

Надвечір, коли сонце почало кидати на землю довгасті тіні, Бром нарешті затих. Марно Ерагон кликав його, марно гукав на допомогу Мертага, — старому вже не потрібна була нічия допомога. Раптом довкола запанувала тиша, і Бром пильно глянув Ерагонові прямо в очі. Покора й небачений за життя спокій промайнули в погляді старого — його муки скінчилися…

Невпевненим рухом Ерагон закрив Бромові очі й звівся на ноги. Сапфіра за його спиною скинула голову до неба й сумно заревіла. Сльози котилися юнакові з очей, а відчуття жахливої втрати ятрило серце.

— Нам треба його поховати, — насилу вимовив він.

— Але нас можуть помітити, — застеріг Мертаг.

— Ну й нехай! — захлинаючись слізьми, вигукнув юнак.

Трохи повагавшись, Мертаг підняв Бромове тіло й виніс його з печери. Сапфіра рушила слідом за ним.

— Нагору, — хрипко сказав Ерагон, показуючи на вершину скелі.

— Але ж ми не зможемо вирити могилу в камені, — заперечив Мертаг.

— Я вирию, — відповів на те Ерагон і подерся на досить крутий схил, намагаючись не звертати уваги на біль у ребрах. Мертаг поклав Брома на велику брилу.

Витерши очі й зосередившись, Ерагон звів руку.

— Мої степр! — голосно сказав він.

По камінню пробігли хвилі, воно раптом почало розтікатися, аж доки в ньому не утворилась чимала заглибина. Формуючи скелясту породу, немов звичайну глину, Ерагон звів довкола склепу стіни.

Юнаки опустили Брома в цю кам’яну могилу й поклали поруч його зброю. Зробивши крок назад, Ерагон змусив каміння зімкнутися над тілом небіжчика, а потім спорудив над склепом високий шпиль. На знак глибокої пошани юнак написав на могилі прадавні руни:

Тут лежить Бром,

Вершник дракона, що був мені за батька.

Нехай пам’ять про нього живе у віках!

Нарешті, схиливши голову, Ерагон дав волю своєму горю. Наче жива статуя, він простояв до вечора, аж доки все навколо не сповила темрява.

Тієї ночі йому знову наснилась полонена жінка.

Ерагон бачив, що їй погано. Дихання жінки було уривчасте, вона вся тремтіла. Чи то було від холоду, чи від болю — юнак не знав. Єдине, що він уважно розгледів у мареві свого сну, була рука жінки, звисла з краю ліжка. З кінчиків її пальців крапала темна рідина. Ерагон знав, що то була кров.

Діамантова могила

Коли Ерагон прокинувся, його очі різало, немов вони були засипані піском, а все тіло геть затерпло. У печері, крім коней, нікого не було. Ноші кудись зникли, і більше нічого не нагадувало про Брома. Юнак стомлено присів біля виходу. «Відьма Анжела таки не помилялась, — думав він. — На мене справді чекала смерть близької людини». Сонце надворі вже почало нещадно палити й без того виснажену землю. Гірка сльозинка пробігла юнаковою щокою й швидко випарувалась, залишивши на шкірі солоний слід. Ерагон заплющив очі. Він мовчки сидів на сонці, водячи нігтем по кам’яній підлозі. Перегодом юнак якось мимохіть глянув на долівку й тільки тепер помітив, що написав — «Чому я?».

За якийсь час до печери повернувся Мертаг, тримаючи в руках двох зайченят. Не кажучи жодного слова, він усівся поруч з Ерагоном.

— Як ти? — спитав Мертаг.

— Кепсько, — мляво озвався той.

— І коли ж тобі покращає?

Ерагон знизав плечима. Трохи помовчавши, Мертаг знову обізвався до нього:

— Вибач, мені незручно питати, але я мушу бути впевнений… Твій Бром — це той самий Бром? Той, що викрав у короля драконяче яйце, а потім переміг у поєдинку Морзана? Я чув, як ти називав його на ім’я, і прочитав напис на могилі. Але скажи, щоб я знав точно: це справді він?

— Так, він, — тихо відповів Ерагон. — А тепер дозволь і мені дещо спитати. Звідки ти знаєш про всі ці речі? Згодься, звичайна людина про них не знає, до того ж твоє полювання на разаків… Ти часом не варден?

Мертагове обличчя враз скам'яніло.

— Я такий самий утікач, як і ти, — стримано відповів юнак. — І я не належу ані до варденів, ані до імперії. Утім, я не зобов’язаний перед тобою звітувати, оскільки нікому нічого не винен. А щодо разаків, то я, почувши розмови про нового вершника, просто вирішив піти за ними й з’ясувати, чи все це не вигадка.

— Мені здалося, ти хотів їх убити, — не вгавав Ерагон.

— Я й тепер хочу, — посміхнувся Мертаг. — Але якби я вбив їх раніше, то ніколи б не зустрів вас.

«А Бром був би тоді живий, — подумки додав парубок. — І він би вже напевно знав, чи можна довіряти цьому юнакові». Ерагон згадав, як у Дареті старий передбачив наміри Тревора, і йому стало цікаво, чи зможе він так само перевірити Мертага. Юнак хотів був пробитися до свідомості свого співрозмовника, але щоразу наштовхувався на непробивний мур захисту. «Де він цьому навчився? — здивувався Ерагон. — Бром казав, що мало хто може протистояти сторонньому втручанню у власний розум. Хто ж він такий, цей Мертаг, якщо має такі здібності?» Розгублений Ерагон почувався дедалі самотніше.

— А де Сапфіра? — спитав він Мертага.

— Не знаю, — відповів той. — Коли я полював, вона якийсь час була зі мною, а потім кудись зникла. Востаннє я бачив її опівдні.

Кивнувши, Ерагон звівся на ноги й поплентався вглиб печери.

— Що будеш робити? — гукнув йому вслід Мертаг.

— Я ще точно не вирішив, — озвався юнак, якому все враз остогидло. Він згорнув ковдри й прив’язав їх до Кадокового сідла, відчувши, як у нього ще й досі болять ребра. Тим часом Мертаг пішов готувати зайців. Перебираючи в торбах речі, Ерагон натрапив на меча й обережно витяг його з піхов.

Раніше юнак ще ніколи не користувався Зароком — як не брати до уваги їхніх вправ із Бромом, — бо не хотів, аби цього меча хтось побачив. Але відтепер це його не обходило. Він пам’ятав, як меч здивував і налякав разаків, тож вирішив повісити його на поясі. «З цієї миті я завжди носитиму Зарок, — подумки вирішив Ерагон. — Нехай усі бачать, хто я такий насправді. Мені нічого боятися, я — вершник!»

Хлопець почав розбирати Бромові торби. Там був тільки одяг, кілька незрозумілих дрібничок та ще маленька торбинка з грошима. Знайшовши мапу Алагезії, Ерагон присів з нею біля вогнища. Тим часом Мертаг, що під ту пору патрав зайця, глянувши на Ерагона, від захвату аж втратив дар мови.

— Цей меч… — пробелькотів він. — Можна мені глянути?

Трохи повагавшись, Ерагон, який не хотів ані на мить розлучатися зі своєю зброєю, кивнув. Мертаг почав набожно розглядати меча.

— Де ти його взяв? — спитав він, побачивши викарбувані на лезі символи.

— Мені передав його Бром, — озвався хлопець. — А що?

Мертаг сховав зброю в піхви й гнівно схрестив руки на грудях.

— Цей меч, — схвильовано сказав він, — колись мав куди більшу славу, ніж його власник. Останній вершник, якому він належав, був Морзан — безжалісна й жорстока людина. Я думав, що ти ворог імперії, але тепер бачу в тебе трикляту зброю одного з клятвопорушників!

Приголомшений Ерагон не знав, що й сказати. Він думав, що Бром, мабуть, забрав зброю Морзана після їхньої битви в Джиліді.

— Старий ніколи не говорив, звідки в нього цей меч, — нарешті здобувся він на слово. — Я навіть гадки не мав, що він належав Морзанові.

— Ніколи не говорив? — з недовірою перепитав Мертаг. — Не бачу жодної причини, чому він мусив це приховувати.

— Я теж, — погодився Ерагон. — Але в старого було чимало секретів.

Юнакові було трохи моторошно тримати меч, що належав людині, яка виказала вершників Галбаторіксу. «Скільки ж це вершників загинуло від нього свого часу, — з відразою думав юнак, зважуючи зброю в руці. — Не кажучи вже про драконів!» Утім, пильно зиркнувши на Мертага, він дуже рішуче сказав:

— Але я все одно носитиму його! У всякому разі, Зарок буде в мене, доки я не матиму свого власного меча!

Мертаг аж здригнувся, коли Ерагон назвав зброю на ім’я.

— Ну дивись, діло хазяйське, — знизав він плечима, повертаючись до приготування їжі.

Трохи попоївши, Ерагон відчув неабияке полегшення.

— Доведеться продати мого коня, — заклопотано сказав парубок, вишкрібаючи миску.

— А чому не коня Брома? — здивувався Мертаг.

— Сніговія? — вигукнув Ерагон. — Ні-і-і, Бромові б це не сподобалось. А оскільки він тепер… не з нами, то я все робитиму за нього.

— Якщо ти справді цього хочеш, — замислився Мертаг. — Я впевнений, що в якомусь селі чи містечку ми зможемо знайти для нього покупця.

— Ми? — перепитав юнак.

— Але ж сам ти не зможеш тут довго залишатись, — пояснив Мертаг. — Якщо разаки нишпорять десь поруч, то Бромова могила буде для них справжнім дороговказом. До того ж, твої ребра ще не загоїлись… Я знаю, що ти можеш захищатися за допомогою магії, але тобі потрібен супутник, який би допомагав у дорозі й під час бою. Тож дозволь мені супроводжувати тебе ще якийсь час. Але ти маєш знати: мене шукає імперія. І колись через це проллється кров.

Ерагон хотів був розреготатися, та натомість ледь не скрикнув від пронизливого болю в ребрах. Коли біль пройшов, він сказав:

— Нехай тебе шукає хоч ціла армія, мені байдуже. А допомога мені й дійсно потрібна, тут ти маєш рацію. Я буду дуже радий, якщо ти поїдеш зі мною, хоча спершу я мушу поговорити про це із Сапфірою. До речі, ти теж повинен знати: на пошуки мене Галбаторікс може справді відправити цілу армію. Отже, самому тобі було б куди безпечніше.

— Я знаю, — коротко відповів Мертаг. — Але мене це не зупинить.

— Ну гаразд, — посміхнувся юнак.

Доки вони розмовляли, до печери залізла Сапфіра й сумно привіталась із Ерагоном.

— Тобі вже краще? — спитала вона в парубка.

— Трохи, — озвався той.

— Я сумую за старим, — зітхнув дракон.

— І я теж… — відповів юнак. — Але я навіть не підозрював, що Бром був вершником! До того ж, таким старим, як клятвопорушники…

— А я знала, хто такий Бром насправді, — несподівано сказала Сапфіра. — Знала з тієї самої миті, коли він заговорив до мене на фермі.

— І ти нічого мені не сказала? — вражено вигукнув Ерагон. — Але чому?

— Він просив тримати це в секреті, — просто відповіла вона.

Юнак вирішив не сваритися через це з драконом, адже Сапфіра ніколи не робила йому боляче.

— Це був не єдиний секрет Брома, — сказав він драконові, а потім швидко переповів історію Зарока й те, як на неї зреагував Мертаг. — Тепер я розумію, чому Бром нічого не говорив про цей меч, передавши його мені. Якби я знав про його походження, то, мабуть, утік би при першій-ліпшій нагоді.

— Тобі краще позбутися Зарока, — обурено сказала Сапфіра. — Я знаю, що це грізна зброя, але краще вже мати звичайного меча, ніж ганьбити себе оцим м’ясницьким різаком Морзана.

— Може, й так, — неуважно відповів на те Ерагон. — Але куди ми тепер подамося? І як нам бути з Мертагом? Він пропонує їхати разом, хоч я не знаю, хто він такий. Можливо, нам слід звернутися до варденів? Але де ж їх шукати? Бром не казав мені про це жодного слова…

— Зате мені казав, — спокійно відгукнувся дракон.

— Чому знову ти, а не я? — обурився хлопець.

— Після того, як ми поїхали з Тейрма й на нас напали ургали, старий багато чого мені розповідав, — примирливо сказала Сапфіра. — Але деяких секретів я не зможу тобі розкрити, доки в цьому не буде потреби. Розумієш, Бром нереймався твоєю долею, відчуваючи наближення власної смерті. І тому назвав ім’я Дормнада, одного добродія з Джиліда, який допоможе нам знайти варденів. До речі, Бром уважав тебе найдостойнішою в Алагезії людиною, яка справді гідна спадку вершників.

Ерагонові очі налилися слізьми. Це була найвища похвала, яку він будь-коли чув від старого.

— Я буду гідний його світлого імені, —замислено прошепотів юнак.

— І це добре, — озвався дракон.

— Отже, ми рушаємо до Джиліда, — сказав підбадьорений Ерагон. — А як же Мертаг? Ти думаєш, йому варто їхати з нами?

— Ми перед ним у боргу, адже він урятував нам життя, — нагадала Сапфіра. — До того ж, він знає, що ми разом, тому не слід відпускати його самого, аби він не бовкнув десь зайвого.

Ерагон погодився, а потім розповів драконові про своє сновидіння.

— Мені не дає спокою те, що я бачив, — засмучено сказав парубок. — Я відчуваю, що та жінка з мого сну перебуває в смертельній небезпеці, але не знаю, як їй допомогти. Адже вона може бути де завгодно…

— А що тобі підказує серце? — спитала Сапфіра.

— Моє серце давно померло, — сумно пожартував Ерагон. — Утім, гадаю, нам варто шукати її десь на півночі, біля Джиліда. Якщо доля нам посміхнеться, ми знайдемо її в одному з тамтешніх містечок. Бо наступного разу я боюсь побачити уві сні вже не жінку, а її могилу. А я цього, мабуть, не переживу.

— Чому? — спитав дракон.

— Не знаю, — знизав плечима юнак. — Просто коли я бачу ту жінку, то відчуваю, що вона для мене дуже дорога…

— Воно й справді дивно, — посміхнулась Сапфіра.

— Це ж іще чому? — звів брови Ерагон. Та дракон тільки похитав головою й подався геть із печери.

Юнак ще трохи посидів, думаючи про дивну поведінку Сапфіри, а потім виклав Мертагові план їхніх дій.

— Коли ви знайдете цього Дормнада й вирушите до варденів, я змушений буду покинути вас, — сказав той. — Зустрітися з варденами означає для мене те саме, що увійти неозброєним до Урубейна, до того ж — сповістивши всіх про свій візит!

— Але ж до тієї миті ми все одно будемо разом, — відповів Ерагон, і його голос несподівано затремтів. — А до Джиліда далеченько… Утім, нам варто вирушити ще до того, як упадуть сутінки.

— А тобі вистачить сили на подорож? — спитав розчулений Мертаг.

— Мені треба щось робити, інакше я збожеволію, — відповів парубок. — Тренуватися на мечах, вправлятися в магії чи просто байдикувати — це тепер не для мене. Тому — вперед!

Вони загасили багаття, спакували речі й вивели коней із печери. Ерагон передав Мертагові повіддя Кадока та Сніговія й наказав спускатися в долину.

А сам він поліз нагору, час від часу зупиняючись, щоб перепочити, коли біль у ребрах починав йому добряче дошкуляти. Видершись на вершину гори, юнак побачив, що Сапфіра була вже там. Вони стали разом над Бромовою могилою, востаннє віддаючи шану пам’яті старого.

— Не можу повірити, що він пішов… назавжди, — нарешті озвався Ерагон.

Сапфіра витягла свою зміїну шию й торкнулася могили кінчиком носа. Повітря враз сповнилося тихим гулом, земля замерехтіла краплинами сріблястої роси, а могильний камінь почав вкриватися дивовижним коштовним візерунком. За мить звичайний піщаник, з якого було складено курган, обернувся на сяючий діамантовий склеп, з-під прозорого покриття котрого визирало незворушне обличчя Брома. З невимовним сумом Ерагон глянув на старого, який, здавалося, щойно-щойно ліг відпочити…

— Як ти це зробила? — ледь чутно прошепотів юнак.

— На жаль, це єдине, що я можу для нього зробити, — відповів дракон. — Тепер час уже не торкнеться його. Нехай спочиває собі у вічному спокої.

— Дякую тобі, — тільки й сказав Ерагон. Він поклав руку на плече свого друга, і вони разом вирушили в дорогу.

Лови в Джиліді

Їхати верхи Ерагонові було страшенно незручно — дошкуляв біль у зламаних ребрах. Та незважаючи на це, він продовжував рухатися вперед і навіть не збирався спиняти коня. Сапфіра летіла поруч, час від часу розмовляючи з юнаком і намагаючись його підтримати.

Мертаг упевнено їхав поруч, плавно повторюючи кожен рух свого скакуна. Ерагон деякий час спостерігав за сірим жеребцем.

— У тебе гарний кінь, — нарешті обізвався він. — Як його звати?

— Торнак. На честь тієї людини, яка навчала мене військової справи, — відповів Мертаг. — Цього коня мені подарували ще маленьким лошатком. У всій Алагезії годі знайти сміливішу й розумнішу тварину… Окрім Сапфіри, звичайно.

— Справді, чудовий скакун, — похвалив Ерагон.

— Так, але твій Сніговій теж нівроку, — засміявся Мертаг.

Того дня вони проїхали зовсім небагато, але Ерагон був радий відчути себе в дорозі. Подорож пустельними землями відволікала його від думок про нещодавні трагічні події. А шлях до Драс-Леони лежав на кілька льє ліворуч від їхньої дороги. Мандрівники мали намір оминути це місто, повернувши до Джиліда, що лежав так само далеко на півночі, як і Карвахол.

Вони продали Кадока в одному з придорожніх селищ. Новий господар забрав коня, а Ерагон, відчуваючи докори сумління, поклав до кишені маленьку жменьку монет. Парубок проїхав на цьому коні ледь не половину Алагезії, урятувався з ним від ургалів, тож розлучатися було тепер дуже важко.

Дні непомітно проминали один за одним, а невеличка компанія мандрівників неухильно просувалася вперед. Під час подорожі Ерагон зрозумів, що в них із Мертагом насправді багато спільного. Іноді юнаки годинами обговорювали тонкощі стрільби з лука й узагалі багато говорили про полювання. Одначе була й така тема, якої вони, за мовчазною згодою, ніколи не торкалися: йшлося про їхнє минуле. Ерагон не пояснював, як він знайшов Сапфіру, де зустрів Брома та звідки він родом. А Мертаг ніколи не розповідав, чому його переслідує імперія. Це була дуже проста двостороння угода, й обидва юнаки неухильно її дотримувались.

Утім, під час довгого спілкування й цікавих бесід вони змогли більше дізнатись один про одного. Ерагона дивувало те, як добре Мертаг орієнтується в політичних справах і механізмах боротьби за владу, що точилася в імперії. Здавалося, він міг передбачити кожен крок будь-кого з придворних вельмож, знаючи про його звички, поведінку або характер. Ерагон уважно слухав свого балакучого співрозмовника, і в його думках не раз зароджувались сумніви й підозра.

У перший тиждень їхньої мандрівки не було жодного натяку на близьку присутність разаків, і Ерагонові страхи поволі розвіялись. Але вночі юнаки й надалі вартували по черзі біля багаття. Ерагон гадав, що ургали спробують перестріти їх на шляху до Джиліда, та його побоювання були марними.

— Мабуть, я дарма вважав, що в цих краях повно всіляких чудовиськ, — глузував сам із себе юнак. — Але я зовсім не проти, якщо вони й надалі не траплятимуться нам на шляху.

Полонена жінка більше йому не снилася. І як не намагався Ерагон побачити її, але в камері жінки вже не було. Щоразу, проїжджаючи якесь містечко або село, юнак перевіряв, чи немає там в’язниці. Якщо ж в’язниця була, тоді він перевдягався, щоб його не впізнали, і проникав на її територію. Жінки ніде не було. Трохи нерегодом він змушений був удаватись до більш вигадливого перевдягання, адже дорогою дедалі частіше траплялися листівки з його іменем та описом, які пропонували чималу винагороду за впійманого злочинця.

Прямуючи на північ, мандрівники неухильно наближалися до столиці краю, міста Урубейн. Довкола лежала густо заселена місцевість, і залишатись непоміченим ставало все важче й важче. Солдати патрулювали дороги, а мости ретельно охоронялися. Лише за кілька днів виснаженим фізично й морально мандрівникам нарешті пощастило проминути столицю. Коли вони, уникнувши небезпеки, опинилися за Урубейном, перед ними лежала широка рівнина, та сама, яку Ерагон перетнув, покидаючи Паланкурську долину. Тільки тепер він був на її протилежному боці. Не заходячи далеко в долину, мандрівники продовжили свою подорож на північ, просуваючись уздовж ріки Рамр.

Якраз цими днями Ерагонові виповнилося шістнадцять років. У Карвахолі з цього приводу влаштували б справжнє свято, але тепер про це годі було мріяти. Юнак навіть не сказав про це Мертагу.

Сапфірі теж було майже півроку. Вона неабияк виросла, і здійматися в повітря їй було дедалі важче. Ікла, що стирчали з пащеки дракона, були завтовшки з Ерагонів кулак і такі ж гострі, як лезо Зарока.

Нарешті настав день, коли Ерагон зміг зняти пов’язку з поламаних ребер. На боці залишився один маленький рубець — там, де чобіт разака розпоров шкіру. Сапфіра тривожно спостерігала, як хлопець випростався — спочатку обережно, а потім вільніше, і не відчув звичного болю. Задоволено погравши м’язами, він лише іронічно гмукнув, хоча, якби Бром був живий, юнак би стрибав від щастя, радіючи своєму зціленню.

Одягнувши сорочку, Ерагон повернувся до маленького багаття, яке вони розвели край дороги. Біля вогнища сидів Мертаг. Він вирізав собі якусь палицю. Коли Ерагои дістав меча, Мертаг одразу захвилювався.

— Тепер, коли я одужав, ти часом не хочеш трохи повправлятися? — спитав його Ерагон.

— На бойових мечах, чи що? — вражено вигукнув Мертаг. — Та ми ж повбиваємо одне одного!

— Дай-но мені свій, — попросив Ерагон. Узявши зброю, він зачарував край леза так, як його навчив Бром. Мертаг неабияк здивувався, але юнак поспішив його запевнити, що після вправ миттю поверне бойові якості меча.

— Ну що ж, гаразд, — сказав Мертаг, зважуючи зброю в руці.

Ерагон пішов у наступ. Їхні мечі зустрілися в повітрі. Відскочивши, юнак знову зробив випад і ось уже сам почав відбивати удари, що їх, пританцьовуючи, завдавав Мертаг.

— А він таки нівроку спритний! — промайнуло в Ерагоновій голові.

Вони билися дуже довго, то відступаючи, то наступаючи один на одного, і кожен намагався за будь-яку ціну перевершити суперника. Після серії вдалих ударів Мертаг несподівано розреготався. Виходило так, що вони не могли перемогти одне одного, бо володіли однаковою технікою бою. Вони навіть втомилися одночасно! Юнаки посміхалися, вихваляли вправність один одного й продовжували битись, аж доки їхні руки не налилися свинцем, а по спинах не почали збігати струмочки поту.

— Годі, зупинися! — нарешті гукнув Ерагон, і Мертаг справді зупинився із занесеним над головою мечем. Важко дихаючи, юнаки посідали на землю. Жоден поєдинок із Бромом не був для Ерагона таким виснажливим.

— Це неймовірно! — перевівши подих, сказав Мертаг. — Я все життя вивчав мистецтво бою на мечах, але ще жодного разу не зустрічав такого воїна, як ти! Якби ти схотів, то міг би стати вчителем двобою при самому королівському дворі.

— Та й у тебе виходить некепсько, — важко дихаючи, відповів на те Ерагон. — Той чоловік, який тебе навчав… Здається, його звати Торнак? Він міг би заробити купу грошей, відкривши фехтувальну школу. Люди з усієї Алагезії приїздили б повчитися в нього…

— Він помер, — сказав Мертаг.

— Мені дуже шкода, — сумно відповів Ерагон.

Від цього дня вечірнє вправляння на мечах стало для юнаків звичною справою, і завдяки йому вони залишалися міцними й загартованими, наче пара клинків. Одужавши, Ерагон поновив також свої заняття з магії. Мертага це дуже зацікавило, а незабаром з’ясувалося, що він і сам непогано розуміється на магічних вправах, от лишень не завжди вміє скористатися своїми знаннями. А коли Ерагон, вдосконалюючи навички, розмовляв прадавньою мовою, Мертаг уважно слухав свого друга, час від часу питаючи в нього про значення того чи іншого слова.

Нарешті коні наших мандрівників зупинилися в передмісті Джиліда. Юнакам знадобився майже місяць, щоб дістатися сюди, і за цей час весна вже остаточно вступила в свої права. Ерагон відчував, що впродовж мандрівки дуже змінився, став сильнішим і розважливішим. Він часто згадував Брома, розмовляючи із Сапфірою, але здебільшого намагався не торкатися болісних спогадів.

Здалеку Джалід здавався заплутаним лабіринтом дерев’яних будівель, з якого час від часу долинав собачий гавкіт. У повітрі зависла пелена блакитного диму. Загалом беручи, ця місцина більше нагадувала тимчасову стоянку кочівників, аніж справжнє місто. Неподалік Джиліда виднілися туманні обриси озера Ісенстар.

Щоб почувати себе в безпеці, мандрівники вирішили розбити табір за дві милі від міста. Коли вечеря вже варилася на вогні, Мертаг сказав:

— Знаєш, я не думаю, що саме ти маєш іти до Джиліда.

— Це ще чому? — здивувався Ерагон. — Я перевдягнусь. До того ж, Дормнад схоче побачити гедвей ігназія, аби впевнитися, що я таки справді вершник.

— Може, воно й так, — стояв на своєму Мертаг, — але ти потрібен імперії куди більше, ніж я. І якщо схоплять мене, то це буде півбіди. А ось тебе відразу ж потягнуть до короля й неодмінно закатують. Якщо, звісно, ти не станеш на його бік. Не забувай, що в Джиліді постійно перебуває королівське військо, яке займає майже все місто. Іти туди — означає іти на вірну смерть.

Трохи повагавшись, Ерагон вирішив порадитись із Сапфірою. Та спочатку оповила парубка хвостом, а потім уляглася поруч.

— Навряд чи я скажу тобі щось нове, — нарешті відповіла вона. — Мертаг має рацію. Значно розумніше буде піти саме йому, бо він не ризикує накласти головою, як ти. А Дормнаду можна все переказати на словах. Гадаю, що він повірить.

— Але я не хочу наражати хлопця на небезпеку через мої власні проблеми! — обурився Ерагон. Утім, добре все обмізкувавши, він усе-таки погодився, щоб до міста пішов Мертаг.

— Знай, якщо тебе схоплять, я прийду на допомогу, — запевнив він юнака.

— Тоді це стане легендою! — розреготався той. — Історія про те, як невідомий вершник сам-один розгромив усе королівське військо!

— Може, ти хоч до завтра почекаєш? — буркнув Ерагон.

— Навіщо? Чим довше ми тут будемо ховатись, тим більше шансів, що нас викриють. Якщо цей Дормнад знає шлях до варденів, тоді навіщо зволікати? Гадаю, нам зовсім не обов’язково сидіти під Джилідом іще кілька днів.

— Він, як завжди, має рацію, — погодилась Сапфіра, переказавши Ерагонові послання для Дормнада, яке той одразу ж передав Мертагові.

— Гаразд, — весело сказав Мертаг, поправляючи на поясі меч. — Гадаю, за кілька годин я повернуся. Дивіться, залиште мені хоч що-небудь попоїсти.

Помахавши рукою, він скочив на свого Торнака й помчав геть. Збентежений Ерагон усівся біля багаття чекати.

Утім, час спливав, а Мертага все ще не було. Ерагон із мечем у руці тривожно походжав довкола згаслого багаття, та й Сапфіра не зводила очей зі шляху, що вів на Джилід. Жоден із них не висловлював своїх побоювань, але Ерагон потроху почав готуватися до втечі, на той випадок, якщо за ними пошлють із міста загін вояків.

— Поглянь! — раптом гукнула Сапфіра.

Ерагон рвучко озирнувся. Від міста до них щодуху мчав вершник.

— Не подобається мені це, — пробубнів юнак, вилазячи на дракона. — Готуйся злітати.

— Я завжди готова, — почув він у відповідь.

Тим часом верхівець наближався. Ерагон уже впізнав у ньому Мертага, якого, здається, ніхто не переслідував, проте він щосили хльоскав свого коня. Домчавши, юнак стрімголов влетів до табору, витягуючи на ходу меча.

— Що трапилось? — гукнув Ерагон.

— Хіба за мною ніхто не гнався? — озирнувся Мертаг.

— Ні, ми нікого не бачили.

— Це добре, — почав заспокоюватись юнак. — Тоді дайте мені попоїсти, перш ніж я про все розповім. Я помираю з голоду!

Схопивши миску, він заходився жадібно хлебтати холодну юшку.

— Дормнад погодився зустрітися з тобою завтра вранці, — нарешті сказав він Ерагонові. — Якщо він переконається, що ти справжній вершник, то відразу ж відведе тебе прямо до варденів.

— І де ж ми маємо зустрітися? — спитав нарубок.

— Он на тому пагорбі край шляху, — показав рукою Мертаг.

— Ну, а з тобою що сталося?

— Усе дуже просто, — відповів голодний посланець, виливаючи собі залишки юшки. — Один чолов’яга впізнав мене на вулиці, тож довелося дати драла.

— Ти думаєш, він тебе викаже? — захвилювався Ерагон.

— О, коли б ти його знав! — посміхнувся юнак. — Звісно, він розбовкає про це на весь світ. Але зараз важить те, до кого саме потрапить звістка про мене. Якщо вона дійде до верхівки, то нам усім буде непереливки!

— Навряд чи нас стануть шукати проти ночі, — засумнівався Ерагон. — А вранці ми вже вирушимо звідси на зустріч із Дормнадом.

— Ні, до нього ти підеш сам, — відповів Мертаг. — Я не хочу до варденів.

Ерагон сумно глянув на схвильованого посланця. Насправді йому дуже хотілося, щоб він залишився, адже під час подорожі юнаки міцно подружили. Ерагон хотів був заперечити, але Сапфіра його зупинила, мовляв, краще буде почекати до ранку.

— Як скажеш, — похмуро погодився юнак.

Уранці Ерагон прокинувся від знайомого лоскоту на долоні. Здавалось, ніщо не віщувало біди, але якась тривога не давала йому спокою, відволікаючи юнакову увагу від біжучих справ. Він пристебнув меча до пояса й нечутно звівся на ноги.

— Що сталося? — спитав дракон.

— Я ще не знаю, — тихо відповів Ерагон.

Сапфіра й собі збентежено витягла шию, роззираючись довкола.

— Я чую запах коней, — раптом сказала вона. — Але вони не рухаються, а якось дивно смердять.

Ерагон тихо підійшов до Мертага й поторсав його за плече. Той миттю підскочив, вихопивши з-під ковдри ножа, й спантеличено озирнувся. Ерагон жестом наказав йому мовчати, а потім тихо прошепотів:

— Десь тут неподалік зупинилася кіннота.

Мертаг мовчки дістав свого меча, й обидва юнаки стали обабіч дракона, готові до нападу. Доки вони чекали, навколо розвиднілось і десь зовсім поруч боязко забелькотіла білка…

Аж раптом розлючене ричання змусило Ерагона рвучко розвернутись, високо піднявши меча — величезний ургал, непомітно підкравшись, стояв на краю їхнього табору й грізно вимахував зброєю. «Звідки він тут узявся? — промайнуло в юнаковій голові. — Адже ніде не було їхніх слідів!»

«Брісінгр!» — вигукнув юнак, покликавши магічну силу для першого удару. Обличчя ургала зблідло від жаху, і він зник у спалаху блакитного вогню. На всі боки бризнула кров і полетіли шматки обпаленого тіла. Несподівано позаду грізно заревіла Сапфіра, і краєм ока хлопець помітив, як цілий гурт потвор уже встиг оточити дракона. Виходить, поява першого ургала була тільки обманним маневром!

А поруч уже лунав брязкіт металу: це Мертаг безстрашно атакував ворогів. Ерагон хотів був приєднатися до нього, та назустріч юнакові вискочило відразу четверо монстрів, один з яких уже замірився вдарити хлопця мечем. Пригнувшись, Ерагон вразив ургала ще одним закляттям, другого рубонув мечем, а третього дістав важким руків’ям. І тієї ж миті, вимахуючи палицею, на нього налетів іще один, і від його ударів юнак уже не встиг ухилитися.

— Сапфіро, тікай! — крикнув Ерагон, і враз йому в очах потемніло, а світ розлетівся на тисячу шматків.

Ду Сундавар Фреор

Перше, що відчув Ерагон, прийшовши до тями, було тепло й затишок. Він лежав у якомусь приміщенні на шорсткій ряднині, і його руки були вільні. Насилу поворухнувшись, він сяк-так звівся й роззирнувся навсібіч.

Юнак перебував у невеличкій камері, що мала заґратоване віконце високо під стелею й залізні двері з вічком. Сидячи на в’язничному ліжку, Ерагон поволі оглядав це убоге приміщення. На доторк він відчув, що його обличчя вкрите засохлою кров’ю, але, схоже, на цьому все тільки починалося. Потилиця страшенно боліла, а в голові паморочилось. Скористатися магією ніяк не виходило. Певно, ті монстри знову напхали його своєю отрутою, від якої взагалі можна забути будь-яку мову, не те що прадавню.

Глухо застогнавши, Ерагон підвівся і, похитуючись, пошкандибав до вікна. І тільки тут він помітив, що не відчуває звичної ваги Зарока на поясі. Звівшись навшпиньки, юнак спробував визирнути надвір і ледь не осліп від яскравого сонячного світла. Віконце перебувало на рівні землі. За ним виднілася вулиця, вщерть заповнена галасливою юрбою, а неподалік височіли казармені будівлі.

Стомлений юнак сповз на підлогу й бездумно глянув собі під ноги. Те, що він побачив за вікном, неабияк збентежило його, але духовна втома заважала зосередитись. Несподівано двері відчинилися, й до камери увійшов якийсь чоловік. Він мовчки поставив перед Ерагоном миску та глечик і так само нечутно вийшов.

— Дуже люб’язно з вашого боку! — скривився Ерагон, беручись до пісної юшки зі шматком черствого хліба. На жаль, шлунок відмовлявся прийняти таке їдло. — Шкода, що нема чогось хоч трохи смачнішого, — зітхнув юнак і кинув ложку.

Здається, тільки зараз він збагнув, чим саме його вразило те, що він побачив на вулиці. «Адже мене схопили ургали, а не люди! — промайнуло в голові. — То чому ж я тут?» Затьмарений мозок навідріз відмовлявся думати, тож Ерагон вирішив залишити це питання до кращих часів.

Хлопець і далі безтямно сидів на ліжку, дивлячись кудись у порожнечу. За якийсь час йому знову принесли їжу, і цього разу він таки спромігся трохи попоїсти без нападів нудоти. Сяк-так упоравшись із харчем, Ерагон вирішив полежати. А що ще можна робити в камері? Навіть незв’язні думки почали кудись зникати, і незабаром юнак заснув. Аж раптом десь неподалік із гуркотом розчинилися двері, і по кам’яній підлозі залунали швидкі кроки. Вони ставали дедалі гучнішими. Ерагонові здалося, що в його голові хтось калатає в мідний казан.

— Невже не можна хоч трохи тихіше? — крізь сон пробелькотів юнак, але цікавість перемогла, і він, підвівшись, поплентався до дверей.

Крізь вічко в дверях Ерагон побачив широкий коридор, уздовж якого тяглися такі самі камери, як і його. Коридором марширував загін ратників, озброєних мечами. Своїми скам’янілими обличчями й механічними рухами вони нагадували якихось демонічних потвор, загіпнотизованих невидимою й непереможною силою. Це було справді моторошне видовище.

Ерагон спостерігав за воїнами, аж доки йому не набридло. Раптом усередині цього загону він помітив якийсь незвичний рух. Двоє велетенських вояків, погойдуючись не в такт ходи, тягли ноші, на яких лежала непритомна жінка…

Її русяве волосся обіймала шкіряна стрічка, але непокірні пасма все одно спадали на обличчя. На ній були штани й темна шкіряна сорочка.

Її тонкий стан обвивав ремінець, на якому праворуч висіли порожні піхви. На ногах жінка мала високі шкіряні чоботи.

Раптом голова тієї нещасної схилилася набік, і Ерагон вражено застиг. Це була жінка з його сновидінь! Бездоганно правильні риси її обличчя були немов намальовані, витончене підборіддя, вузькі вилиці й напрочуд довгі вії надавали їй екзотичного вигляду. Єдиною вадою її довершеного образу була подряпина на щоці… Утім, це була найвродливіша з усіх жінок, яких хлопець будь-коли бачив за все своє життя.

Ерагон дивився на неї, відчуваючи, як закипає кров. У ньому прокинулось щось таке, чого хлопець ніколи раніше не відчував. Воно було схоже на божевілля. І тут Ерагон побачив те, від чого його серце аж похололо. Вуха жінки мали загострену форму. Отже, вона була ельфійкою!

Воїни пішли собі далі, понісши бідолаху вглиб в’язниці. Слідом за ними поважно крокував кремезний чолов’яга. На його плечах була темна накидка, він мав мертвотно сіре обличчя, а його волосся було червоне, неначе кров.

Проходячи повз Ерагонову камеру, чолов’яга повернув голову й глянув багряними очима просто на хлопця. При цьому він вишкірив зуби в глузливій посмішці. Ерагон мимохіть відсахнувся. Він знав цього здорованя!

— Смерк! — прошепотів юнак. — Побий мене грім… Це Смерк!

За дверима було чутно, як зловісна процесія віддаляється, а невдовзі все стихло.

Ерагон сповз на підлогу, схопившись руками за голову. Навіть у напівпритомному стані він чудово розумів: присутність Смерка може означати тільки те, що сили зла вирвалися на волю. І там, де вони з’являлися, неодмінно текли ріки крові.

«Але що ж тут робить Смерк? — не міг збагнути юнак. — Адже воїни мали негайно його вбити!» Потім він подумки повернувся до ельфійки, й п'янке, незнане почуття знову охопило його. «Я мушу втекти», — вирішив Ерагон. Але свідомість хлопця знову потьмарилась, солодка дрімота накрила його, наче ковдрою, і він поплентався до ліжка. Коли в коридорі вщухали останні кроки, Ерагон уже міцно спав.

Коли хлопець знову прокинувся, то відчув, що йому значно ліпше. Тільки тепер він зрозумів, що перебуває в Джиліді. «Здається, отрута вже не діє!» — зрадів Ерагон. Підбадьорений, він спробував був подумки зв’язатися із Сапфірою або скористатися магією, але в нього нічого не вийшло. І раптом його вразила жахлива думка: а чи пощастило друзям урятуватися під час того бою? Визирнувши з вікна, юнак помітив, що місто тільки-но прокидається. Вулиця була ще порожня, коли не зважати на кількох жебраків.

Думаючи про ельфійку та Смерка, Ерагон узяв глек із водою. Він зробив ковток — рідина мала слабкий присмак, ніби в неї крапнули якихось гидких парфумів. «Мабуть, зілля додають сюди, а також у харчі», — миттю збагнув парубок. Він згадав, як разаки отруїли його минулого разу, але тоді зілля діяло всього кілька годин. «Якщо не їсти й не пити, то з часом я поновлю свою магічну силу й тоді зможу звільнити ельфійку», — задоволено міркував Ерагон, посміхнувшись від самої думки про те, що це можливо.

Незабаром юнакові знову принесли поїсти. Він дочекався, доки наглядач піде, а потім швиденько викинув те, що було в мисці, за вікно. Тепер його сніданок складався лише зі шматка хліба, сиру та цибулини. Утім, парубок відчув, як навіть від цієї простої їжі в нього почало судомити шлунок.

Усі свої сили Ерагон спрямував на те, аби здолати отруту. Йому було дедалі важче думати про щось інше, крім їжі, хоча водночас юнак намагався поновити знання з прадавньої мови, випробовуючи їхню дію. На жаль, коли він вимовляв закляття, геть нічого не відбувалось. Ерагон ледь не кричав від люті й власного безсилля.

За якийсь час йому принесли обід, який полетів у вікно слідом за сніданком. Юнак відчував страшенний голод, та ще дужче йому дошкуляла спрага. У горлі пересохло, а думки про холодну воду не йшли йому з голови. Тільки неймовірним зусиллям волі Ерагон змусив себе не дивитися на триклятий глечик.

Від сумних думок юнака відволікла метушня в коридорі. За дверима камери хтось голосно говорив:

— Вам туди не можна! У мене наказ нікого не пускати!

— Та невже? І ви ладні за це померти, капітане?

— Ні… — почав був вагатися охоронець. — Але король…

— З королем я сам про все домовлюсь! — змінив тон його співрозмовник. — Відчиняйте двері!

За мить у замку заскрипів ключ, і хлопець, швидко відійшовши вглиб камери, спробував набрати байдужого вигляду. «Я мушу поводитись так, ніби нічого не розумію, — вирішив він. — Нехай там що мені казатимуть, я буду клеїти дурня».

Коли двері відчинились, на порозі стояв Смерк. Його обличчя було схоже на посмертну маску, неначе на відполірований череп хтось натягнув шкіру.

— Привіт! — вишкірився гість у глузливій посмішці. —Я довго чекав на зустріч з тобою.

— Хто ви? — ледь чутно спитав Ерагон.

— Яка різниця, — відповів Смерк, сідаючи на стільця посеред камери. — Моє ім’я все одно нічого тобі не скаже. А ось ти… хто ти такий?

Здавалося, питання було зовсім нехитре, та хлопець виразно відчув у ньому якусь підступну пастку.

— Я не знаю, — знизав він плечима. — Мене звати Ерагон, але ж це нічого про мене не говорить… Хіба не так?

— Можливо, — зареготав гість. — А ти не такий уже й простак, мій юний вершнику!

Несподівано різко він схилився до Ерагона й злісно прошипів:

— Здається, ти не зрозумів. Я питаю про твоє ім’я.

— Ера… — почав був парубок.

— Ні! Не це! — махнув рукою Смерк. — Хіба ти не маєш іншого імені, того, яке вживають лише зрідка?

«Йому потрібне моє справжнє ім’я, аби мати наді мною владу! — злякався Ерагон. — Але ж я й сам його не знаю… Треба вигадати бодай якесь, аби відкрутитись».

І тут хлопцеві спало на думку обернути все це на власну користь, а водночас ще й налякати непроханого гостя. Він переставив у власному імені кілька літер, дурнувато закивав головою й нарешті сказав:

— Так-так, Бром колись говорив мені… Це було… — якусь мить юнак повагався, а потім мовив, дивлячись просто в очі Смеркові: — Воно звучало Ду Сундавар Фреор, що дослівно означає «кінець смерканню».

У камері запанувала гнітюча тиша. Здавалося, Смерк так і закляк на своєму стільці, обмірковуючи щойно почуте. Ерагон уже злякався, чи не зайшов він часом надто далеко, тому поквапився простодушно спитати:

— А що ви тут робите?

— Втішаюся перемогою, — сяк-так оговтавшись, відповів гість. У його голосі вже не було колишньої рішучості, так, ніби всі його плани раптом зійшли нанівець. — Зараз у мене важливі справи, але доки мене не буде, я раджу тобі добряче подумати, кому ти збираєшся далі служити: королеві, себто вершникові, який усіх вас колись зрадив, чи мені, досвідченому в таємних мистецтвах.

А вже виходячи, Смерк зупинився й кинув погляд на глек із водою. Його обличчя враз скам’яніло.

— Капітане! — гаркнув він у коридор.

— Що таке, хазяїне? — виріс у дверях широкоплечий вояк з мечем у руці.

— Наш друг не п’є води, — спокійно сказав Смерк. — І чого б це?

— Не знаю, наглядач запевняв, що забирає порожній посуд, — захвилювався охоронець.

— Ну що ж, гаразд, — заспокоївся гість. — Але слід бути впевненим, що хлопець п’є.

Схилившись до капітана, Смерк зашепотів йому щось на вухо. Ерагон розчув тільки те, що йшлося про якусь «додаткову дозу про всяк випадок». Нажаханий капітан кивнув, а грізний гість знову звернувся до юнака.

— Ми ще поговоримо, — пообіцяв він. — Я захоплююся всякими іменами і з величезним задоволенням поговорив би про твоє, тільки більш докладно.

Від того, яким тоном це було сказано, у Ерагона похололо в грудях.

Коли Смерк з охоронцем пішли геть, хлопець упав на ліжко й заплющив очі. Бромові уроки не пройшли марно, тож за якийсь час він знову взяв себе в руки. «Я маю силу, — заспокоював юнак себе. — І наступного разу мушу нею скористатися». Гупання солдатських чобіт укотре перервало його думки.

Сповнений тривожним передчуттям, Ерагон підійшов до дверей і встиг побачити, як двоє солдатів тягнуть ельфійку по коридору. Коли вони зникли, Ерагон у розпачі сповз на підлогу й знову спробував скористатися магією. Але в нього вкотре нічого не вийшло — він був іще надто слабкий.

Юнак визирнув у вікно й, споглядаючи затихле місто, заскреготав зубами. Була пообідня пора. Ерагон зітхнув і налаштувався на довге чекання.

Битва зі Смерком

Коли Ерагон рвучко підскочив на ліжку, неначе вражений блискавкою, у камері було темно. Сталися якісь зміни! Уже кілька годин юнак відчував приплив магічної сили, та щоразу, як він намагався нею скористатися, у нього нічого не виходило. Його очі сяяли від нервового збудження. Раптом напружившись, Ерагон тихо скрикнув: «Нагз рейза!». Ковдра миттю здійнялася в повітря, обернулась на клубок завбільшки з кулак і м’яко впала на підлогу.

Ерагон радісно зіскочив із ліжка. Він був ще надто слабкий після тривалого голодування, але захват змусив забути його про голод. «А тепер спробуймо по-справжньому», — подумав юнак і зосередився на дверному замку. Замість того, щоб ламати його, Ерагон подумки відчинив нескладний механізм. Двері рипнули й повільно прочинилися.

Коли він уперше скористався магією в Язуаці, щоб уразити ургалів, то витратив ледь не всю енергію, але з того часу юнак став значно сильнішим. І те, що колись могло б украй виснажити хлопця, тепер лише трохи його стомлювало.

Ерагон обережно визирнув у коридор. «Я маю знайти Зарок та ельфійку, — думав юнак. — Мабуть, вона в одній із цих камер… Але ж у мене немає часу на те, щоб зазирати в усі. А меч, певно, забрав сам Смерк». У юнака й досі паморочилось у голові. «Навіщо я сюди випхався? — дорікнув сам собі Ерагон. — Я міг би втекти з камери, просто відчинивши вікно за допомогою магії. Але як же тоді ельфійка?..» Юнак нерішуче зупинився й подумки покликав:

«Сапфіро, ти де? Мені потрібна твоя допомога!»

І чому він одразу ж не звернувся до дракона, відновивши магічну силу?

«Ерагоне! — миттю відгукнулась Сапфіра. — Я над Джилідом! Залишайся на місці, до тебе вирушив Мертаг».

Несподівано десь неподалік залунали кроки. Швидко озирнувшись, Ерагон помітив кількох стражників, що увійшли до тюремного коридору. Вояки розгублено зупинились, позираючи то на юнака, то на прочинені двері камери.

«Добре, що вони знають, хто я, — промайнуло юнакові в голові. — Можливо, мені пощастить їх налякати, і тоді не доведеться битися?»

— Уперед! — крикнув один із солдатів, кидаючись навперейми Ерагону. Решта вихопили мечі й посунули слідом за ним.

Битися із шістьма вояками в такому стані та ще й без зброї було справжнісіньким божевіллям, але думка про ельфійку втримала хлопця від втечі. Він не міг кинути її напризволяще. Отож, зосередившись, Ерагон звів руку догори. На долоні грізно засяяла гедвей ігназія. В очах нападників промайнув острах, але вони були досвідченими воїнами, тому не спинились. Та не встиг юнак вигукнути смертоносне закляття, як біля нього просвистіла стріла, вразивши одного з охоронців. Ще двоє так само впали на підлогу, навіть не зрозумівши, що сталося.

У кінці коридору, звідки щойно прийшли воїни, з’явився бородань у лахмітті й із луком у руках. Під його ногами валялася милиця, яка, вочевидь, була йому зовсім не потрібна, бо він тримався дуже впевнено.

Решта вояків озирнулися на незнайомця, і Ерагон тут-таки цим скористався. «Тріста!» — голосно вигукнув він. Тієї ж миті один із нападників схопився за груди й упав. Парубок і собі захитався, бо магія, як завжди, забирала чимало сили. Тим часом ще один ратник упав зі стрілою в горлі.

— Цього не чіпай! — закричав до свого рятівника Ерагон, побачивши, що той спрямував лук на останнього з вояків.

Бородань слухняно опустив зброю.

Важко дихаючи, юнак глянув на охоронця, який, здасться, зрозумів, що йому подарували життя.

— Ти бачив, що я вмію? — різко сказав йому Ерагон. — Якщо ти не даси відповіді на моє питання, то помреш у страшних муках. Збагнув? А тепер кажи, де мій меч і в якій камері ув’язнено ельфійку?

Вояк похмуро мовчав.

— Ну що ж, — озвався юнак, готуючись використати магію. — До речі, ти знаєш, скільки болю завдає одна-єдина розпечена піщинка, якщо її вкинути в шлунок? Тим паче, якщо вона повільно випікатиме тебе років двадцять, аж доки ти не постарієш…

Стражник перелякано витріщився, але не відповів жодного слова. Тим часом Ерагон підняв із підлоги камінець і вів далі:

— Звісно, це не піщинка, але пропалить тебе так само швидко, от лише дірка буде трохи більша, — при цих словах камінець грізно засвітився.

— Гаразд, я скажу! — скрикнув вояк. — Ельфійка в останній камері ліворуч! А про ваш меч я нічого не знаю! Може, він нагорі у вартових!

Ерагон кивнув, а потім тихо проговорив закляття. Вояк закотив очі під лоба й упав на долівку.

— Ти його вбив? — поцікавився здалеку незнайомець.

Юнак хмуро зиркнув на нього, намагаючись упізнати.

— Мертаг! — раптом вигукнув він. — Це ти, друже?

— Звісно, я, — озвався той, здираючи штучну бороду. — Я не хотів, щоб мене впізнали. То ти його вбив?

— Ні, він просто заснув, — неуважно відповів Ерагон. — А як ти сюди потрапив?

— Не будемо марнувати часу на пояснення, — гукнув Мертаг, — Ми повинні піднятися нагору, доки немає вартових.

— Хіба ти не чув, про що я питав у охоронця? — зупинив його юнак. — Десь тут тримають ельфійку! Ми маємо її врятувати! Ти мені допоможеш?

— Авжеж, ельфійка, — буркнув Мертаг, роззираючись навсібіч. — По-моєму, це пастка. Нам треба забиратися звідси, доки не пізно.

Він зупинився перед однією з камер і витяг ключа.

— Довелось позичити в охоронців, — знизав він плечима у відповідь на німе запитання Ерагона й заходився копирсатись у замку. Відчинивши двері, юнак увійшов досередини й вражено застиг. У вікно линуло місячне сяйво, вихоплюючи з темряви знайоме обличчя.

Жінка в камері підвела голову, глянувши на своїх рятівників. Вона трималася з королівською гідністю й, схоже, була готова до найгіршого. Від ельфійчиного погляду в Ерагона аж похололо в грудях.

Якусь мить вони дивилися одне одному в очі, а потім нещасна затремтіла й похитнулася. Ерагон ледь устиг її підхопити — жінка була легка-легка. Запах свіжого ялинкового гілля огортав усе її тіло.

— А вона гарненька! — зауважив Мертаг.

— Її поранено, — сказав на те Ерагон.

— Про це подбаємо пізніше. Ти зможеш її нести?

Ерагон заперечно похитав головою.

— Тоді понесу я, — вирішив Мертаг, беручи тендітне тіло собі на плече. — А тепер мерщій нагору!

Віддавши Ерагонові свій кинджал, він рушив коридором, де безладною купою лежали тіла забитих воїнів. Накульгуючи, Мертаг повів Ерагона вглиб коридору висіченими в камінні сходами.

— Але як же ти збираєшся вийти звідси непоміченим? — спитав той.

— Я й не збираюся, — буркнув Мертаг.

Це аж ніяк не заспокоїло Ерагона. Він стривожено прислухався, чи нема часом поблизу охорони, з жахом уявляючи, як їх чого доброго перестріне сам Смерк. Нагорі була зала, всуціль заставлена дерев’яними столами. Стіни прикрашали щити, а високу стелю підтримували вигнуті балки. Мертаг поклав ельфійку на один зі столів і заклопотано глянув на стелю.

— Можеш дещо переказати Сапфірі? — спитав він Ерагона.

— Так… — здивувався той.

— Тоді накажи їй іще трохи почекати.

Здалеку несподівано залунали кроки. Повз бенкетну залу маршем пройшов загін воїнів.

— Не знаю, що ти собі надумав, — тихо сказав Ерагон, — але часу в нас обмаль.

— Просто попередь дракона! — попросив Мертаг, вискакуючи за двері. — А сам де-небудь сховайся!

Перегукуючись із Сапфірою, Ерагон рантом почув, як сходами підіймається гурт чоловіків. Він ледь устиг стягнути ельфійку зі столу на підлогу й причаїтися біля неї, стискаючи в руці кинджал.

До зали увійшло з десяток стражників. Вони швидко оглянули приміщення, зазирнули під столи й подалися собі геть. Ерагон знесилено притулився до ніжки столу й полегшено зітхнув. Короткий перепочинок раптом нагадав йому про пекучий біль у порожньому шлунку й про пересохле горло. Увагу юнака привернув пивний кухоль та напівпорожня тарілка на столі з протилежного боку зали.

Вибравшись зі своєї схованки, юнак схопив їжу й мерщій кинувся назад. У кухлі були залишки пива, які він миттю проковтнув, а вже потім узявся за недоїдки.

Невдовзі повернувся Мертаг, що знайшов Зарок. А ще в нього був якийсь дивовижний лук і гарний меч, щоправда, без піхов. Хлопець повернув Зарок Ерагонові й вирішив, що решта зброї належить ельфійці.

— Я ще ніколи такої не бачив, — сказав він замислено.

— Зараз усе з’ясуємо, — відповів Ерагон із напханим ротом. Меч вишуканої форми бездоганно увійшов у піхви на поясі ельфійки. Із луком було важче, але хлопці й так зрозуміли, кому належить ця дивовижна зброя.

— Ну й що тепер? — спитав хлопець, доїдаючи останній шматок. — Будемо й далі сперечатись? Адже вартові можуть з’явитися будь-якої миті!

— Тепер, — сказав Мертаг, дістаючи свого лука й кладучи стрілу на тятиву, — ми повинні трохи почекати. Я ж сказав, що все йде за планом.

— Як же ти не розумієш! — обурився Ерагон. — Десь тут Смерк! Якщо нас викриють, нам гаплик!

— Смерк? — вражено перепитав юнак. — Тоді негайно клич свого дракона! Ми мали дочекатися зміни варти, але в такому разі зволікати й справді небезпечно.

Ерагон коротко переказав Сапфірі його слова, втримавшись від зайвих питань.

— Ти звів нанівець увесь мій план, самотужки вибравшись із камери, — буркнув Мертаг, слідкуючи за вхідними дверима.

— Вибач, мені й справді слід було почекати, — погодився Ерагон. — А ось ти з’явився дуже вчасно. Якби я вразив своєю магією всіх тих воїнів, то зараз, мабуть, і повзати б уже не зміг.

— Радий був допомогти, — примирливо кинув Мертаг. — Аби тільки Смерк не накрив нас у цій залі.

— Дарма сподіваєтесь, — раптом зареготав хтось поблизу.

Обидва юнаки миттю озирнулися. Посеред зали стояв Смерк із мечем у руках. Він повільно торкнувся застібки на грудях, і його довгий плащ безшумно впав на підлогу. Він був геть хирлявий, але Ерагон добре пам’ятав застереження Брома: те, що бачиш, може бути оманливим. Насправді, Смерк був сильніший за будь-кого зі смертних.

— То що, мій юний вершнику, — нарешті озвався він. — Чи не бажаєш помірятись силами? Звісно, мені не варто було довіряти капітанові, який запевняв, що ти з’їдаєш принесені тобі помиї. Але я не повторю цієї помилки.

— Я про нього подбаю, — тихо озвався Мертаг, кладучи лук на підлогу й хапаючись за меча.

— Не треба, — пошепки відповів Ерагон. — Він хоче мене, а не тебе. Я його затримаю, а ти підготуй нашу втечу.

— Гаразд, давай, — погодився юнак. — Гадаю, усе це не забере багато часу.

— Сподіваюсь, — похмуро відповів Ерагон, витягуючи Зарок. Довге лезо меча зблиснуло у світлі смолоскипів, що були розвішані на стінах.

— Невже ти хочеш зі мною битися, Ду Сундаваре Фреоре? — розреготався Смерк. — Що за жалюгідне прізвисько! Я чекав від тебе чогось іншого, але, виявляється, це все, на що ти здатний!

Ерагон не слухав нападника, пильнуючи за його найменшим рухом.

— Я не можу скористатися магією, — умовляв він себе. — Бо тоді ця потвора зробить те саме. Нехай думає, що може перемогти мене без магії. І, мабуть-таки, справді може.

Та жоден із супротивників не встиг зробити навіть першого випаду, як стеля над ними раптом здригнулася й рухнула вниз. Зала поринула в хмари пилюки, з усіх боків полетіли тріски, а згори залунали пронизливі зойки й брязкіт металу. Злякавшись, що мотлох, який летів із даху, потрапить йому в очі, Ерагон на хвильку відволікся, і цією миттю скористався його підступний ворог.

Хлопець ледь устиг підставити меча під потужний удар, що його завдав знавіснілий Смерк. Їхні мечі вдарилися з такою силою, що Ерагон ледь не впустив зброї. «Чорт забирай! — скрикнув він подумки. — А він таки справді нівроку!» Схопивши Зарок обома руками, парубок спрямував удар прямо в голову супротивнику, але той легко відбив напад, вимахуючи своїм мечем так, що аж в очах мерехтіло.

Зненацька над їхніми головами залунав жахливий скрегіт, неначе по камінню шкребли грубим залізом. Стелю розкололи три довгі тріщини, і звідти посипались уламки дерев’яного даху. Утім, тепер Ерагон не звернув на це жодної уваги, розуміючи, що Смерк — найкращий боєць, із яким йому доводилося зустрічатись. Він був спритніший навіть за Брома й Мертага.

Повільно відступаючи до дверей, хлопець з останніх сил відбивав удари більш досвідченого ворога. Кожен із них був іще сильнішим за попередній. Ерагон так ослаб, що навіть не міг скористатися своєю магічною силою. Раптом Смерк блискавично змахнув мечем і вибив з Ерагонових рук зброю. Від удару парубок упав на коліна й, важко дихаючи, спостерігав за супротивником. Тим часом скрегіт угорі ставав дедалі гучніший.

Смерк обвів зневажливим поглядом нерухому жертву.

— Може, ти й велике цабе в цій грі, — посміхнувся він до Ерагона. — Але я розчарований. Якщо решта вершників були такі ж кволі, то як вони тоді контролювали імперію? Хіба що за рахунок своєї кількості.

Ерагон звів очі й похитав головою. Нарешті юнак збагнув, у чому полягає план Мертага.

«Сапфіро, — покликав він подумки. — Здається, пора починати». — А вже Смеркові глузливо додав:

— Здається, ти про щось забув.

— Про що саме? — зневажливо скривився той.

Цієї миті стеля рухнула, й угорі замайоріло нічне небо.

— Про драконів! — гаркнув Ерагон, відкотившись подалі від свого нападника.

Розлючена потвора щосили змахнула мечем, але раптом здивовано помітила, як їй у плече вп’ялася одна зі стріл Мертага. Зареготавши, Смерк висмикнув її двома пальцями, ніби яку нікчемну шпичку. Але наступна стріла влучила йому прямісінько в лоб. Зойкнувши від несподіванки, він закрутився на місці, закривши обличчя руками. Довкола здійнялася курява, і за мить Смерк зник з-перед очей заціпенілих від жаху друзів. На долівці залишився тільки плащ.

— Ти його вбив! — отямившись, вигукнув Ерагон. Він знав лише двох легендарних героїв, яким пощастило вижити в смертельному двобої зі Смерком.

— Невже? — засумнівався Мертаг.

Несподівано з коридору залунали вигуки вартових.

— Смерк не впорався! — гукнув один із них, ускочивши до зали. — Хапайте їх!

Звідусіль кинулись вояки, озброєні списами й сітками. Ерагон з Мертагом позадкували до стіни, тягнучи за собою непритомну ельфійку. Невдовзі нападники оточили хлопців грізним півколом. Аж раптом знову пролунав скажений гуркіт, і в отворі на стелі з’явилася голова дракона. Люто заревівши, Сапфіра остаточно розламала дах, намагаючись пролізти в залу.

Кілька стражників відразу ж дременули навтьоки, але більшість із них не зрушила з місця. Нарешті драконові пощастило впоратись із залишками стелі, й униз полетіли грубі уламки дерева впереміш зі шматками заліза. Перелякані вояки марно намагались уникнути цієї смертоносної зливи, а принишклі юнаки щосили втислися в рятівну стіну. Розлючена Сапфіра знову заревіла, і кілька ошелешених солдатів, що залишилися в живих, миттю зникли.

Останнім титанічним зусиллям дракон розтрощив залишки стелі й, склавши крила, стрибнув до зали. Під його вагою стіл із жахливим гуркотом розлетівся на друзки. Тільки тоді Ерагон полегшено зітхнув. Він повис у Сапфіри на шиї.

— Я скучила за тобою, малий, — задоволено пробелькотіла розчулена істота.

— Я теж, — озвався юнак. — Нас тут побільшало. Ти зможеш нести трьох?

— Ну, звісно, — почала розгрібати уламки Сапфіра, аби було звідки злетіти. Тим часом юнаки витягли зі схованки ельфійку. Побачивши її, дракон здивовано зашипів:

— Та це ж ельф!

— Так, це жінка, яку я бачив у снах, — сказав Ерагон, допомагаючи Мертагу прив’язати ельфійку до сідла й вилазячи з ним на драконову спину. — Я чув бійку на даху. Там що, були вартові?

— Були, але вже нема, — відповіла Сапфіра. — Готові?

— Так, — гукнули друзі у відповідь.

Сапфіра вистрибнула з бенкетної зали на дах фортеці, де лежали розтерзані тіла вартових.

— Поглянь туди! — скрикнув Мертаг, показуючи на сусідню вежу, де скупчилися лучники.

— Сапфіро, мерщій злітай! — вигукнув Ерагон.

Дракон розправив крила, пробіг до краю будівлі й відштовхнувся міцними лапами. Утім, додаткова вага потягла його вниз, тож уникнути ворожих стріл йому так і не пощастило. Сапфіра заревіла від болю, відчувши, як вони пронизують її шкіру, і спробувала ухилитися вбік.

— Тебе поранено? — спитав Ерагон.

— У мене пробиті крила, — важко дихаючи, озвався дракон.

— А як довго ти зможеш летіти? — захвилювався юнак.

— Доки вистачить сил! — відповів дракон. Збентежений Ерагон іще дужче притис до грудей ельфійку, і вони помчали над нічним містом, прямуючи на схід.

Воїн і лікар

Сапфіра спустилася на гребінь пагорба й знесилено розпростерла крила. Ерагон відчував, як тремтить її тіло. Вони були вже неподалік Гілеада.

На галявині на них чекали їхні коні, що дружньо зафоркали, вітаючи дракона. Доки Мертаг порався з ними, Ерагон оглянув поранену Сапфіру. У темряві він обмацав драконові крила, виявивши ті місця, де ворожі стріли пробили тонкі перетинки. Сапфіра тільки нервово здригалася, коли пальці господаря торкалися ран. Ерагон загоїв їх прадавніми закляттями, а потім узявся за ту, з якої стирчала стріла.

— Допоможи потримати крило, — гукнув юнак до Мертага. — Нам треба витягти стрілу, хоч це й буде боляче.

Сапфіра затисла в зубах вирване з корінням молоде деревце, аби зменшити страждання й не вкусити часом своїх лікарів під час операції.

— Давай, тримай, — тихо сказав Мертагові парубок, а сам швидким рухом висмикнув стрілу з рани. Від різкого болю дракон загарчав, мимохіть струснув головою й усе-таки зачепив Мертага. Той дав сторчака на землю.

— Це трохи несподівано, — сказав він, підводячись і потираючи підборіддя.

— Даруй, Сапфіра не хотіла, — вибачився Ерагон. — Але дівчина ще досі без пам’яті, тому ми не можемо везти її кіньми. Доведеться тобі, Сапфіро, — звернувся він до дракона, — ще трішки політати з нею.

— Гаразд, — буркнув дракон.

— Дякую, — обійняв Сапфіру юнак. — Я ніколи не забуду того, що ти для нас зробила.

— Тоді ми летимо, — розчулився дракон і відвернувся, ховаючи очі. Злетівши з ельфійкою на спині, він швидко зник у небесах, а юнаки верхи подалися слідом за ним закуреним шляхом.

Дорогою Ерагон намагався пригадати, що він знає про ельфів. Парубок знав, що живуть вони довго — про це йшлося в усіх легендах, що вони спілкуються прадавньою мовою й добре розуміються на магії. Він знав також те, що після занепаду вершників вони несподівано кудись зникли й відтоді ніхто в імперії їх не бачив. То що ж одна з них робить тут, і як Галбаторіксу вдалося її схопити?

Подорожні гнали коней крізь ніч, не спиняючись ані на мить. Вряди-годи було чути, як десь зовсім поруч королівські вояки зі смолоскипами шукають їхні сліди. Тільки на світанку друзі вирішили зупинитись.

— Нам треба поспати, — озвався Ерагон. — Навіть якщо нас знову застукають, мені байдуже. Я вмираю від утоми.

— Згода, — відповів Мертаг. — Але нехай Сапфіра стане на варті.

Спустившися вниз, дракон привітав хлопців, які кинулися до непритомної ельфійки.

— Дивно, — скривилася Сапфіра, глянувши на дівчину. — Чому вона й досі спить?

— Хтозна, чим її могли напоїти в Джиліді, — похмуро відповів Ерагон.

— Наскільки я знаю, — сказав Мертаг, — це перша ельфійка, яку Галбаторіксу пощастило схопити. Відтоді, як ельфи зникли, їх скрізь шукають, але марно. Отож, або вони знайшли їхню схованку, або їм випадково пощастило заскочити цю дівчину деінде. Скоріше за все, друге. Бо якби вони виявили прихисток ельфів, то відразу б оголосили війну й вислали б ціле військо. А про війну наче не було чути…

— Навряд чи ми дізнаємося про щось напевне, доки дівчина не прийде до тями, — зауважив Ерагон. — Краще скажи, що сталося після того, як мене схопили?

— Ургали працюють на імперію, — відповів Мертаг. — Здається, Смерк також. Ми із Сапфірою бачили, як тебе передали цій потворі.

— Це правда, — погодився дракон, умощуючись поруч з юнаками.

Ерагон подумки повернувся до нещодавніх подій. Виходить, згадуючи про свого господаря, ургали мали на увазі короля Галбаторікса! Так ось кого він образив!

— Але для чого королю знадобилося так безжалісно знищувати своїх підданих? — озвався юнак до Сапфіри, згадавши різанину в Язуаці.

— Тому що він дуже жорстокий чоловік, — відповіла та.

— Але ж це означає війну! — не вгавав Ерагон. — Як тільки люди дізнаються про те, що ургали підтримують короля, вони повстануть проти імперії, перейшовши на бік варденів!

— Навіть якщо й дізнаються, — ліниво мовив Мертаг, — до варденів приєднається хіба що якась жалюгідна купка. Королівське військо миттю закриє кордони імперії, і люди заспокояться. А потім їм набрешуть, мовляв, це справа рук їхніх таємних ворогів.

— Кого ж це, наприклад? — здивувався юнак.

— Ну, скажімо, ельфів чи варденів. Якщо ловко брехати, то їх можна звинуватити в усіх гріхах, а ургалів показати як друзів і спільників у боротьбі проти злочинців. Знаєш, мені дуже цікаво, що король запропонував ургалам взамін?

— Не може бути, — струснув головою Ерагон. — Ніхто не повірить у цю маячню про друзів-ургалів. А крім того, навіщо вони королю? Він і так тримає в покорі всю імперію.

— А ті території, що за її межами? — підказав Мертаг. — Згадай варденів, на яких його влада не поширюється, або Сурду, яка протистоїть йому відтоді, як відокремилась від імперії. Ось для чого потрібні ургали.

Схвильований Ерагон притих.

«Спитай його, куди саме Галбаторікс посилає найбільшу кількість ургалів», — подумки звернулася до парубка Сапфіра.

«Навіщо?» — не зрозумів той.

«Ми скрізь чули, що ургали почали мігрувати на південний схід, нібито задля того, щоб підкорити тамтешні пустелі, — нагадав дракон. — Якщо Галбаторікс їх контролює, то чому ж тоді відпускає їх так далеко? Може, ургали хочуть заснувати власне місто?»

«Я навіть не хочу думати про таке, — відмахнувся юнак. — Зараз мене цікавить тільки одне: як знайти варденів. А для того, щоб ламати голову над чимось іншим, я надто втомлений. До того ж, імперія знайде нас у будь-якому випадку».

«Та ну ж бо, годі хнюпитись, юначе!» — підбадьорила його Сапфіра.

«Гаразд», — відповів на те Ерагон і звернувся до Мертага:

— Виходить, я твій боржник? Ти врятував мені життя…

— Я не міг вчинити інакше, — відповів той. — Адже ми мандруємо разом… От тільки як бути тепер? Розумієш, докупи зібралося кілька осіб, на яких полює імперія.

Хлопець кивнув на знак згоди й знову спитав:

— А як ти пробрався до в’язниці?

— Дав хабара й проліз ринвою на кухню, — посміхнувся Мертаг. — Але в мене нічого б не вийшло, якби не Сапфіра. Тільки завдяки їй ми залишились живі.

Ерагон ніжно погладив лускату шкіру дракона, а той задоволено завуркотів.

— Треба зробити їй постіль, — звівшись на ноги, згадав юнак про ельфійку.

Коли вони перекладали дівчину, рукав її вбрання раптом задерся і оголив порізану та вкриту синцями руку. Далі було ще жахливіше. Виявилось, що все тіло ельфійки пошматоване батогами й тавроване розпеченим залізом. Бідолашну довго й нещадно катували! Заскреготавши зубами, Ерагон подумки заприсягнувся вбити того, хто це зробив. Краєм ока він помітив, що на плечі в ельфійки витатуйовано такий самий символ, що й на Бромовому персні.

— Ти можеш загоїти її рани? — спитав Мертаг.

— Я не впевнений, — відповів юнак. — Рани жахливі, до того ж їх так багато…

— Ерагоне! — раптом гукнула до нього Сапфіра. — Це ж ельфійка! Вона не повинна померти! І ти єдиний, хто може її зараз урятувати. Я поділюся з тобою своєю магічною силою.

— Авжеж, — погодився Ерагон, поглядаючи на дівчину. Він зняв рукавички й сказав Мертагові: — Це триватиме досить довго. Ти зможеш приготувати попоїсти? А ще прокип’ятити ганчір’я для перев'язки… Я сумніваюсь, що мені вдасться загоїти всі рани.

— Дим від багаття можуть легко помітити, — нагадав Мертаг. — Тож доведеться їсти холодне й скористатися простим ганчір’ям.

Засмучений Ерагон із розумінням кивнув. Коли він схилився над ельфійкою, Сапфіра вмостилася поруч, слідкуючи за кожним його рухом. Зітхнувши, юнак закликав усю свою магічну силу.

Промовляючи прадавні закляття, він повільно загоїв ті рани, які не були надто важкими. Юнак дивувався, як ця дівчина взагалі вижила: її катували безжалісно й завзято. Оглядаючи змучене тіло, Ерагон не міг не помітити його краси. Отож він час від часу ніяковів, знаючи, як Сапфіра може відреагувати на його захват.

Він лікував дівчину до самого світанку, роблячи невеличкі перерви, аби ковтнути води чи перекусити. Дракон був поряд, допомагаючи своєю енергією. Нарешті, коли зійшло сонце, Ерагон застогнав і упав на землю. Його руки тремтіли, а в очах пекло, ніби хтось невідомий позасипав їх піском. Сяк-так доповзши до торб, хлопець жадібно ковтнув вина.

— Усе? — спитав Мертаг. — Вона виживе?

— Так, усе, — ледь повертаючи язиком, прохрипів юнак. — А от чи виживе… Навіть ельфи не годні витримати таких катувань… Я не знаю… Мабуть, нам краще їхати звідси.

— Тобі треба хоч трохи відпочити, — заперечив Мертаг.

— Я можу спати й у сідлі, — наполягав Ерагон. — До того ж, переслідувачі не стануть чекати.

— Ну що ж, тоді я поведу твого коня, доки ти спатимеш, — неохоче погодився Мертаг.

Вони пересідлали коней і, всадовивши ельфійку на дракона, залишили табір. Їдучи, Ерагон намагався трохи попоїсти, аби відновити сили, але швидко втомився й заснув.

Піщана вода

Мандрівники весь час об’їздили ті місця, де на них чатували королівські воїни. Надвечір вони вирішили отаборитись неподалік шляху.

— Як вона? — спитав Ерагон, знімаючи з дракона непритомне тіло ельфійки.

— Так собі, — відповів той. — Поворухнулася кілька разів, і все.

Невдовзі вони зготували таку-сяку вечерю, а коли попоїли, Мертаг раптом сумно зітхнув і сказав:

— Ми не зможемо втекти від переслідувачів, рухаючись так повільно. За кілька днів вони нас неодмінно наздоженуть.

— І що ж ти пропонуєш? — в’їдливо спитав Ерагон. — Полетіти удвох на Сапфірі? А як же тоді ельфійка?

— Як ти вирішиш, так і буде, — спокійно відповів юнак. — Я не покину тебе.

— Не ображайся, — буркнув Ерагон. — Я завдячую тобі життям і свободою. Тому не залишу напризволяще. Добра була б подяка!

Мертаг сумно схилив голову.

— Твої слова вселяють віру, — сказав він, — але і не вирішують справи.

— А що вирішує? — знову почав дратуватися Ерагон. — Гадаєш, я не хочу, щоб ельфійка підказала, де ховається її народ? Тоді б ми могли приєднатися до них…

— Вибач, але вона витримала всі катування зовсім не задля того, щоб розказувати нам про таке, — скривився Мертаг. — А крім того, з якого це дива ельфи стануть нас рятувати? Вершники, з якими вони свого часу мали справу, приходили від Галбаторікса — і в ельфів залишилися не надто приємні спогади про них. Тим паче я ніякий не Вершник! Ні-ні, вони просто проженуть нас…

— Не проженуть, — заперечила Сапфіра.

— У будь-якому разі, — підсумував Ерагон, — ми не дізнаємось про це, доки ельфійка не підкаже нам шлях. А вона його не підкаже. Отже, нам треба тікати. Тільки куди саме?

— Як на мене, — сказав Мертаг, — нам слід покинути імперію. Не зважаючи навіть на те, що всі безпечні місця досить далеко звідси. На півночі лежать ліси… Щоправда, на півдні є Сурда, де ти можеш знайти провідника до варденів, але ж в інших напрямках… На заході тільки імперія та море, а на сході — суцільні пустелі.

— Принаймні там ми були б у безпеці, — зауважила Сапфіра.

— Ні, до Сурди ми не поїдемо, — твердо сказав Ерагон. — У такому разі нам довелося б перетнути всю імперію, оминаючи кожне місто чи селище.

— То ти хочеш перетнути Хадарацьку пустелю? — здивовано звів брови Мертаг.

— Не бачу іншого виходу, — відповів юнак. — Нам треба тікати, бо за кілька днів тут будуть разаки на своїх летючих конях.

— Але навіть якщо ми дістанемось пустелі ще до того, як вони тут з’являться, — засумнівався Мертаг, — вони все одно нас знайдуть.

— Якщо їм пощастить, — стояв на своєму Ерагон.

— Але ж пустеля! — не вгавав Мертаг. — Вона так далеко! І взагалі, що ти знаєш про ті землі?

— Знаю, що там спекотно й повно піску! — роздратовано відповів хлопець.

— Так-так, звичайно, — гірко посміхнувся Мертаг. — А ще варто пам’ятати про отруйні рослини, змій, скорпіонів і сліпуче сонце. Ти колись бачив величезну рівнину на шляху до Джиліда?

— Ну то й що? — похмуро кинув Ерагон.

— Уяви собі, що Хадарацька пустеля, куди ти нас тягнеш, удвічі або й утричі більша за неї!

Засмучений юнак хотів був уявити цей простір, але не зміг. Розгорнувши мапу Алагезії, він сумно поглянув на ті місця:

— Не дивно, що землі імперії закінчуються на початку цієї пустелі. Галбаторікс ніколи не зможе заволодіти тамтешніми місцями.

— Усе, що не позначено на карті, — підсів ближче Мертаг, — свого часу контролювали вершники. Якби король виховав нових вершників, то імперія проковтнула б і пустелю, і ще багато-багато земель. Але я не про те: ми не зможемо перетнути Хадарацьку пустелю, бо надто слабкі для такого переходу. Це безнадійно, друже!

— Не зовсім, — відповів юнак. — Поглянь сюди! Якщо ми рушимо в обхід, то витратимо на подорож місяць або й два. Але, повернувши на південний схід, ми значно скоротимо шлях. А потім зможемо рухатись уздовж Беорських гір у пустелю або до Сурди. Якщо вірити карті, то звідси до гір майже стільки, скільки до Джиліда.

— Але ж ми добирались туди цілий місяць!

— Це через мої рани, — відмахнувся Ерагон. — А тепер усе буде вдвічі швидше.

— Може, і так, — зітхнув Мертаг. — Та треба вирішити ще одну проблему. Ти, мабуть, помітив, що в Джиліді я купив харчів для нас і для коней? Ні? Авжеж-авжеж, хіба міг такий стратег, як ти, це помітити! Але як нам бути з водою? Кочові племена з Хадарацької пустелі зазвичай приховують свої джерела від чужинців. А тепер згадай, скільки п’є Сапфіра. А коні? Може, ти щодня збираєшся викликати дощ?

Ерагон розгубився. Для дощу його магічної сили точно не вистачить. Навіть наймогутніші вершники не могли про таке мріяти. «А може, я спробую обернути на воду пісок? — промайнуло в юнаковій голові. — Якщо це, звісно, не забиратиме надто багато енергії».

— Нічого, я маю одну непогану ідею, — рішуче сказав він Мертагові, коли вони вже покидали табір. — Якщо в мене вийде, то незабаром сам усе побачиш.

— І що ж ти замислив? — захвилювалась Сапфіра, поспішаючи слідом за ними.

— Щоб я так знав! — буркнув Ерагон. — Ти ж не зможеш летіти із запасом води для всіх нас?

— Стільки води я навіть не підніму, — похитав головою дракон, — а про те, щоб летіти, годі й думати!

— Отож-бо й воно, — відповів хлопець. Він присів навпочіпки й пошукав камінець із ямкою завбільшки з ковток води. Поклавши в неї жменьку землі, Ерагон замислився. Як же обернути її на воду? Які слова треба казати? Зібравши всі сили, він несподівано для себе крикнув: «Делой мой!».

Тієї ж миті ямка в камені почала наповнюватись водою. Тільки тепер Ерагон згадав Бромове попередження про те, що деякі вправи можуть забирати багато сил і становити реальну небезпеку для життя вершника. Схвильований, він хотів був зупинити дію магічної сили, але нічого не зміг зробити. Доки завдання не буде виконано, годі й сподіватися відмінити наказ. Тож юнакові не залишалося нічого іншого, як понуро чекати, доки енергія не піде з виснаженого тіла.

А коли ямка в камінці нарешті наповнилась водою, хлопець із подивом помітив, що ще й досі живий. Полегшено зітхнувши, він відчув шалений голод і спрагу.

— Що сталось? — спитала Сапфіра.

— Нічого не вийде, — відповів Ерагон. — Я хотів обернути пісок на воду. Але це смішно… Тепер у мене немає сил навіть випити її, не те що добути більше.

— Будь обережний, — попередив дракон. — Не варто поєднувати давні слова по-новому, це може тебе вбити.

— Я знаю, — кивнув юнак. — Але це був єдиний спосіб перевірити мою ідею. Слухай, ось ти ж змогла обернути Бромову могилу на діамант, то чому ж я…

— Я не знаю, як це мені вдалося, — відповіла Сапфіра.

— Тоді спробуй зробити нам воду!

— Ерагоне! — докірливо мовив дракон. — Кажу ж тобі, я не контролюю свою силу. Подібні речі трапляються поза моєю волею, розумієш? Іноді мені це вдається, але зараз я така ж безсила, як і твій кінь.

— Неправда, — відповів на те юнак. — Ти — могутній дракон.

Занудьгувавши, він знічев’я почав креслити в придорожній куряві карту Паланкарської долини. Туга за рідною домівкою поволі сповнювала його груди. Зітхнувши, Ерагон обтрусив руки й звівся із землі. Ідучи геть, він краєм ока зиркнув на свої креслення — і раптом помітив, що неглибокі борозни на малюнку наливаються водою!

— Сапфіро, поглянь! — закричав він драконові.

— Але як це нам допоможе? — уважно пригледівшись, спитав той. — Вода в пустелі схована дуже глибоко, а копати землю нам доведеться не один день.

— Та ні ж бо! — не вгавав задоволений хлопець. — Якщо вона там, я її дістану, розумієш? Замість того, щоб обертати пісок на воду, я просто дістану її з-під землі. Дивись!

Ерагон зробив неглибоку ямку біля своїх креслень і подумки спрямував на неї магічну енергію. За якусь мить під його ногами несподівано зажебоніло слабеньке джерельце. Вода була цілком придатною для пиття.

— Ну, добре, — бридливо понюхала калюжку Сапфіра. — Але ж ми будемо в пустелі, де вода ховається значно глибше.

— Усе одно дістанемо! — зареготав юнак. — Це зовсім легке завдання, якщо виконувати його повільно. Адже ти мені допоможеш?

— Не знаю, — завагався дракон. — Адже це може коштувати нам життя… Ти впевнений?

— Звісно, впевнений, — заспокоїв Ерагон дракона.

— Тоді повертайся до Мертага, — якось сумно посміхнувся той. — А я охоронятиму табір, доки ви спатимете. Не хвилюйся, у мене вистачить сил.

З болем у серці юнак глянув на стомленого дракона й поплентався до табору.

— Ну то що? — нетерпляче спитав Мертаг. — Ми вирушаємо в пустелю?

— Так, — відповів Ерагон. — Вирушаємо.

Він швидко переповів напарникові свій план і оглянув рани ельфійки. А вже потім ліг спати. Засинаючи, Ерагон іще довго згадував чарівне обличчя дівчини.

Річка Рамр

Зранку всі прокинулись від пронизливого холоду й почали ладнатися в дорогу.

— А як же нам бути з ельфійкою? — спитав Ерагон. — Верхи на Сапфірі не можна, бо в дівчини ще й досі не загоїлись рани. У пазурах Сапфіра теж її не понесе — це надто виснажливо для дракона. На коні? Теж ні, бо це дуже повільно…

— Якби ти летів на Сапфірі, то можна було б верхи, — озвався Мертаг. — Хоча, знову ж таки, її рани…

— А що як прив’язати дівчину до мого живота? — запропонувала Сапфіра. — Тоді я летітиму, не завдаючи їй болю. Хіба що її можуть вразити ворожі стріли, але цього можна не боятись, бо я летітиму дуже високо.

Ніхто не зміг вигадати якогось кращого плану, тож друзі так і зробили. Ерагон закутав ельфійку в ковдру й прив’язав до живота дракона.

— То що, уперед? — гукнула Сапфіра. — Мерщій, хлоп’ята!

— Я завжди любив перегони! — озвався Мертаг.

— Тим паче, що тепер ми змагаємось за власне життя! — нагадав Ерагон.

Юнаки хутко скочили на коней, дракон здійнявся в повітря, і всі разом подалися в бік далекої Хадарацької пустелі.

По дорозі Ерагон весь час думав про ельфійку. Це чарівне створіння було тепер разом із ним! Цікаво, що б сказав Роран? І чи зможе він хоч колись розповісти йому про свої пригоди?

Решту дня друзі гнали коней безмежною долиною, вряди-годи роблячи невеличкі зупинки для перепочинку. Воїни з Джиліда, мабуть, залишились десь далеко позаду, але друзям усе одно слід було остерігатись королівської варти, що могла бути в зустрічних селищах. Двічі на шляху юнаків траплялися засідки, та Сапфіра встигала вчасно їх попередити. Утім, їм таки довелося з’їхати зі шляху, аби не втрапити в яку халепу.

Надвечір місцевість змінилася, довкола потяглися пагорби, де-не-де порослі кактусами.

— Попереду місто Булрідж, — озвався Мертаг. — На нас обов’язково там чекатимуть, тому нам слід оминути цю засідку по темряві.

Невдовзі друзі побачили й саме місто, щільно оточене вартою. Спішившись, утікачі обережно оминули засідку й знову рушили в дорогу.

Наступна зупинка була вже на світанку Неподалік несла на південь свої каламутні води річка Рамр. Значить, вони зуміли подолати чималий відтинок шляху.

— Нам треба знайти якусь місцину для перепочинку, — схилився на шию коня Ерагон, радіючи з того, що їм пощастило уникнути небезпеки.

Вони розбили табір у заростях ялівцю, розстелили ковдри й обережно відв'язали ельфійку. Сапфіра терпляче чекала.

— Я вартуватиму до ранку, — сказав Мертаг. Ерагон щось буркнув на знак згоди й, загорнувшись у ковдру, миттю заснув.

Відпочити як слід їм так і не вдалося, бо вдосвіта мандрівники знову збиралися в дорогу.

— Це вже третя ніч після нашої втечі з Джиліда, — раптом озвалась до Ерагона Сапфіра. — А ельфійка ще й досі не прокинулась. Вона не їсть і не п’є, тож довго не протягне. Треба щось робити.

— Що сталося? — спитав Мертаг, сидячи на коні.

— Ми говоримо про ельфійку, — відповів Ерагон. — Сапфіру непокоїть її стан. Дівчина ще й досі не прокинулась, уявляєш? Мабуть, я загоїв не всі рани…

— А може, це Смерк перешкоджає? — припустив Мертаг.

— Тоді їй неодмінно треба допомогти.

Мертаг зліз із коня й схилився над дівчиною.

— Здається, вона просто спить, — здивувався він. — Цілком можливо, що це такий ельфійський самозахист… Але чому він так довго триває? Адже небезпека минула, ми врятували її від Смерка…

— Та чи здогадується вона про це? — тихо сказав Ерагон.

— З цим можна й зачекати, — відповів Мертаг. — Натомість нам треба якомога швидше вирушати, щоб не втратити перевагу над переслідувачами. Оглянеш її пізніше, коли ми робитимемо зупинки.

— Зачекай трохи, — попрохав Ерагон. Змочивши ганчірку, він обережно торкнувся вуст дівчини й обмив лице, почуваючись її єдиним захисником.

Після цього вони знову вирушили в дорогу, уникаючи великих пагорбів, на яких могла чатувати королівська варта. З тих самих міркувань і Сапфіра пленталась позаду, не здіймаючись у повітря. Було чути, як драконячий хвіст звивається по землі, немов велетенська синя змія.

Коли в небі з’явилася перша ранкова зірка, мандрівники вийшли на крутий берег, порослий чагарником. Десь далеко внизу шуміла вода, долаючи пороги.

— Це річка Рамр! — гукнув Ерагон.

— Так! — заклопотано озвався Мертаг. — Треба пошукати місцину, де б її можна було перейти.

— У цьому немає потреби, — озвалась Сапфіра. — Я перенесу вас.

— А коней? — в один голос спитали хлопці.

— Якщо ви їх притримаєте, то й коней теж, — сказав дракон.

— Мабуть, не варто, — почав вагатися Ерагон. — Це дуже небезпечно. Ліпше ми пошукаємо переправу.

— Ні-ні, — не вгавала Сапфіра. — Нам не можна гаяти часу.

— Як ти гадаєш, тут глибоко? — поцікавився Ерагон у Мертага.

— Хтозна, — знизав плечима той.

Тим часом Сапфіра вже встигла перелетіти річку й роззирнутися довкола.

— Гіршого місця для переправи годі й уявити, — сказала вона Ерагонові. — Річка з півмилі завширшки, до того ж кудись повертає.

— З півмилі! — злякано повторив парубок. — Може, справді краще перелетіти?

— Летіти з кіньми? — скептично скривився Мертаг. — Але ж вони бояться дракона! Та ще й така відстань… Нехай ліпше Сапфіра пошукає інше місце, нижче за течією.

Доки розлючений дракон шукав якусь безпечнішу переправу, юнаки встигли трохи попоїсти.

Невдовзі Сапфіра повернулась і сказала, що її пошуки не принесли жодних результатів: на багато миль уперед річка була такою ж широкою.

— Тоді я полечу першим і наглядатиму за кіньми на тому боці, — запропонував Мертаг.

Коли дракон, перенісши юнака, повернувся, Ерагон прив’язав йому до живота непритомну ельфійку й підвів його до коней.

— Чекай, — зупинив він Сапфіру, глянувши на її пазури, якими вона збиралася схопити нажахану тварину. Потім він перевернув сідло на коні так, аби вберегти його від подряпин. Але кінь усе одно щосили засмикався й жалібно заіржав, коли дракон злетів у повітря.

— Прокляття! — тихо скрикнув Ерагон. — Сапфіро, нас можуть почути!

Зрештою, це вже не грало якоїсь ролі — здалеку до них наближалися вершники короля. Перенісши одного коня, дракон повернувся за другим, безцеремонно схопивши його й глянувши на близьких переслідувачів.

— Я миттю! — запевнив він розгубленого юнака. За хвилину він і справді був біля господаря й чекав, доки той видереться йому на спину. Невдовзі втікачі були на іншому березі ріки.

Виснажені й перемерзлі мандрівники рушили далі, ледь не засинаючи в сідлі. Вони не збивались з дороги лише завдяки пильному оку Сапфіри.

Невдовзі земля під ногами зробилась м'якою, коні почали швидко втомлюватися, тож мандрівники мусили дедалі частіше спинятися. Сонце почало припікати, а річка Рамр залишилась далеко позаду. Далі розляглася Хадарацька пустеля.

Хадарацька пустеля

Нескінченні дюни тяглися в цих пустельних землях аж до самого обрію. Вітер здіймав піщану куряву. Де-не-де траплялися хирляві деревця, а десь далеко попереду бовванів гірський масив. Ніде не було тварин, лише високо в небі ширяли якісь невідомі птахи, тому порожнеча здавалася ще більш гнітючою.

— А ти впевнений, що ми знайдемо тут їжу для коней? — спитав Ерагон, ледь повертаючи язиком. У роті йому пересохло, а горло весь час судомило від пилюки.

— Ось там, бачиш? — показав Мертаг у бік скелястих гір. — У передгір’ї має рости трава, й там можна буде випасти коней.

— Добре, якщо так, — відповів парубок. — Але спочатку треба відпочити.

Вони відв’язали ельфійку від живота дракона, трохи перекусили й лягли в затінку дюн. Сапфіра прилаштувалася поруч, розкинувши над ними крила.

— А тут непогано, — зауважила вона. — Можна жити роками, не помічаючи плину часу.

— А ще тут непогано літається, — сонно відповів Ерагон.

— І не тільки це, — не вгавав дракон. — Глянь, який тут простір! Недалечко гори, де можна сховатися, а також вистежувати дичину… А тепло як!

— Тобі що, справді тут подобається? — здивувався юнак.

— Авжеж!

— Ну, тоді ми обов’язково повернемось сюди, коли все скінчиться, — засинаючи погодився Ерагон. Сапфіра задоволено завуркотіла.

Настав ранок четвертого дня після їхньої втечі з Джиліда. Слід сказати, що втікачі справді від’їхали досить далеко від цього міста. На цей раз вони добре виспались і поновили сили. Переслідувачів ніде не було, але юнаки все одно не зупиняли коней, розуміючи, що імперія не відчепиться від них, доки вони будуть на її території.

— Галбаторіксу, мабуть, уже повідомили про мою втечу, — вголос міркував Ерагон. — От він і вислав за нами разаків. Звісно, зараз вони ще далеко, але ми будь-якої миті маємо бути готові дати їм відсіч.

— Так, цього разу мене вже не закують у кайдани, — загарчав дракон.

— Будемо сподіватися, що, переправившись через річку Рамр, ми відірвалися від переслідувачів, — відгукнувся Мертаг.

— Це ще вилами по воді писано, — сказав Ерагон. — Може, доки ми тут патякаємо, разаки вже ціляться нам у потилицю.

Перед заходом сонця мандрівники дістались тих гір, які бачили зранку. Утім, спека не спадала, дошкуляючи їм як ніколи. Шкіра була попечена, в горлі пересохло… Пустивши коней пастися на жалюгідну траву передгір’я, друзі розвели багаття.

— Цікаво, як далеко ми від’їхали? — спитав Ерагон, відв’язуючи ельфійку.

— Не знаю, — відповів Мертаг, зазираючи в казанок. — У нас надто мало води, нічим напувати коней, а ти питаєш про такі дрібниці.

— Заспокойся — сказав юнак. — І приведи сюди коней.

Сапфіра вирила пазурами яму, а Ерагон, зосередившись, вимовив магічне закляття — і вже за мить із-під землі задзюрчала вода. Вражений Мертаг мовчки набрав міхи й дав коням напитися. Потім зробила кілька ковтків Сапфіра, а за якусь хвильку до води припав і сам вершник. У нього майже не залишилося сил: видобуток води геть його виснажив.

Коли вони прокинулися наступного ранку, було доволі холодно. Мертаг і досі перебував не в найкращому гуморі, та й Ерагон почувався не вельми. Під час сніданку він спитав у свого приятеля:

— Як ти гадаєш, мандри пустелею заберуть у нас багато часу?

— Ну, зважаючи на наші темпи, це забере не день і не два! — відповів той. — Але ж глянь, як багато ми вже пройшли.

— Нехай навіть так, — відповів Ерагон. — Але, вочевидь, нам треба якнайшвидше звідси вибратися, бо мені вже остогидло кожної хвилини протирати очі від піску.

Поснідавши, Ерагон оглянув ельфійку. Та лежала, як нежива, і тільки розмірене дихання виказувало присутність життя в її змарнілому тілі.

— Що ж з тобою таке? — прошепотів юнак, витираючи пісок з обличчя ельфійки. — Як же можна так довго спати й залишатись живою?

Зітхнувши, Ерагон прив’язав дівчину під животом дракона, а сам скочив верхи на вірного Сніговія.

Коли вони покидали табір, на обрії замерехтіло якесь незвичне марево. Мертагові здалося, що то міраж, а Ерагонові, на жаль, не пощастило розгледіти деталей… Хлопця дуже непокоїв стан ельфійки. Треба було щось робити, але що саме і взагалі, чим зарадити бідолашній, він не знав. Вони годинами говорили про це із Сапфірою, але так і не дійшли згоди.

Опівдні мандрівники зупинилися перепочити. Підозріле марево на обрії набуло чітких обрисів. Тепер там чітко вимальовувались чарівні пагорби, вкриті лісом, що були немов підвішені в небі чиєюсь невидимою рукою. Ерагон протирав очі, хитав головою, та марно — видиво не зникало.

Незабаром мандрівники наблизилися до підніжжя гір, порослих лісом, над яким ген до неба тяглися засніжені вершини. Це було схоже на величний мур, який поєднував Алагезію з небом.

— Та їм же нема кінця-краю! — прошепотів неабияк вражений Ерагон. Йому доводилось чути багато історій про Беорські гори, але він ніколи не уявляв їхньої справжньої величі. Навіть Сапфіра, перейнявшись подивом господаря, почала пильно розглядати мальовничий ландшафт. Здавалося, що дракон згадав про своє походження з цих таємничих місць.

— Я почуваюсь тут, наче дитина, — гукнув він до хлопця. — Ці гори більші за мене!

— Так, — неуважно відповів замислений Ерагон. — Ми досягли краю пустелі. Мабуть, невдовзі зможемо побачити, що ж там, за нею…

Сапфіра зробила коло над дюнами.

— Можливо, — озвалась вона згори. — Але не так скоро, як нам того хочеться. Тутешні відстані й розміри важко порівняти з будь-чим. Ці землі могли б бути чудовим притулком і для варденів, і для ельфів. Що ти на це скажеш?

— Та тут можна сховати цілий світ, — відповів юнак. — І жодна імперія про це не дізнається.

Наблизившись до свого похнюпленого супутника, Ерагон торкнув його за плече:

— Ти тільки поглянь на це!

— Що, що таке? — буркнув той, протираючи очі.

— Кажу, поглянь яка краса! — не вгавав парубок.

Мертаг і справді роззирнувся навсібіч.

— Що це? — вражено вигукнув він. — Хіба таке буває? Я бачив гори, але щоб такі…

— Сподіваюсь, істоти, які в них мешкають, будуть хоч трохи менші, — пожартував Ерагон.

— От якби відпочити в тому раю бодай кілька днів, — потягнувся його напарник. — Ця пустеля мене вкрай виснажила.

— Я теж стомився, — зізнався Ерагон. — Але не зупинюсь, доки дівчина не одужає, або… не помре.

— Не розумію… Ти що, гадаєш, подорож якось їй допоможе? — похмуро спитав Мертаг. — Їй би полежати в ліжку, а не теліпатися в небі під черевом дракона.

— Може, й так, — зітхнув Ерагон. — Діставшись гір, ми зможемо переправити її в Сурду. Має ж там бути лікар, годний хоч чимось їй зарадити.

— Ось тоді й поговоримо про це, — відповів Мертаг, вдивляючись у захмарні верхівки гір. — Але спершу нам треба туди дістатися, відірвавшись від разаків.

За цілий день Беорські гори, здавалося, не наблизились до мандрівників ані на дюйм. І лише коні, зачувши свіжий вітрець, бадьоро несли стривожених вершників. Місцевість змінилася тільки під вечір. Де-не-де почали з’являтися стада газелей, що паслися у високій траві. Стомлені мандрівники, здолавши страшну Хадарацьку пустелю, з радістю розбили свій табір біля веселого струмочка.

Дорогу знайдено!

Виснажені подорожжю, втікачі всілися довкола багаття, вітаючи одне одного зі щасливим завершенням тяжких випробувань. Задоволена Сапфіра височіла над друзями, лякаючи коней. Так, їм було про що згадати… Задивившись на полум’я, Ерагон подумки дивувався з того, як їм пощастило здолати такий довгий шлях усього за п’ять днів. Навіть для вершника це був справжній подвиг. Але найголовніше те, що тепер він поза межами імперії! Юнак, що виріс у ній, прожив усе життя за її законами, втративши рідних і близьких, відтепер вільна людина! Це було варте всіх скарбів світу.

Розглядаючи на небі зірки, Ерагон раптом подумав про те, що некепсько було б збудувати цитадель, неприступну для жодного ворога й непідвладну клятому Галбаторіксу. Як вершник, він мав би подбати про такий прихисток для всіх знедолених.

Зітхнувши, хлопець облишив свої мрії й задивився на ельфійку. І тут йому спала на думку одна ідея. Якщо він може читати думки людей і тварин, то чому б йому не спробувати прочитати думки дівчини? Звісно, одужавши, вона може образитись, але зараз склалася така ситуація, що тиждень її перебування без пам’яті вимагав зовнішнього втручання…

Не кажучи жодного слова про свої наміри, Ерагон спробував проникнути у свідомість ельфійки. Спочатку нічого не віщувало біди: у думках дівчини лунав легкий передзвін, неначе звук кришталевого дзвіночка. Та раптом у мозок юнака немовби ввійшов гострий ніж. Пекучий біль пройняв свідомість, не випускаючи її зі своїх обіймів. Хлопець відчайдушно намагався оборонятись, але болючі удари повторювались знов і знов, оскільки ельфійка твердо вирішила нікого не підпускати до власних думок.

За якусь мить вона почала завдавати ще болючіших ударів, і хлопцеві здалося, що йому кінець. Втрачаючи свідомість, він вигукнув закляття прадавньою мовою, намагаючись пояснити, що він — вершник і друг. Смертельні обійми не ослабли, але дівчина, схоже, була неабияк здивована, адже брехати мовою предків не міг ніхто. Зрештою, ельфійці ніколи було про це думати.

Так чи так, але трохи перегодом бар’єр довкола її свідомості поволі почав зникати, й дівчина нарешті дозволила Ерагонові проникнути у власний розум. Парубок вжахнувся. Він відчув тяжкі спогади минулих років, де історія ельфів тісно перепліталася з історією життя самої ельфійки.

«Як тебе звати?» — подумки озвалась вона до юнака.

«Ерагон, — сказав він. — А тебе?»

«Арія, — тихо відповіла ельфійка. — Скажи, я ще й досі в полоні імперії?»

«Ні-ні, ти вільна! — повідомив бідоласі радісну новину Ерагон. — Я також опинився у в’язниці Джиліда, але втік і врятував тебе. А потім ми перетнули Хадарацьку пустелю і зараз перебуваємо вже біля Беорських гір. Ти була без пам’яті весь цей час, от я й наважився тебе потривожити…»

«Так це був Джилід… — відгукнулась дівчина. — Я відчувала, як хтось загоював мої рани, але думала, що мене готують до нових тортур… Розумієш, мене отруїли якимось рідкісним зіллям, котре називається Скісна Брах. Кожного ранку, аби я не вмерла, мені силою вводили протиотруту. Тому я вирішила заснути, але тепер… Прокинувшись, я просто помру».

«І скільки ж ти можеш спати, не прокидаючись», — захвилювався Ерагон.

«Ще кілька тижнів, — відповіла ельфійка. — Але потім сон не зможе захистити мене від дії зілля. Якщо я не вип’ю протиотрути, то за пару днів помру».

«А де її можна взяти?»

«Тільки в двох місцях, — зітхнула бідолашна. — У мене вдома або у варденів. Але до мого дому тебе не донесе навіть дракон…»

«А до варденів? — спитав юнак. — Ти покажеш нам дорогу?»

«Покажу, — відповіла вона твердо, — якщо заприсягнешся нікому цього не розказувати».

«Присягаюся», — похмуро сказав хлопець, розуміючи, що така клятва, вимовлена на прадавній мові, важить більше, ніж смертний вирок. І враз у нього в голові зринув шлях до варденів: гори, долини, річки й озера, які треба було проминути…

«Розумію, це дуже далеко, — сказала Арія, коли видіння зникло. — Але не бійся довгого шляху. Коли дістанешся озера, в яке впадає річка Беартус, візьми камінець, постукай об скелю біля водоспаду й гукни: „Ай варден абр ду Шуртугалс гата ванта!“. І тебе впустять. Але обов’язково перевірять, хто ти такий насправді, тому не бійся».

«А яка саме протиотрута тобі потрібна?» — спитав юнак.

«Нектар Тунівора, — відповіла ельфійка слабким голосом. — Але зараз ти мусиш покинути мене, бо я втрачаю сили. Коли будеш на місці, погукай мене — я маю переказати варденам щось важливе для їхнього народу. До зустрічі, вершнику Ерагоне! Моє життя у твоїх руках…»

Коли зв’язок з ельфійкою урвався й парубок повернувся до тями, він раптом помітив, як до нього схилились Сапфіра й Мертаг.

— З тобою все гаразд? — спитали вони схвильовано. — Ти цілих півгодини мовчки сидиш навколішках.

— Та невже? — вдавано здивувався Ерагон.

— Так, — похмуро підтвердив Дракон. — До того ж, на обличчі в тебе була така страшна гримаса.

— Гаразд, я все поясню, — звівся на ноги парубок. — Я спілкувався з Арією. Так звати цю ельфійку.

— Ну, і що з нею? — поцікавилась Сапфіра.

Ерагон розповів своїм друзям про все.

— А де живуть вардени? — спитав Мертаг.

— Точно не знаю, — зітхнув Ерагон. — Та, здається, шлях до них значно довший, ніж звідси до Джиліда.

— І ми маємо дістатися туди за кілька днів? — здивувався Мертаг. — Ми ж тільки до цих дурних гір добиралися цілий тиждень! Чи ти хочеш УСІХ нас замучити?

— Якщо ми цього не зробимо, вона помре! — вигукнув Ерагон, — Тому я з ельфійкою полечу на драконі до варденів, а ти, якщо схочеш, приєднаєшся до нас пізніше.

— Так-так, — буркнув ображений компаньйон. — Мені не слід було забувати про власну роль у твоїх героїчних подвигах. Мертаг-слуга, Мертаг-погонич… А ще нас шукає імперія, от тільки не ти мене, а я тебе від неї рятую…

— Що ти верзеш? — спитав Ерагон, прикро вражений таким настроєм приятеля. — Я за все тобі вдячний, але чого ти злишся? Ніхто не просив тебе рятувати мене в Джиліді, ти сам так вирішив.

— Та невже? — уїдливо спитав той, несподівано штовхнувши вершника в груди. — Гадаєш, я зміг би покинути тебе на поталу разакам? А потім ще й не допомогти в Джиліді? Хіба ти можеш дати собі раду?

— Відчепись! — скрикнув вкрай роздратований Ерагон.

— А то що? — зареготав Мертаг і штовхнув його в плече. — Удариш мене? Ану, спробуй!

— Я сказав, відчепися! — повторив Ерагон, завдавши зухвальцю блискавичного удару під дих. Від різкого болю той склався навпіл, але миттю випростався, вдаривши Ерагона ногою. Невдовзі вони зчепились і вже качалися по землі, намагаючись перемогти один одного. Нарешті Ерагонові таки пощастило перекинути через себе супротивника. Звівшись на ноги, він хотів був його добити, аж раптом драконячий хвіст зі свистом перетнув йому шлях, а коли хлопець спробував перестрибнути перешкоду, блискавичний удар пазуристої лапи звалив його на землю. Краєм ока Ерагон помітив, що в такій самій ситуації опинився і його колишній приятель.

— Годі! — загарчала Сапфіра на свого господаря. — Ти що, з глузду з’їхав? Бачив би тебе зараз Бром…

Ерагон прекрасно розумів, що б сказав зараз Бром, тому його обличчя потроху почала заливати фарба. Але яке до цього діло драконові? Утім, він і не думав відпускати зворохоблених юнаків.

— Якщо не хочеш просидіти під моєю лапою цілу ніч, — озвалася Сапфіра, — маєш помиритися з Мертагом. Зрозумів?

— Ліпше просто мене відпусти, — скривився юнак.

— Ні, — пролунала тверда відповідь.

Ерагон насилу обернувся до приятеля, злизнувши з губи кров. Той, уникаючи його погляду, сказав, дивлячись кудись у небо:

— Ну що, вона збирається з нас злазити?

— Ні, доки не помиримось. Отож кажи, чого ти хочеш?

— Я вже пояснив, що не хочу їхати до варденів.

— Не хочеш чи не можеш? — перепитав Ерагон у напарника.

— А бодай тебе! — вилаявся той, намагаючись звільнитися від драконячої лапи. — Не хочу, розумієш? Вони вимагатимуть те, чого в мене нема!

— Хіба ти щось у них украв?

— Якби ж то! — гірко посміхнувся Мертаг.

— Тоді в чому справа? Ти вбив когось із них чи звабив їхню жінку?

— Ні, моя вина в тому, що я просто народився, — тихо відповів юнак, і Сапфіра нарешті звільнила обох друзів. Вони звелися й обтрусили з одягу пилюку.

— Здається, ти просто не хочеш відповідати на моє запитання, — сказав Ерагон, обмацуючи розбиту губу.

— Ну то й що? — знехотя мовив Мертаг. — Кажу ж тобі, вардени не зрадіють моїй появі, навіть якщо я принесу їм голову короля, а швидше за все закують у кайдани…

— Слухай, може, все-таки розкажеш? — м’яко попросив вершник. — Ну, про те, що сталося, га? Часом я сам буваю не в захваті від своїх учинків, тому навряд чи суворо тебе засуджуватиму.

— Ні, ти не розумієш… Ідеться зовсім про інше, — зітхнув приятель. — Сам я нічого не робив, просто мій батько…

Несподівано різкий Сапфірин свист урвав їхню розмову.

— Гляньте! — гукнув дракон.

Здалеку до друзів наближався загін воїнів. Курява стелилася слідом за ними, зброя виблискувала під останнім сонячним промінням, а тьмяно-червоний прапор майорів над колісницею.

— Імперія, — зневірено сказав Ерагон. — Вона знайшла нас…

— Так, — кивнув Мертаг. — Але це ургали, а не люди.

— Звідки ти знаєш?

— Поглянь на їхній прапор. Адже це символ їхнього ватажка. Безжальної потвори…

— Бачу, ти колись зустрічався з ним, — сказав Ерагон.

— Було таке, — скривився Мертаг. — Маю чудові шрами на згадку. Можливо, ці ургали прийшли й не по наші душі, але тепер, побачивши здобич, вони не відчепляться. Їхній ватажок не заспокоїться, доки не схопить дракона.

— Нам треба тікати! — вирішив Ерагон. — Якщо не хочеш до варденів, то давай хоч трішки проїдемо разом! Потім я відвезу до них Арію, а ти помандруєш собі далі. Ну то як?

— Треба подумати…

— Ніколи, друже, — відгукнувся Ерагон, ладнаючись у дорогу. — Якщо ми зараз розділимось, то ургали кинуться за тобою. А що ти робитимеш сам?

— Гаразд, — нарешті погодився Мертаг. — Але потім наші шляхи розійдуться.

Швидко зібравши речі, друзі скочили на коней і покинули табір. Сапфіра летіла над ними.

Можливо, ургалів було послано саме до варденів, тому треба якнайшвидше їх попередити — ця думка підганяла втікачів. Невдовзі переслідувачі залишились далеко позаду.

Поєдинок характерів

На ранок мандрівники вже значно випереджали ургалів, але яких зусиль їм це коштувало! Виснажені божевільними перегонами, вершники ледь трималися в сідлі, а їхні коні були вкрай зморені. Голодному драконові, який не полював уже кілька днів, теж був потрібен відпочинок. Відтак Ерагон вирішив відпустити Сапфіру на полювання, а сам, переклавши ельфійку на свого коня, побіг поруч зі скакуном. Під час бійки Мертаг устиг добряче його відлупцювати, та це були дрібниці порівняно з можливою зустріччю з ургалами.

Десь за годину повернулась задоволена Сапфіра, тож юнаки вирішили відпочити біля придорожнього ставка й напоїти коней. Виснажений Ерагон уже хотів був присісти на березі, як раптом почув підозрілий шурхіт. Мертаг із мечем напоготові стояв поруч, показуючи рукою на сусідній пагорб, де було видно вершника й загін воїнів.

— Може, це вардени? — тихо спитав Мертаг.

Ерагон непомітно напнув тятиву:

— Мені здавалося, що до них іще досить далеко. Хіба що це їхній патруль… У будь-якому разі слід ушиватися звідси.

— Не вийде, — похитав головою приятель. — Коні стомилися, і нас миттю наздоженуть. Краще поклич Сапфіру.

Ерагон так і зробив. Дракон відповів, що вже зовсім недалеко, а воїни продовжували незворушно спостерігати за прибульцями з вершини пагорба.

— Я можу налякати їх магією, — сказав Ерагон. — А там, дивись, з’явиться й Сапфіра… Може, хоч так нам пощастить уникнути сутички?

— Навряд чи, — зітхнув Мертаг. — Скоріше за все, доведеться вбити кількох, щоб решта зрозуміли, з ким мають справу.

Тим часом вершник показав рукою в напрямку прибульців, і воїни з галасом кинулися вперед. Розмахуючи бойовим молотом, ватажок посунув слідом за ними. Ерагон хотів був відкинути їх магічною силою, але чомусь передумав. А раптом вони не мають на думці нічого злого?

Коли друзів оточила юрба воїнів, набундючений ватажок, оглянувши чужинців, задоволено сказав:

— Гм, а ці куди кращі за тих покидьків, що трапляються нам останнім часом. Принаймні виглядають дужими! Хазяїн буде задоволений.

А от зброю, любі мої, доведеться опустити!

— Чого тобі треба? — спитав Ерагон. — Ми вільні мандрівники, і ти не маєш права нас зупиняти…

— Помиляєшся, юначе! — розреготався ватажок. — Тут я маю необмежені права, а ось раби на зразок тебе повинні мені підкорятися.

«Раби!» — подумки вигукнув Ерагон. Він згадав аукціон у Драс-Леоні й усе зрозумів. У юнаковій душі почав закипати гнів, і він глянув на цих людей з неприхованою відразою.

— Киньте мечі! — зловивши його погляд, суворо гаркнув чолов’яга.

Работорговці підійшли ближче, звужуючи коло. Ерагон уже хотів був вихопити зброю, аж раптом позаду пролунав здивований вигук:

— Торкенбранде, поглянь, та це ж ельфійка!

Один із воїнів стягнув з Арії ковдру й захоплено розглядав непритомну дівчину.

— Це ж уявіть, скільки вона коштуватиме! — тихо присвиснув хтось. — Мабуть, за неї можна взяти чималі грошики…

— Чималі?! — вигукнув здоровань Торкенбранд. — Та ж імперія відвалить за неї купу золота!

І торговців опанувала шалена радість. Вони ляскали одне одного по спині, пританцьовували. Утім, це тривало недовго, бо за якусь мить згори на них упав розлючений дракон. Скориставшись із паніки, друзі розштовхали найближчих воїнів, вирвались із оточення й кинулися до коней. За мить Ерагон скинув руку, й на торговців полетіла блискавка, вдарившись об землю й розсипавшись снопом гарячих бризок.

— Бережіться! — гукнув юнак до нажаханої юрби, витягаючи меча. — Я вершник! Якщо вам дороге життя, забирайтеся геть!

Перелякані торговці, щомиті зиркаючи на дракона, безладно дременули, забувши про свого ватажка. У тисняві хтось ненавмисне грюкнув його списом по голові, і він, немов сніп, упав на землю.

Коли підлеглі зникли, Торкенбранд, захрипівши, спробував звестися на ноги. Мертаг повільно наблизився до нього з мечем у руці й замахнувся…

— Ні! — скрикнув Ерагон, та було вже пізно.

Торкенбранд упав на землю, а його відрубана голова покотилась під ноги переможцю. Витягнувши шию, Сапфіра зацікавлено за нею стежила.

— Чи ти здурів! — у розпачі закричав Ерагон, кидаючись до Мертага.

— Не розумію, чого ти так побиваєшся, — спокійно озвався той, витираючи меч об мертве тіло.

— Побиваюсь?! — вибухнув гнівом юнак. — Нічого я не побиваюсь! Але чи не краще було б залишити цього борова й спокійно рушити собі далі? На біса ти відтяв йому голову?

— Залишати його живим надто небезпечно, — незворушно мовив Мертаг. — Він міг розповісти ургалам про ельфійку. Щоправда, ті покидьки теж можуть…

— Так, але навіщо ж убивати беззахисну людину? — ніяк не міг збагнути Ерагон.

— Я просто намагаюся вижити, — так само спокійно відповів Мертаг. — Власне життя важить для мене куди більше, ніж життя якогось там чужинця.

— Але ж це божевілля! Убивати людину без жодної на те потреби — це божевілля! Невже ти не розумієш? — не вгавав Ерагон. — Де твоє співчуття?

— Співчуття? — перепитав Мертаг. — Про що ти говориш? Яке співчуття може бути до ворогів?

— Але ж так можна виправдати будь-яку жорстокість! — стояв на своєму Ерагон, ховаючи меч у піхви.

— Гадаєш, мені це подобається? — різко спитав юнак. — Та моє життя від самого дитинства пішло шкереберть! Засинаючи, я не знаю, чи побачу світанок! Якби ти жив так, як я, то не вагався б жодної секунди!

— І все-таки це неправильно, — сказав Ерагон, прив’язуючи ельфійку до Сапфіри. — Рушаймо!

Решту шляху до Беорських гір друзі їхали мовчки. І тільки під час наступної зупинки Ерагон сказав супутникові, що цієї ночі стоятиме на варті перший. Той нічого не відповів, а просто ліг і закутався в ковдру.

— Може, поговоримо? — тихо озвався до Ерагона дракон.

— Не зараз, — сказав юнак. — Мені треба побути на самоті. Здається, я геть заплутався.

— Усе одно я тебе люблю! — замуркотіла Сапфіра, вкладаючись біля свого господаря.

Втеча триває

Уранці Сапфіра знялася в повітря разом з Ерагоном та ельфійкою. Мертаг самотньо їхав на Кадоці десь далеко внизу.

— Про що ти думаєш? — нарешті озвався дракон до юнака.

— Про те, що вчора сталося вбивство, — відповів той, задивившись на величний гірський пейзаж. — Інших слів я не знаходжу.

— По-моєму, він просто погарячкував, — обережно сказала Сапфіра. — Хоча ті люди й справді заслуговували на покарання.

— Звісно, — погодився Ерагон. — Але Торкенбранд був без зброї й не міг ані захищатись, ані втекти. Мертаг не залишив йому жодного шансу, не запропонував битись…

— Якби він бився з Мертагом, наслідок був би той самий, — посміхнувся дракон. — Чи ти гадаєш, що так було б правильніше?

— Я не знаю, як треба було зробити! — вигукнув у відчаї парубок. — Здається, тут узагалі немає правильної відповіді!

— На деякі питання, — лагідно сказала Сапфіра, — справді не існує відповідей. Тому ліпше не картати Мертага, бо він не бажав нам зла. А зараз поглянь, як він там…

Роздратований Ерагон крутнувся в сідлі й подивився вниз. Його друг повільно просувався шляхом, а позаду нього… На місці їхнього табору вже нишпорили ургали!

— Може, вони нас не помітили? — обережно спитала Сапфіра, перехопивши погляд юнака й поволі спускаючись до шляху, аби попередити Мертага.

— І що тепер? — сухо спитав той, коли Ерагон розповів йому про ургалів.

— Треба мчати ще швидше, — сказав вершник. — Якщо до завтра ми не знайдемо варденів, то нас неодмінно схоплять ургали, а дівчина помре.

— Ще швидше? — гірко посміхнувся Мертаг. — Як ти собі це уявляєш? Ми вже кілька днів майже не спимо й не їмо! Ми замучили коней! Іще один день таких перегонів усіх нас просто вб’є…

— Нехай навіть так, — знизав плечима Ерагон. — Але в нас немає вибору.

— Зрештою, я міг би залишити вас, — глянув на нього Мертаг. — Тоді ургали розділяться, і у вас із Сапфірою буде більше шансів дістатися до варденів.

— Ні-ні, це самогубство, — заперечив Ерагон. — Вони заженуть тебе, як оленя. Ліпше тікаймо разом до варденів!

— Гаразд, — погодився Мертаг. — Але я все одно покину вас після того, як ви з ними зустрінетесь. А потім подамся до Сурди.

— То ти залишаєшся з нами?

— Принаймні до зустрічі з варденами, — відповів Мертаг.

І втікачі з новою силою кинулись до рятівних гір. Вони по черзі спали верхи, доки один із них вів коня свого попутника. Та все було марно — ургали невблаганно наближалися. І все-таки Ерагон вірив у те, що план ельфійки допоможе їм дістатися до варденів раніше, ніж їх схоплять. І ось уранці наступного дня мандрівники помітили, що їхні переслідувачі зникли, залишившись далеко-далеко позаду.

— Здається, скоро будемо на місці, — позіхнув Ерагон. — Якщо до обіду ми не зустрінемо варденів, то далі я полечу з ельфійкою на Сапфірі, а тобі доведеться їхати самому, взявши коней.

— Поглянь краще он туди, — показав рукою Мертаг.

З високого пагорба, на який вони виїхали, було видно швидку річку, що оминала рівнину. «Це Беартус!» — здогадався Ерагон і полегшено зітхнув. Тепер уже скоро… Але цієї миті він помітив і переслідувачів, які були всього за кілька миль.

— Якби ж то нам пощастило прослизнути непоміченими, збивши ургалів зі сліду, — пробурчав юнак.

— Згадай, скільки разів ми вже намагалися це зробити, — важко зітхнув його приятель. — Але вони завжди нас знаходили.

За якийсь час мандрівники в’їхали в ліс. Старезні дерева з потрісканими стовбурами, бугристим корінням і розлогими кронами оточили їх суцільною стіною. Велетенські шишки завбільшки з кінську голову вкривали всю землю, то тут то там вуркотіли білки, а з глибочезних дупел на мандрівників зиркали чиїсь очі. Вузлувате гілля, здавалося, не хотіло пускати їх углиб цього чарівного царства. У повітрі витала якась таємнича ворожість.

Лісові хащі ставали дедалі густішими, заважаючи драконові рухатись, тож невдовзі він із ельфійкою мав здійнятися в повітря. Юнаки шукали вихід із лісу, орієнтуючись лише на близький плюскіт річкових хвиль. Це дуже сповільнювало їхній рух.

Нарешті вони таки вийшли до водоспаду, за яким лежала надзвичайно красива долина. Небо вкрилося хмарами, землю під ногами застилав суцільний килим моху, що робив усі тутешні звуки глухими.

— Я щойно бачила зграю якихось незвичних птахів, — несподівано визирнула з-за дерева Сапфіра.

— Та тут усе незвичне, — злякано буркнув Ерагон. — Давай, мабуть, полетимо разом. Я хочу подивитися, чи далеко ургали.

— А мені… мені що робити? — спитав Мертаг. — Щось я не бачу ніякого виходу з цієї долини.

— Не хвилюйся, — відповів Ерагон. — Мабуть, вихід десь трохи далі. А поки що залишайся з ельфійкою, я скоро повернусь.

— Будь обережний, — застеріг його приятель.

Злетівши, Ерагон вирішив оглянути місцевість, аби знайти вихід із цього небезпечного лісу. Угорі повітря виявилось холодним і вологим, земля зникла з очей, а поруч пролітали самі тільки сірі хмари. Невдовзі попереду замерехтіли снігові шапки гірських вершин, засліплюючи очі своїм яскравим відблиском.

— Як ти таке витримуєш? — заплющив очі юнак.

— Дуже просто, мій зір сильніший за людський, — відповів дракон.

За якийсь час Ерагонів одяг вкрився суцільною крижаною кіркою, схожою на лицарські обладунки, а волосся на голові закам’яніло, немов крижаний шолом. Вони ще ніколи не літали так високо. До того ж, хлопець почав задихатися, бо в розрідженому гірському повітрі було занадто мало кисню.

— Треба забиратися звідси, — гукнув Ерагон драконові, але той його не почув. Схилившись набік, парубок знову щосили загукав, перекриваючи свист вітру, і ледь-ледь не зірвався із Сапфіри. Від напруги й страху його тіло зробилося якимось наче ватяним.

— Що це було? — пробелькотів він, сяк-так прийшовши до тями.

— Ми піднялися надто високо, — пояснив дракон. — І між нами урвався зв’язок, тож мені довелося спуститись. Саме це й урятувало тебе, а заразом і мене.

— Гаразд, — зітхнув юнак. — На сьогодні з мене досить. Давай краще пошукаємо ургалів. Сподіваюсь, для цього нам не треба буде здійматися до самого сонця?

Ширяючи в м’яких повітряних потоках, вони нарешті помітили ворогів, які впевнено просувалися долиною.

— Як вони можуть так швидко рухатись? — здивувався Ерагон.

— Не знаю, що це за ургали, — відповіла Сапфіра, придивившись пильніше, — але вони значно більші за тих, кого ми допіру бачили. А тому швидші, витриваліші й хитріші.

— Якщо так триватиме й далі, то вони невдовзі схоплять Мертага, — захвилювався юнак.

— Лісові хащі мають їх затримати, — сказав дракон. — А може, ти спробуєш зупинити їх магією?

— Ні, зупинити таку силу ворогів я не зможу. Хіба що ненадовго…

«Гат ан рейза ду ракр!» — проказав він закляття, і на разаків почав спадати гірський туман, важкий і густий. Але Ерагонові стало зле від втрати великої кількості енергії, за допомогою якої він підтримував зв’язок зі стихією. Його серце шалено закалатало, а в очах потемніло. Нелюдським зусиллям волі він зупинив дію магічної сили, туман розвіявся, й ургали знову швидко рушили вперед.

Ледь не задихаючись, Ерагон лежав на спині дракона. Тільки тепер він згадав, як Бром попереджав його про те, що на магічну силу неабияк впливає відстань, і, якщо спробувати пересунути предмет за милю від себе, це забере значно більше енергії, ніж тоді, коли б він був поруч. «І як же я міг це забути?» — картав себе парубок.

— А ще оте добування води в пустелі, — нагадала йому Сапфіра. — Може, наступного разу спробуєш воскресити мертвих? Адже це тебе вбиває!

— Добре-добре, — знесилено відповів Ерагон. — Я буду про це пам’ятати. А зараз давай спускатися.

Підлітаючи до лісу, вони помітили на широкій галявині Мертага, що розглядав на стежці чиїсь сліди.

— Що у вас там трапилось? — замість привітання закричав він.

— Я переоцінив свої сили, — озвався Ерагон, зістрибуючи з дракона. — Зупинити ургалів мені так і не пощастило, натомість я сам ледь не загинув.

— Зрозуміло, — похмуро кивнув напарник. — У мене теж не краще. Я знайшов сліди таких тварюк, які тобі й не спилися. Не знаю, чи їх зможе подолати навіть Сапфіра. Утім, було б непогано, якби твій дракон покружляв над лісом, доки я блукатиму тут. Хай відлякує тих чудовиськ, а то вони ще чого доброго мене зжеруть…

— Ти жартуєш? — посміхнувся Ерагон.

— Якби ж то! — скривився Мертаг. — До речі, не можу повірити, що нас переслідують одні й ті самі ургали. Вони що, залізні? Пруть напролом, не відаючи втоми!

— Не знаю, Сапфіра каже, що це вже не ті, яких ми зустрічали раніше. Здається, вони більші, чи як, — пояснив Ерагон другові.

— Ах ось воно що! — вигукнув той. — Тоді все зрозуміло. Це їхня еліта, друже. Уяви собі вояків у вісім футів заввишки, які не знають утоми і яких не здолаєш навіть уп’ятьох.

— Ми зможемо їх випередити?

— Навряд чи, — замислився Мертаг. — Їх багато, вони швидкі й мають чітку мету… Було б дуже непогано, якби нарешті з’явилися вардени, бо якщо нам доведеться битися з цими потворами, самі ми ніколи не впораємось. Навіть із допомогою Сапфіри, ось так-то, друже.

— Кепські справи, — облизав сухі губи Ерагон. — У тебе є щось попоїсти? А як там, до речі, наша ельфійка?

— Тримай, — простягнув юнак окраєць хліба. — А з дівчиною гірше. Вона швидко марніє, втрачаючи останні сили. Мабуть, тобі доведеться самому летіти до варденів.

— Я тебе не покину, — відповів Ерагон, дожовуючи хліб і знову вилазячи на дракона. — Тим паче один на один з ургалами.

— Але ж вона не виживе, якщо залишиться зі мною… — почав наполягати Мертаг.

— Не кажи так, — урвав його Ерагон. — Краще спробуй її врятувати. І спокутуй гріх за смерть Торкенбранда.

— Ти знову верзеш якісь дурниці, — спохмурнів Мертаг і повернувся до коней, зачувши далекий клич ургалів. — Бо ти дуже мало про мене знаєш.

Не дочекавшись продовження розмови, Сапфіра знялася в небо, чим змусила Ерагона вкотре відчути підступну слабкість і невпевненість у власних силах.

— Може, відвезти ельфійку до варденів, а потім повернутись до Мертага? — спитав він.

— Вардени тебе не відпустять, бо подумають, що ти повертаєшся задля того, щоб викрити ворогам їхню схованку, — відповіла Сапфіра. — До того ж, за цей час ургали можуть напасти на хлопця.

— Ми відіб’ємо його! — зухвало гукнув Ерагон.

— Авжеж, відіб’ємо, — в’їдливо кивнув дракон. — За допомогою твоєї магії, чи не так?.. Це не той випадок, хлопче, розумієш? Їх надто багато.

— То що ж нам робити? — роззирнувся навсібіч Ерагон. — До речі, ургали якраз під нами… Може, хоч полякаємо їх з висоти камінням?

— А давай, — несподівано погодився дракон, спускаючись униз і хапаючи величезну каменюку. Ерагон і собі встиг прихопити трохи каменюччя.

За мить пролунав свист скинутого каміння, оглушливий хрускіт потрощених дерев, насамкінець почулися скажені зойки ургалів.

— Що, не подобається? — гукнув Ерагон. Підбадьорені безладним відступом чудовиськ, вони з драконом зробили ще кілька повітряних атак.

Та невдовзі почало сутеніти, і чужинці сховалися в густому лісі, продовжуючи просуватись у потрібному напрямку. Здавалося, їх нічим не можна було зупинити. Здалеку лунало виття тутешніх хижаків, які виходили на вечірнє полювання, приваблені незвичним рухом у їхньому царстві.

— І де ж цей клятий водоспад? — роззирався навсібіч Ерагон. — Ельфійка довго не протягне…

— Ти вже зробив свій вибір, залишившись із Мертагом і не відвізши її до варденів, — нагадала Сапфіра. — Тому сиди спокійно, у мене вже спина болить від твого гоцання.

— Гаразд, тоді повертаймося, — наказав юнак.

Вони приземлились на березі річки. Неподалік було чути рев водоспаду. За мить із лісу з’явився Мертаг, ведучи за собою коней.

— Я чув, як ви скидали каміння, — посміхнувся він. — Невже допомогло?

— Де там! Це не зупинило ургалів, — відповів Ерагон. — Як дівчина?

— Жива, — озирнувся юнак. — А ти знайшов для мене вихід з долини?

— Ні, було надто темно, — спробував виправдатись приятель. — Я нічого не побачив…

— Ти хочеш сказати, що мені доведеться піти з тобою до варденів? — вигукнув Мертаг. — Як ти міг, друже? Як ти міг загнати мене в глухий кут?

— Я навіть не мав часу про це подумати, адже ургали були так близько! — образився вершник.

Мертаг спересердя тільки сплюнув і різко відвернувся.

— Ви ще довго? — озвався дракон. — Вороги вже на підході!

— Зачекай! — відмахнувся Ерагон, підійшовши до приятеля: — Послухай, Мертагу! Якщо ти обираєш життя, то мусиш поїхати з нами до варденів. Але я не хочу, аби там ти опинився в небезпеці. Тому скажи, що ти приховуєш? Чому ти боїшся з’явитися їм на очі?

Запала тривала мовчанка, під час якої було чутно, як ургали продираються крізь хащі. А потім Мертаг сказав:

— Добре, слухай… Я… Я син Морзана, перший і останній із Форсворнів.

Жахлива дилема

Почувши таке, Ерагон утратив дар мови. Слова приятеля не вкладались у його голові. Морзан! Людина, яка зрадила вершників, залишившись найпідступнішим слугою Галбаторікса! Він не міг повірити власним вухам…

— Будь обережний! — озвалась Сапфіра. — Якщо це правда, то він володіє магією.

— Ти справді його син? — спитав Ерагон, непомітно взявшись за меч і намагаючись зрозуміти, чи його напарник часом не шпигун.

— Це сталося не з моєї волі! — страдницьки вигукнув той, здираючи з себе сорочку. — Дивись!

На його спині був жахливий шрам.

— Бачиш? — спитав Мертаг, важко дихаючи. — Він у мене змалечку, від трьох років. П’яний батько пожбурив у мене меча, уявляєш? До речі, того самого, що оце зараз у тебе за спиною. Тоді мені пощастило, я вижив. Але імперія… Гадаєш, після того я міг залишитись її вірним слугою?

— Твого батька вбили, — обережно сказав Ерагон.

— Так, я знаю, це зробив Бром, — зиркнув на приятеля хлопець, одягаючи сорочку.

— Гаразд, зараз у нас нема часу про це говорити, — сказав Ерагон. — Ургали вже зовсім близько. Тікаймо!

Друзі помчали берегом річки в бік невидимого водоспаду. Сапфіра підтюпцем бігла поруч.

— Ти можеш летіти, — крикнув їй Ерагон.

— Я не залишу тебе наодинці з ним, — почув він тверду відповідь.

— У твою історію важко повірити, — озвався Ерагон до приятеля. — Ти часом не брешеш?

— Навіщо це мені? — спитав той. — Але як не віриш, вардени швидко тебе переконають.

— А може, ти служиш імперії? — не вгавав Ерагон. — Може, ти хочеш допомогти ургалам схопити нас або вивести їх на варденів… Звідки мені знати?

— Я не служу імперії, — стомлено сказав Мертаг. — Зрозуміло? Чому б я тоді звільняв тебе з в’язниці? І до варденів я не піду, бо знаю, що вони зі мною зроблять. Краще вже приєднатися до ургалів. Чи не так?

— Годі блазнювати, — урвав його Ерагон, почувши звук бойового ріжка ургалів.

Лісові хащі несподівано скінчилися, а перед нашими втікачами розмірено зашумів водоспад, перекриваючи решту нічних звуків.

— Підійдемо ближче? — тихо спитав Мертаг.

— Так, — похмуро кивнув Ерагон, рушаючи вперед.

Тієї ж миті прибережні кущі затріщали, й на галявину перед водоспадом висипали ургали. Один із них заревів і тицьнув рукою на дракона. Решта розділилася й кинулась навперейми втікачам, обходячи їх із двох боків.

— Мерщій! — гукнув Мертаг, вихоплюючи меча й підганяючи коней. Сапфіра, здійнявшись у повітря, помчала назустріч нападникам.

— Ні! — закричав Ерагон, але йому вже не залишалося нічого іншого, як бігти слідом за приятелем, рятуючи ельфійку.

Сапфіра з диким ревінням кинулась на ургалів, які спробували оточити розлюченого дракона, але для цього виявилось замало місця. Тим часом дракон схопив одного з нападників і, розідравши навпіл, кинув ворогам під ноги. Утім, це їх не зупинило, і ціла злива ворожих стріл посипалась на Сапфіру. Час від часу вони влучали в незахищені лускою місця.

Чуючи ревіння дракона й хрускіт, із яким ламалися ворожі кістки, Ерагон раз по раз озирався, і йому страшенно кортіло й собі кинутись у бійку. Але ургали, що бігли за хлопцями, вже наближались. Трохи перегодом Ерагон почув плюскіт води й зрозумів, що це Сапфіра стрибнула в озеро. Вона пропливла під водою чималу відстань, випередила переслідувачів і випірнула на іншому березі, відгородивши від них Ерагона. Заскочені зненацька, нападники на мить заклякли, але потім знову схопилися за списи, люто кинувшись на дракона.

«Я спробую їх затримати, — подумки гукнула Сапфіра Ерагонові. — Тільки не барися, бо мене надовго не вистачить».

Оглянувшись на дракона, якого вже зусібіч оточили лучники, Ерагон шкопиртнув і, якби не Мертаг, що підтримав його під руку, шубовснув би у воду. Тим часом водоспад був уже недалечко, його гуркіт стояв у вухах, забивав дихання й паморочив голову. Але ургали таки зуміли прорвати Сапфірину оборону й знову наближались.

— І що тепер? — спитався Мертаг, оцінивши ситуацію.

— Не знаю. Дай подумати! — відповів Ерагон, згадуючи поради ельфійки. У відчаї він схопив каменюку й пожбурив її в скелю біля водоспаду, крикнувши:

— Ай вар ден абр ду Шуртугалс гата ванта!

Нічого не сталося. Юнак іще кілька разів вигукував закляття, але все було марно.

— Ми в пастці… — розвернувся він до приятеля.

У цю мить позаду несподівано випірнула Сапфіра. Вона стрибнула до хлопців і приготувалася до бою.

— Стережись! — гукнув дракон, роззявивши величезну пащеку. Ерагон озирнувся й побачив ватажка ургалів, який біг до них, піднявши над головою спис. Та важкий меч Мертага випередив його й увійшов просто в груди нападникові. Той, захлинаючись кров’ю, упав на пісок, наче сніп. І хлопець миттю повернув собі зброю, готуючись зустріти нових ворогів.

— Джиєрда тейра калфіс! — зібравши рештки сил, вигукнув Ерагон. Десяток найближчих ургалів упали на землю, вражені магічною силою. Але решта, переступивши через тіла своїх товаришів, невпинно сунула вперед. Слідом за ними наступали лучники. Дракон, розправивши крила, вистрибнув їм навперейми. Він хотів захистити друзів від стріл.

— І все-таки, — закричав Мертаг, перекриваючи шум водоспаду, — ми вже не зупинимо їх!

— От халепа! — відповів Ерагон. — Це ж те саме місце, про яке казала ельфійка.

— А може, спитаєш її ще раз? — не вгавав юнак, схопивши лука й пускаючи в нападників стрілу за стрілою.

— Як? Адже вона ледь-ледь дихає! Та й що вона може нам сказати?

— Не знаю! — почув він у відповідь. — Вигадай щось, бо ми всі тут поляжемо!

— Ерагоне! — раптом гукнула Сапфіра, закрутившись, мов навіжена, і відбиваючись лапами від ургалів. — Це не те місце, я також бачила план ельфійки!

Хлопець роззирнувся навсібіч і все зрозумів. Але як же вони переведуть коней через бурхливий потік?

— Вардени мають бути на тому боці озера, — закричав він до Мертага. — Давай заспокоїмо коней, а дівчину перенесе Сапфіра.

— Добре! — відповів Мертаг. — Це краще, ніж бути порубаним на шматки якимись потворами.

Удвох вони прив’язали ельфійку до дракона, і той злетів під зливою ворожих стріл. Тим часом Ерагон поговорив прадавньою мовою з переляканими кіньми, пообіцявши, що їх чекає жахлива смерть від ургалів, якщо вони не погодяться на переправу. Ті, здається, щось-таки зрозуміли, бо стрибнули у воду слідом за Мертагом. А вже за ними у спінену стихію водоспаду полетів Ерагон. Пірнувши в озеро, він щосили відштовхнувся ногами від дна й випірнув на поверхню. Тут його оглушив потік води, що падала згори. Хлопець злякано заборсався, намагаючись плисти, але мокрий одяг і важкий меч тягли його на дно. Аж тут чиясь рука схопила його за комір і витягла на поверхню, допомігши дістатися берега. «Добре, якби це був Мертаг, а не один з ургалів», — промайнуло в хлопцевій голові… Відсапуючись, він упав на кам’янисте узбережжя й прислухався. На тому боці озера вирував бій. Було чутно, як ургали почали відступати під зливою стріл. Якісь невидимі воїни нещадно атакували потвор, заганяючи їх у глухий, смертельний кут.

— І де ж вони були раніше? — буркнув хтось під боком в Ерагона. Від несподіванки той аж підскочив. Біля нього лежав не Мертаг, а невеликий чоловічок! «Гном!» — промайнуло в юнаковій голові, і він схопився за зброю.

— Непогано б’ються, — вів своє незнайомець, водночас віджимаючи воду з бороди, заплетеної в косу. Він був убраний в бойову кольчугу до пояса й озброєний сокирою. На голові мав шолом із зображенням молота в колі дванадцяти зірок.

Розглядаючи гнома, юнак ледь не прогавив ту мить, коли неподалік від нього розступилися скелі й з’явився тунель, звідки сяяло якесь таємниче світло. Сапфіра з Мертагом уже стояли біля входу, а поруч з ними бовванів височезний голомозий чолов’яга, вбраний у червоно-золотий балахон. Він тримав ножа під горлом Мертага, чекаючи на реакцію Ерагона. Вершник хотів був скористатися магічною силою, але здоровань прочитав його думку й гукнув:

— Схаменися, юначе, інакше я вб’ю твого друга! Він сказав мені, що ти вершник, тому я знаю про всі твої вміння.

Ерагон хотів щось відповісти, та незнайомець знову його урвав:

— Цього теж не слід робити! Якщо бовкнеш хоч слово, він помре! А тепер — усі за мною!

І здоровань позадкував у тунель, тягнучи за собою Мертага.

— Сапфіро, що його робити? — швидко спитав Ерагон, пропускаючи вперед гномів і людей, які, розігнавши ургалів, прямували до тунелю.

— Іди за ними, — озвався дракон, заходячи в печеру.

Хоч-не-хоч, юнак нарешті таки зважився й закрокував слідом за гномом-рятівником. Кам’яні двері нечутно зачинилися. Але чи були тепер друзі в безпеці?

У пошуках відповіді

Сюди, — буркнув голомозий велетень. Відступаючи з Мертагом вглиб тунелю, він зайшов у вирубані в стіні двері. Решта вояків посунула за ним, а коней повели далі. Поринувши у свої думки, Ерагон раптом з жахом пригадав, що ельфійці конче потрібна протиотрута. Тому він поспішив за не надто гостинним незнайомцем. Тунель, повернувши, вивів їх до величезної зали, куди прибульці увійшли разом із драконом. Стеля, стіни й підлога були з білого мармуру, який тьмяно відбивав постаті гостей.

— У нас поранена дівчина, — озвався був Ерагон, але здоровань змахнув рукою, гаркнувши: — Тихо! Це зачекає, а спочатку вас допитають!

Штурхнувши Мертага до одного з вояків, який відразу ж приставив йому під горло меч, грізний господар наказав прибульцям віддати зброю й підійти ближче.

— Тепер стояти! — гримнув він і звернувся до Ерагона: — Забери захист. Я мушу перевірити твої думки. А якщо не схочеш, то мені доведеться зазирнути тобі в голову силоміць.

— Навіщо? — злякався парубок.

— Аби пересвідчитись, що ти не служиш Галбаторіксу, бо ти привів за собою ціле військо ургалів.

— На це немає часу. Нам потрібен лікар, — заперечив Ерагон.

— Мовчати! — знову гаркнув здоровань. — Без перевірки ніхто не ступить жодного кроку!

— Але ж вона помре! — вигукнув юнак, показуючи на непритомну ельфійку.

— Зачекає!

Раптом у розмову втрутився гном, який урятував Ерагона.

— Ти що, сліпий? — буркнув він до голомозого деспота. — Невже ти не бачиш, що з ними ельфійка? Якщо вона загине, Аджихад із королем повідривають нам голови!

Здорованя аж перекосило від люті, але, опанувавши себе, він сказав:

— Гаразд, Орику, зараз я все влаштую. Агов, там! Зніміть дівчину з дракона!

Кілька вояків кинулись виконувати наказ, та раптом відсахнулись від ельфійки й загукали:

— Та це ж Арія, перевізниця драконячих яєць!

Ошелешений гном витріщився на Ерагона, а голомозий велетень тихо просичав:

— Ну-у-у, тепер тобі багато чого доведеться пояснити.

— У в’язниці дівчину отруїли Скісна Бра, — похмуро сказав Ерагон. — І тільки нектар Тунівора годен її врятувати.

— Добре, — з недовірою мовив здоровань і кивнув охоронцям: — Віднесіть ельфійку до лікарів і перекажіть усе, що тут чули. Будьте біля неї, аж доки не скінчиться церемонія. Потім отримаєте нові розпорядження.

Воїни вклонилися й винесли дівчину із зали. Ерагон тільки провів поглядом цю сумну процесію.

— А тепер, — нагадав голомозий, — повернімося до наших справ.

— Я готовий, — відповів юнак, хоч йому зовсім не хотілося, аби хтось порпався в його думках.

— Дивись, не переборщи, — знову втрутився гном, звертаючись до здорованя.

— Усе залежить від нього самого, — злісно зиркнув той на Орика.

Потім здоровань схилив голову й нерозбірливо пробелькотів декілька слів. Ерагон мало не задихнувся від болю, коли в його думки так безцеремонно вдерлися й почали копирсатися в дитячих спогадах та подіях останнього часу. Несамохіть він спробував захиститись.

«Не роби цього! — порадила йому Сапфіра. — Ти ризикуєш життям Мертага!»

«Але я не хочу, щоб він про все дізнався!» — відповів парубок.

«Тоді скажи, що саме ти маєш на увазі, і я спробую заблокувати ці ділянки пам’яті», — підказав дракон.

Незважаючи на біль, Ерагон зосередився. Він пробіг власними спогадами, починаючи з тієї миті, коли знайшов Сапфірине яйце. Юнак надійно заховав розмови з Бромом, включно зі словами прадавньої мови, яких навчив його старий. Натомість вирішив залишити спогади про їхню подорож через ГІаланкарську долину до Язуака й Терма. Потім він попрохав Сапфіру захистити згадку про знахарку Анжелу й кота-перевертня. Пізніше перестрибнув із пограбування в Термі на епізод зі смертю Брома й ув’язнення в Джиліді аж до таємниці Мертага. Останнє він теж хотів надійно сховати, але Сапфіра сказала, що вардени мають знати, кого пускають до себе. Та хлопець не схотів виказувати свого приятеля.

Коли найважливішу інформацію було сховано, Ерагону залишалося тільки чекати, коли здоровань закінчить свою перевірку. Це було схоже на тривалі тортури, але голомозому деспотові було байдуже — він ретельно вивчав пам’ять юнака, а найдовше затримався на спогадах про разаків та Смерка…

Під кінець перевірки Ерагон ледь не зомлів. Орик підхопив його, люто гаркнувши на голомозого:

— Годі, ти надто далеко зайшов! Він ще слабкий для таких процедур!

— Нічого, виживе, — відмахнувся той. — А для нього це найважливіше.

— І що ж ти там знайшов? — уїдливо поцікавився гном. — Йому можна довіряти?

— Принаймні він не ворог, — відповів здоровань.

Усі присутні в залі задоволено загомоніли.

— А тепер твоя черга, — звернувся здоровань до Мертага.

— Ні, — твердо відповів той. — Я не згоден.

— Твоє життя висить на волосинці, — нагадав здоровань. — Ти що, забув?

— А тобі яке діло до мого життя? — посміхнувся Мертаг у відповідь.

Розлючений велетень підійшов до хлопця, якого тримали воїни, і поклав руку йому на лоб. Мертаг зблід, напружився — він відчайдушно намагався захиститись від втручання у свій розум. Тим часом нападник люто вишкірився, намагаючись проникнути в його думки, та, схоже, це не мало жодних наслідків.

Похмуро слідкуючи за двобоєм, Орик укотре втрутився в процедуру перевірки:

— Годі! — сказав він, учепившись голомозому в руку. — Ти його вб’єш!

— Як ти посмів! — розлючено гаркнув той. — Ти знову мені заважаєш! Спочатку відчинив їм ворота, а тепер ще й втручаєшся в перевірку! Гадаєш, король тобі пробачить?

— А ти хотів, щоб вони загинули? — і собі вибухнув гнівом Орик. — Якби я не відчинив ворота, ургали б їх розірвали! А тепер ще й катуєш хлопця заради якоїсь там інформації… І це тоді, коли ти знаєш, що один із них вершник, який привіз ельфійку!

— То, може, ти дозволиш їм увійти без перевірки? — прошипів здоровань. — Ти хочеш наразити всіх нас на небезпеку, так?

— Але ж він не користується магією, — заперечив гном. — Чого ти боїшся?

Голомозий пильно глянув Орикові в очі. Схоже, йому страх як кортіло гепнути свого співрозмовника чимось важким.

— Оскільки перевірку не завершено, — нарешті опанував себе деспот, звертаючись до Ерагона й намагаючись не дивитися на безстрашного Орика, — ви всі залишаєтесь під вартою аж до самого ранку.

Кивнувши охороні, він круто розвернувся й вийшов із зали.

— Дякую, — прошепотів Ерагон гномові.

— Нема за що, — відмахнувся той. — Я прослідкую, щоб вам принесли попоїсти.

Після того, як охоронці вийшли, грюкнув засув, і все довкола стихло. Ерагон присів під стіною, почуваючись геть спустошеним, дракон примостився поруч із ним, а Мертаг ще й досі знеможено хапав ротом повітря в найдальшому закутку зали.

— Як ти? — озвався до нього Ерагон. — Він про щось дізнався?

— Ні, — заперечно похитав головою Мертаг.

— А як тобі пощастило це зробити?

— Мене добре вчили, — із гіркотою в голосі відповів Мертаг.

— До речі, я не сказав їм, хто ти насправді, — тихо мовив Ерагон. — Хоча ще й досі не вірю, що ти син Морзана.

— Дякую, — відповів на те Мертаг.

Ерагон хотів був іще трохи погомоніти з приятелем, аж раптом йому на руку крапнуло щось тепле.

— Сапфіро! — скрикнув юнак. — Як же я забув, що ти поранена! Давай я тебе полікую…

— Тільки обережно, — форкнув дракон. — Ти надто виснажений.

Розправивши поранене крило, Сапфіра дозволила витягти уламки стріл й проказати цілющі закляття. Коли Ерагон закінчив, сил у нього майже не залишилось. Важко дихаючи, юнак відійшов убік.

— Сподіваюсь, вони не забули про вечерю, — позіхнув Мертаг, роздратувавши своєю реплікою виснаженого Ерагона.

— Чого ти взагалі тут? — не витримав він.

— Не розумію? — звів брови юнак.

— Якщо ти справді син Морзана, — сказав Ерагон, — то чому Галбаторікс дозволив тобі вільно розгулювати Алагезією? І взагалі, я чув, що в Морзана не було дітей…

— Це довга історія, — спохмурнів Мертаг.

— А ми нікуди й не поспішаємо, — не вгавав вершник.

— Ну гаразд, я розповім, — після довгої мовчанки озвався приятель. — Насправді я єдина дитина Тринадцяти Слуг, хоч можуть бути й інші, бо вони це приховують… Мої батьки зустрілися в одному невеличкому селищі й подорожували далі разом. Батько був на службі в короля, саме тому й залишив матінку при дворі, щоб вона все вивідувала для нього. Він довіряв їй, навчив магії, тож вона могла ховатися від людей… А згодом вона завагітніла, і батько переховував її у власному маєтку. Але Галбаторікс знав усе про Тринадцятьох: їхні плани, думки… Йому подобалось спостерігати, як ті сваряться між собою, і він часто допомагав їм задля розваги. Але якимось дивом він так і не дізнався про моє народження.

Мертаг зітхнув, а потім продовжив:

— Я народився, і мати залишила мене в маєтку, аби й далі подорожувати з батьком. Він час від часу приїздив до мене… До речі, той шрам, який ти бачив, є пам’яттю про спілкування з татусем. І невідомо, як було б далі, якби Морзана не відправили за яйцем Сапфіри. Щойно він поїхав, матінка одразу втекла. Можеш собі уявити? Ніхто не знав, де вона, бо її добре навчили ховатись… На той час із Тринадцяти Слуг живими залишилися тільки троє, а коли батько зустрівся з Бромом, він був останнім з їхнього племені. Слуги загинули по-різному, але їх завжди вбивали вардени. Король страшенно розлютився через ці втрати… А коли вбили й Морзана, то тут несподівано повернулась матінка. Та вона була така хвора, що за пару тижнів теж померла.

— А що було далі? — спитав Ерагон після того, як Мертаг надовго замовк.

— Я виріс, — знизав той плечима. — Король забрав мене до себе і якийсь час виховував, а потім відпустив на волю.

— Чому ж ти його покинув?

— Покинув? — гірко посміхнувся Мертаг. — Я втік від нього, друже. Пам’ятаю, я отримав запрошення на королівську вечерю, коли мені виповнилося вісімнадцять. Після трапези п’яний Галбаторікс почав розповідати про свої плани, малюючи райдужні перспективи імперії, де знайшлося б місце і мистецтву, і політиці. Одним словом, такий собі рай на землі, де пануватимуть величні вершники. Звісно, коли він запропонував йому служити, то я погодився… Але перегодом король змінився, його справи в Алагезії були кепські, а вардени майже знищили його військо. Тоді він наказав мені придушити заколот по всіх містах імперії, а повстанців знищити без жодного суду. От тоді я й вирішив утекти… Спочатку я ховався в одного друга, а коли його вбили, помандрував далі. Пам’ятаючи про мрію Галбаторікса — самотужки правити імперією, я здогадався, що він шукатиме драконів, тому й пішов слідом за разаками, аби випередити їх, якщо це буде потрібно. Ось так я й натрапив на тебе…

«Але ж ми не знаємо, чи все, що він розповів, правда», — застеріг Ерагона дракон.

«Слухай, а навіщо йому брехати?» — спитав вершник.

«Не знаю, може, він божевільний», — припустив дракон.

«Щось не схоже», — засумнівався хлопець і, звертаючись до Мертага, сказав: — Але чому ти боявся йти до варденів? Ну, звісно, вони б якийсь час тебе боялися, але потім… Ти міг би завоювати їхню повагу. Хіба у вас не спільна мета? Адже ви хочете скинути короля…

— Ти що, жартуєш? — скривився Мертаг. — Я не хочу, аби Галбаторікс довідався де я. До того ж, у мене немає нічого спільного з варденами. Ти можеш це зрозуміти? Вони хочуть не тільки скинути короля, а й розвалити імперію. А я цього не хочу… Кажеш, завоювати повагу… Та коли вони довідаються про те, хто я насправді, пощади не буде! До речі, тобі теж добряче перепаде, адже ми подорожуємо разом…

— Він має рацію, — погодилась Сапфіра.

— Ну, не все так погано, — сказав Ерагон, підбадьорюючи приятеля. Той тільки гірко зітхнув. У цей час двері відчинилися, і бранцям подали дві миски з їжею, хліб та шматок сирого м’яса.

— Ну нарешті! — буркнув Мертаг, беручись до їжі й кидаючи дракону м’ясо, яке той проковтнув на льоту. Ерагон зі своєю мискою присів поруч. Повечерявши, друзі полягали спати.

Слава Тронжхейма

Ерагон підскочив, наче обпечений, бо почув гарчання дракона. Сапфіра, мабуть, бачила сон, оскільки її очі були заплющені. Якусь мить юнак дивився на неї, потім обережно підвівся й, потягнувшись, вийшов на середину зали.

— Доброго ранку, — привітався він до Мертага, помітивши, що той не спить. — Не знаєш, котра година?

— Та хіба ж під землею щось визначиш? — ліниво відповів той.

Позіхаючи, Ерагон присів поруч. Тільки тепер він зрозумів, які вони близькі з цим юнаком. По-перше, Зарок, який належав колись Мертаговому батьку, по-друге, їм обом довелося зростати без материнської ласки… А ще Ерагону не давав спокою той шрам на спині… Ну яка б нормальна людина могла зробити отаке з власною дитиною?

— Що сталося? — раптом озвався дракон, прокинувшись і відчувши неспокій свого хазяїна. — Може, принесли щось попоїсти?

— Ні, — зітхнув юнак. — Але, сподіваюся, скоро принесуть.

— Швидше б, — невдоволено буркнула Сапфіра, примостившись біля дверей. Знічев’я Ерагон почав розглядати лампу на стелі. Її було зроблено із суцільного шматка скла у формі сльози, наповненої м’яким синім світлом, яке не мерехтіло й не гасло. Чотири металеві перетинки, закручені довкола цієї скляної сльози, зливалися вгорі в невеличкий гачок, а знизу — в три акуратні ніжки. Одним словом, усе було зроблено надзвичайно майстерно.

Зненацька двері до зали розчинилися і всередину увійшов цілий загін воїнів. Помітивши дракона, передня шеренга злякано зупинилась.

— Вас кличе до себе Аджихад, ватажок варденів, — проштовхавшись крізь воїнів, випхався наперед голомозий здоровань. — Поїсте по дорозі.

— А наші коні? — нагадав Ерагон. — А зброя?

— Зброю вам повернуть із дозволу короля, — презирливо мовив велетень, збираючись іти геть. — А коні чекають у тунелі.

— А що з ельфійкою? — устиг спитати юнак.

— Не знаю, — відмахнувся голомозий. — Вона і і досі в лікарів.

Вийшовши із зали, прибульці посунули слідом за голомозим у супроводі охорони. Неподалік на них чекав знайомий гном, тримаючи коней.

— Усередині тунелю ви маєте їхати дуже повільно, — застеріг здоровань, а помітивши, як Ерагон збирається залізти на дракона, гаркнув: — Агов, навіть не мрій! Поки що це заборонено!

Хлопець знизав плечима й сів на коня, попередивши Сапфіру, щоб та була поруч. Мертаг так само осідлав свого скакуна, і кавалькада рушила тунелем углиб велетенської гори. Цокіт копит відлунював у глухих стінах, у яких тільки де-не-де було прорубано двері.

Правду кажучи, Ерагон неабияк хвилювався перед зустріччю з легендарним ватажком варденів. Слава про нього здавна гриміла на всю Алагезію. Прийшовши до влади близько двадцяти років тому, Аджихад почав запеклу війну проти Галбаторікса. Ніхто не знав, звідки він і як виглядає. Казали, що він чудовий стратег і неперевершений воїн. Цікаво, як зустріне їх ця велика людина? Пам’ятаючи, що Бром служив Аджихадові вірою й правдою, юнак сподівався на теплий прийом.

Похмурий Орик, що крокував поруч, викликав у Ерагона не меншу цікавість. Очевидячки, тунель проклав саме його народ, але чи були гноми під владою Аджихада, чи просто переховувались у варденів, цього ніхто не знав.

І якого саме короля згадував Орик? Навряд чи Аджихада… Отже, вардени ховаються від імперії під землею. А як же тоді ельфи? Де знайшли притулок вони?

Перехід тривав уже близько години. Мабуть, тунель тягнувся крізь гору, виходячи назовні аж із протилежного боку. Нарешті попереду замерехтіло світло, і невдовзі довкола виросли мармурові колони, прикрашені коштовним камінням. Стеля була помережана тут вишуканим різьбленням.

Перед високими дверима здоровань зупинився й покликав Ерагона.

— Далі поїдеш на драконі. Але навіть не намагайся злетіти, бо там будуть люди, — попередив він юнака.

— Гадаю, вони хочуть показати нас в усій красі, — висловила здогад Сапфіра.

— Може, й так, — відповів Ерагон, вилазячи на дракона. — Шкода, що в мене немає меча.

— Зараз він тобі ні до чого, — сказала Сапфіра. — Уяви собі реакцію варденів, коли вони побачать зброю клятвопорушника Морзана.

— Авжеж, — мовив юнак. — Ну то що, вперед?

Двері повільно прочинилися, впускаючи в тунель сонячне сяйво. Від несподіванки Ерагон навіть заплющив очі, а коли отямився, то зрозумів, що вони перебувають усередині вулканічного кратера, чий отвір зяяв високо вгорі.

Стіни вулкана були вкриті мохом, а по краях його отвору висіли величезні бурульки. Дорога, яка лежала перед прибульцями, вела до центру кратера, зникаючи ген біля підніжжя гори. Це було справді фантастичне видовище.

— Подобається? — озвався ззаду Орик. — Жоден вершник не бачив цієї краси вже більше сотні років. Ця велична гора називається Фартхен Дур. Тисячу років тому її відкрив засновник нашого роду, король Корган, риючи тунель у пошуках золота. А на горі було засновано велетенське місто Тронжхейм. Між іншим, його звели з одного тільки мармуру…

«Місто!» — промайнуло в голові у замріяного Ерагона, і він із подивом помітив, що довкола з’юрмився натовп місцевих мешканців, які оточили прибульців. Гноми впереміш із людьми мовчки дивилися на дракона, готові будь-якої миті або дременути, або напасти.

— Що я маю робити, Сапфіро? — ледь вичавив із себе спантеличений хлопець.

— Спробуй посміхнутися чи помахати рукою, — невпевнено запропонував дракон.

Ерагон ледь помітно всміхнувся, повернувшись до натовпу, і в юрбі залунали спочатку несміливі, а потім дедалі гучніші оплески й вітальні вигуки.

— Непогано, — скептично сказав голомозий провідник. — А тепер рушаймо.

Проходячи повз натовп, Сапфіра несподівано витягла шию й жартома пустила з пащеки хмаринку диму. Люди злякано відсахнулись, але, долаючи страх, з новою силою почали вітати чужинців.

— Навіщо це хизування? — роздратовано спитав юнак. Задоволена Сапфіра лише змахнула хвостом.

Трохи перегодом Ерагон помітив, що далеко не вся юрба була їм рада: дехто з гномів, на відміну від усміхнених людей, стояв із похмурим виглядом і навіть відвертався, коли вершник проїздив повз них.

Хай там як, але гарно заховане місто справило на Ерагона неабияке враження. Вардени подбали про захист свого народу, адже через ці стіни годі було пробитися будь-якому війську чи навіть перелетіти драконові. До того ж, сам Тронжхейм був чудово спланований, прикрашений скульптурними ансамблями й настінним різьбленням місцевих майстрів.

За якийсь час важкі ворота з гуркотом відчинились і зникли вгорі, підняті ланцюгами на мамутових бивнях, а мандрівники побачили перед собою величезний прохід заввишки з чотири поверхи, який тягнувся до самісінького центру міста. Перші три поверхи зяяли суцільними арками, крізь які визирав строкато вбраний люд, що висипав подивитись на прибульців. На першому поверсі арки було закрито важкими дверима, а сам прохід тягнувся на цілу милю, закінчуючись грандіозною брамою. Заходячи в неї, Сапфіра картинно вигнула шию й заревіла. Переляканий натовп аж присів, а потім загув від захвату.

Невдовзі мандрівники опинились у великій залі з височезною стелею, яка сягала, певно, вершини гори, і гладкою підлогою, зробленою з сердоліку, на якій було викарбувано зображення молота в обрамленні дванадцяти зірок. «Як на шоломі в Орика», — здивувався Ерагон. На стелі висів велетенський сапфір, що мав різьблення у формі троянди. У сяйві сотень ліхтарів він вигравав якимось дивним світлом. Узагалі ж, Ерагонові здавалось, що Тронжхейм не могли збудувати прості смертні. Велич цього міста-гори затьмарювала всі дива, що їх Ерагон колись бачив у імперії. Навіть велелюдний Урубейн не зміг би змагатися з цим містом щодо багатства, сили й величі.

— Далі підете пішки, — урвав Ерагонові роздуми голомозий проводир.

Юрба одразу ж притихла. Орик забрав у мандрівників коней і подався геть, а юнаки разом із Сапфірою рушили за здорованем. Трохи перегодом вони увійшли до вужчого коридору, й охорона оточила чужинців щільнішим кільцем. Незабаром конвой зупинився перед ошатними дверима, які прочинив голомозий, мовчки пропустивши друзів усередину.

Аджихад

Сторожко озираючись, друзі ввійшли до елегантного двоповерхового кабінету, стіни якого було завішано книжковими полицями. Залізні східці здіймалися до невеличкого балкона з двома стільцями та письмовим столом. Кам’яну підлогу встеляв плетений килим. Господар кабінету сидів за столом у найдальшому закутку.

Він мав шкіру кольору ебенового дерева, лису голову й чорну охайну борідку. За статурою був кремезний — це підкреслювала коротка безрукавка, накинута на гаптовану золотом пурпурову сорочку.

— Ласкаво просимо до Тронжхейма, — поважно сказав він. — Мене звати Аджихад. Будь ласка, сідайте.

Ерагон із Мертагом обережно сіли в крісла, а дракон примостився позаду, охороняючи їх. Ватажок підняв руку й клацнув пальцями, покликавши когось із сусідньої кімнати. Прибульці з подивом витріщились на голомозого чолов’ягу, як дві краплі води схожого на того здорованя, що привів їх сюди.

— Можу зрозуміти ваш подив, — посміхнувся Аджихад. — Вони брати-близнюки. Я б залюбки назвав вам імена цих добродіїв, але в них немає імен.

Дракон презирливо форкнув, і володар з осудом глянув на нього, сідаючи в крісло. Здоровані нерухомо застигли поруч. Якийсь час Аджихад пильно розглядав прибульців, потім кивнув до голомозих, і один із них підскочив до свого пана, зашепотівши йому щось на вухо. Той спохмурнів і рішуче кивнув.

— Ти поставив мене у скрутне становище, відмовившись від перевірки, — нарешті звернувся Аджихад до Мертага. — Тебе впустили до Фартхен Дура, тож ми мали б бути впевнені, що ти не заподієш нам зла. Але зараз ми не можемо тобі довіряти.

— Ви б усе одно мені не повірили, — зухвало відповів юнак.

— Ого! — здивувався Аджихад, і його обличчя потемніло. — Цей голос нагадує мені голос одного чоловіка… Щоправда, він був справжньою потворою, а не людиною.

Володар грізно підвівся з крісла й несподівано гаркнув:

— Ану, встати!

Мертаг знехотя звівся на ноги, а схвильовані близнюки підійшли ближче.

— Зніми сорочку й повернися, — наказав ватажок. Юнак скорився.

— Мертаг! — видихнув Аджихад, придивляючись до шраму на його спині. Орик за спинами прибульців вражено зойкнув.

— Ви знали про це? — гаркнув господар до близнюків.

— Ми знайшли його ім я в думках дракона, — зіщулились ті, — але й гадки не мали, що він син великого Морзана…

— І ви нічого мені про це не сказали? — вражено відсахнувся Аджихад. — Гаразд, із вами я розберуся потім.

Опануваввіи свій гнів, він знову звернувся до Мертага:

— То ти й тепер відмовляєшся від перевірки, юначе?

— Так, відмовляюсь, — твердо відповів Мертаг, одягаючи сорочку. — Я нікому не дозволю порпатися в моїй голові.

— Це буде мати небажані наслідки, — попередив його Аджихад. — Допоки ми не знаємо, чи не становиш ти загрози, ми не зможемо тобі довіряти. А без цього тутешній народ, почувши, чий ти син, розірве тебе на шматки. Тому тобі доведеться посидіти під вартою. А якщо про це дізнається король гномів Ротгар… Зрештою, ти можеш легко всього цього уникнути.

— Ні, — вперто похитав головою Мертаг. — У будь-якому разі, ви все одно мені не повірите. Тому я хочу просто піти. Обіцяю, що нікому не розкажу, де ви ховаєтесь.

— Навіть на допиті в Галбаторікса? — спитав Аджихад. — Та він же витягне з тебе всі жили, розпитуючи про нас! Ні, ми не можемо так ризикувати.

— То що, будете довіку тримати мене у в’язниці? — поцікавився юнак.

— Ні, тільки доти, доки ти не згодишся на перевірку, — сказав ватажок. — Якщо ми знатимемо, що тобі можна довіряти, близнюки зітруть із твоєї пам’яті спогади про Фартхен Дур, аби ти нічого не розповів Галбаторіксу, й можеш бути вільний. Згода?

— Мої думки, — озвався Мертаг, — це єдине, що в мене ще не забрали. Багато хто намагався їх захопити, але я навчився захищатись, бо лише в думках я залишаюся вільний. Отож, ви не зможете перевірити їх навіть за допомогою ваших гевалів-близнюків. Я ліпше помру, ніж на це погоджуся.

— Гарно сказано, — зі співчуттям мовив ватажок. — Хоч я й не здивований твоїм вибором. Охорона!

Вхідні двері відчинились, і до покою увійшли озброєні вояки.

— Заберіть його й надійно замкніть, — наказав Аджихад. — Стережіть його, як зіницю ока, доки я не вирішу, що робити далі.

Охорона миттю оточила юнака. Проводжаючи поглядом друга, Ерагон прошепотів:

— Мені дуже шкода.

Той знизав плечима й вийшов з гордо піднятою головою.

Спохмурнівши, Аджихад плеснув у долоні й гукнув:

— А тепер усі геть, окрім хлопця з драконом! Негайно!

— Але ж володарю мій, — вклонився Орик. — Король гномів обов’язково схоче дізнатися про подальшу долю Мертага. А ще питання про мою непокору…

— Я сам про все повідомлю Ротгарові, — махнув рукою володар. — А щодо твоєї непокори, то зачекай, доки я тебе не покличу. І близнюки нехай теж зачекають у коридорі.

Коли гном, уклонившись, вийшов за двері, в які здивовано зазирали близнюки, Аджихад стомлено впав у крісло.

— З ельфійкою все гаразд? — наважився порушити мовчанку Ерагон.

— Поки що ні, — суворо глянув на нього володар. — Але лікарі кажуть, що вона одужає. Вони пробули з нею всю ніч, бо отруєння виявилось напрочуд сильним. Дівчина неодмінно загинула б, якби не ти. І за це тобі подяка від усіх варденів.

— А що ж тепер? — зніяковів юнак.

— А тепер, — зітхнув Аджихад, — я хочу, щоб ти мені все розповів. І про те, як знайшов яйце Сапфіри, і про інші пригоди. Дещо я вже знаю з Бромових листів, а дещо мені розповіли близнюки. Та мені цікаво, що скажеш ти, особливо про смерть Брома.

Спочатку Ерагон не хотів ділитися спогадами з незнайомцем, нехай навіть він і був ватажком славнозвісних варденів. Але Сапфіра попросила його не сперечатись, тож юнак нарешті погодився. Його розповідь тривала досить довго, він часто зупинявся й думав, як краще розповісти про ті чи інші події. Ерагон розповів і про Тейрм, хоча й приховав пророцтво Анжели, і про те, як Бром знайшов разаків. Про Джилід і сутичку зі Смерком, що найбільше вразило Аджихада. Коли юнак завершив. ватажок устав і почав походжати кімнатою.

— Смерть Брома — це жахлива втрата, — нарешті сказав він. — Бром був моїм близьким другом і могутнім союзником варденів. Він багато разів рятував нас від загибелі… І навіть тепер, коли його нема, він сприятиме успіхові нашої боротьби. Адже він послав нам тебе.

— Але чим я можу допомогти? — спитав юнак.

— Я поясню, — зупинив його Аджихад, — тільки трохи пізніше, бо зараз у нас є важливіші справи. Ти кажеш, що ургали уклали союз із імперією… Це дуже кепсько, бо, якщо Галбаторікс збирається йти війною проти варденів, нам не вистояти. Я здригаюсь від однієї лише думки про те, що він пообіцяв цим потворам у винагороду. А ще той Смерк… Ти можеш його змалювати?

— Високий, худий, із червоними очима й таким самим червоним волоссям, — сказав Ерагон. — Вбраний у чорне.

— А який у нього меч? — напружився володар. — Ти бачив його меч? Він має довгу подряпину на лезі?

— Так, — здивувався хлопець. — Звідки ви про неї знаєте?

— Бо це моя мітка, — зловтішно посміхнувся Аджихад. — Я зробив її, намагаючись вирізати тому недолюдкові серце. Це був один із наших найбільших ворогів. Кажеш, він загинув? Як це сталося?

— Мертаг двічі поцілив у нього з лука, — сказав Ерагон. — Одна стріла влучила йому в плече, а друга — прямісінько поміж очі.

— Я так і знав! — у розпачі сказав ватажок. — Ви його не вбили, хлопці. Смерка можна знищити тільки тоді, коли влучиш йому в серце. А зараз він просто розчинився й з’явиться деінде, іще могутнішим, ніж раніше.

Засмучений Аджихад трохи помовчав і провадив далі:

— До речі, Ерагоне, ти не менша загадка, ніж той недолюдок. Усім добре відомо, чого хочуть вардени: знищити імперію й розбити ургалів. А ось чого хочеш ти, не знає ніхто. І це має неабияк непокоїти Галбаторікса.

— А варденів? — тихо спитав юнак.

— Гадаю, що ні, — обережно відповів Аджихад. — Більше того, маю надію, що ти виправдаєш наші сподівання. Справа в тому, що між нами існує певний кордон: маю на увазі, між гномами й людьми… Відтоді, як ти з’явився у Фартхен Дурі, багато хто поклав око на твою силу.

— І ви також? — поцікавився Ерагон.

— Може, й так, — усміхнувся ватажок. — Але ти маєш знати й дещо інше. Наприклад, історію Сапфіриного яйця. Бром розповів тобі, що сталося, коли він приніс його до нас?

— Ні, — відповів хлопець, глянувши на дракона. Той підморгнув йому.

— Коли Бром з’явився тут із драконячим яйцем, — почав Аджихад, — усі були дуже занепокоєні, бо гадали, що драконів давно не існує. Зрозуміло, вардени, гноми й ельфи хотіли мати такого могутнього спільника. Особливо гноми, бо з їхнього племені ніхто ніколи не був вершником. З другого боку, ельфи остерігалися влади людей, прагнучи переманити дракона до себе. Одним словом, була дуже складна ситуація… І тоді Бром запропонував компромісне рішення: нехай яйце буде то в одних, то в інших, і в кого з племен вилупиться дракон, тому він і належатиме.

Зітхнувши, володар розповідав далі:

— Ми сподівалися, що це примирить наші народи. Утім, марно. Минуло десять років, але дракон так і не народився, тож і вершника для нього не було. Потім яйце викрали, а ельфійку, яка його перевозила, схопили ургали… І доки вона не прийде до тями, ми не дізнаємось, що сталося насправді. Нам відомо тільки те, що вона встигла викинути яйце перед тим, як її схопили нападники…

— То вона все-таки володіє магією? — здивувався Ерагон, згадуючи розповідь ельфійки про те, як вона протистояла Смеркові у в’язниці.

— Це була одна з причин, з огляду на яку їй доручили перевезення яйця. Проте Арія була надто далеко, щоб закинути його до нас, бо кордони ельфів охороняються від проникнення будь-чого магічного. Тому дівчина, згадавши про Брома, жбурнула яйце в бік Карвахола.

— А як вона взагалі опинилась у Паланкарській долині? — спитав юнак. — Адже вардени переховуються так далеко від тих земель. Чи, може, десь там мешкають ельфи?

— Я не мав би цього казати, — посуворішав Аджихад, — але я тобі довіряю. Ельфи ховаються далеко на півночі, у хащах Ду Вельденвардена. Ніхто з часів вершників не заходив так далеко, тож ми не знаємо, чи вони й досі там. Принаймні, якщо Арія кинула яйце в бік Карвахола, то, мабуть, десь поблизу має бути схованка ельфів.

Озирнувшись, Аджихад притишив голос й провадив далі:

— Коли Арія зникла, її народ відмовився підтримувати варденів. Їхня королева була дуже розлючена, гадаючи, що тут не обійшлося без нашого втручання, але це неправда. Так чи так, ельфи більше не допомагають нам у боротьбі з імперією, а військо голодує… Можливо, з поверненням Арії ельфійська королева перестане на нас гніватись. А тут іще ти, вершник, який урятував їхню подругу. Мабуть, вони схочуть, щоб ти продовжив свій вишкіл у них. Тільки на це немає часу…

— Це ж чому? — здивувався Ерагон.

— На те є кілька причин, — пояснив ватажок. — По-перше, останні новини про ургалів… Розумієш, зараз вардени в дуже непевній ситуації. З одного боку, ми маємо рахуватись із ельфами, і в той же час — не можемо сваритись із гномами, бо переховуємося в їхньому Тронжхеймі.

— А хіба гноми не заодно з варденами? — поцікавився юнак.

— Не зовсім, — похитав головою Аджихад. — Вони дають нам притулок і допомагають у боротьбі з імперією, але залишаються вірними своєму королю. Я не маю над ними такої влади, як їхній Ротгар, що співчуває нам, але не може піти проти ватажків місцевих кланів.

— А ці ватажки, — спитав Ерагон, — вони теж проти мене?

— Гадаю, що так, — втомлено озвався володар. — Ворожнеча між гномами та драконами існувала споконвіку, аж доки ельфи не поклали цьому край, оголосивши перемир’я. До того часу дракони винищували гномів і крали їхнє золото… Тож вони не дозволять вершникові господарювати у власній країні. Адже один вершник, жорстокий Галбаторікс, уже належить до списку їхніх ворогів.

— А чому Галбаторікс ще й досі не знає про Фартхен Дур? — спитав хлопець. — Адже йому повинні були про нього розповісти, коли він вчився на вершника.

— Розповісти, може, й розповіли, — посміхнувся Аджихад. — Але ж не показали.

— Я знаю, що Фартхен Дур лежить у цих горах, — сказав Ерагон.

— Авжеж, коли загинув його дракон, Галбаторікс переїхав на інше місце, — почув він у відповідь. — Адже вершники більше не довіряли йому. Він хотів був бодай щось дізнатися, але ті воліли вмерти, аніж сказати йому хоч слово. Щодо гномів, то їх і досі ніхто не може зловити.

— Але чому ж він не пройде з військом весь Ду Вельдеиварден і не знайде Еллесмеру? — спитав юнак.

— Бо ельфи мають достатньо сили, щоб боронитися, — пояснив Аджихад. — Він не наважиться напасти перший, хоч у нього і є магічна сила, яка щороку зростає. А коли до нього приєднається хоча б один вершник, то він узагалі стане непереможний. Він ще й досі сподівається на драконів, які мають вилупитись із тих двох яєць, але досі все марно.

— А хіба магічна сила може зростати? — здивувався Ерагон. — Адже тіло обмежує людські можливості.

— Ми не знаємо, — знизав плечима Аджихад. — Ельфи, здається, також. Будемо сподіватись, що одного разу він сам себе знищить одним зі своїх заклять, — він сунув руку за пазуху й витяг звідти шматок пергаменту.

— Ви знаєте, що це таке? — спитав він, обережно поклавши його на стіл.

Придивившись, Ерагон помітив, що рядки нерозбірливого тексту де-не-де заплямовано кров’ю, а сам пергамент з одного боку обгорів.

— Ні, — заперечно похитав головою юнак.

— Учора, ми відібрали цей пергамент у провідника ургалів, яких ми розбили, — пояснив Аджихад. — Понад десяток вояків заплатили за це життям, прикриваючи ваш відхід. Як бачите, у тексті годі щось збагнути, адже цим тайнописом король спілкується тільки з підлеглими. Утім, нам таки пощастило дещо прочитати. Отже, тут сказано таке… Воротар з Ітро Жада має пропустити власника цього листа… Його слід прийняти з почестями, але в тому разі, якщо обидва боки відмовляться від бою… Командувати будуть Тарок, Гаж, Дурза й Ашнарк Могутній… Ашнарк — це Галбаторікс, — на мить відволікшись, пояснив Аджихад. — На мові ургалів обране ім’я означає «батько», і йому подобається така манірність. А ось що сказано далі… Дізнайтесь, чим вони можуть допомогти… Не починайте, доки не… На жаль, тут нерозбірливо.

— А де лежить Ітро Жада? — вислухавши, спитав Ерагон. — Я ніколи про нього не чув.

— Я теж, — зізнався Аджихад. — І це дуже підозріло, адже Галбаторікс для зручності міг просто перейменувати якесь відоме нам місто. Збагнувши це, я також розгадав причину появи ургалів у горах Беор. Мабуть, у кінцевому пункті призначення їх має бути ще більше! А це означає, що король збирає армію монстрів, аби всіх нас винищити. Тим часом ми можемо тільки чекати, адже хтозна, де лежить той Ітро Жада. Добре, що вони не дізналися розташування Фартхен Дура. Ті ургали, що його бачили, вчора вночі загинули.

— А як ти дізнався, що ми наближаємось? — спитав Ерагон.

— Один із близнюків чекав на нас, тож про засідку було відомо, — пояснив співрозмовник. Юнак знав, що Сапфіра уважно слухає й має з цього приводу власну думку.

— Тож ми розставили вартових біля в’їзду в долину, на іншому березі ріки Берту, — вів далі Аджихад. — А вони послали голуба, щоб нас попередити.

«Мабуть, це був той самий птах, якого Сапфіра намагалася зжерти», — подумав Ерагон, а вголос додав:

— Коли Арія з яйцем зникли, ти повідомив про це Брома? Він казав, що вісточок від варденів не було.

— Ми намагалися його попередити, — пояснив Аджихад, — але наших людей, мабуть, перехопила імперія. Інакше чому б разаки подалися до Карвахола? А потім він мандрував із вами, і щось переказати йому було вкрай важко. Я зрадів, коли старий зв’язався зі мною через посланця з Тейрма. Не дивно, що Бром подався до Джоуда — вони старі друзі, і той швидко про все нам повідомив, бо таємно висилає припаси через Сурду. Але звідки ж імперія дізналася про те, де краще схопити Арію, а згодом і наших посланців до Карвахола? І як вони довідалися, хто саме з торговців допомагав варденам? Адже з часом їхні кораблі почали зникати… Невже серед нас є зрадник?

Ерагон замислився над щойно почутим, а Аджихад змовк і шанобливо чекав. Нарешті юнак збагнув, що відбувається й звідки з’явилася Сапфіра.

— То чого ти від мене хочеш? — озвався він нарешті.

— Ти про що? — не зрозумів співрозмовник.

— Я маю на думці, чого ти чекаєш від мене у Тронжхеймі? — твердо перепитав Ерагон. — Може, ви з ельфами маєте якісь плани щодо мене? Так, я боротимусь, коли буде потрібно, але й гулятиму, коли захочу, а як прийде час, то й загину. Але я нікому не дозволю себе використовувати!.. Старі вершники засуджували тогочасних можновладців, — вів далі Ерагон, упоравшись із хвилюванням. — Я не хочу цього, адже вільним людям не потрібен контроль. Але ж я все-таки маю якось використати свої сили, хіба ні? Тому й питаюся про твої плани щодо мене.

— Якби ти не був вершником або говорив із якимось іншим провідником, то поплатився б за таку зухвалість життям, — похмуро відповів Аджихад. — Чому ти думаєш, що я розкрию свої плани, якщо ти цього хочеш?

Присоромлений Ерагон почервонів, але й оком не повів.

— Хоча, може, ти й маєш рацію, адже твій стан дозволяє говорити про такі речі, — вів далі Аджихад. — Тобі просто не уникнути випробування політикою, хоч я й не хотів би бачити тебе в ролі пішака. Ти маєш право обрати власне рішення незалежно від будь-якого короля чи провідника. Питання полягає тільки в тому, чи захочуть вони з ним рахуватися.

На якусь мить Аджихад замовк, немовби вагаючись, чи говорити йому далі.

— Але, незважаючи на це, — сказав він твердо, — місцеві люди покладають на тебе великі надії. Повір, іще прийдуть часи, коли їхнє життя буде залежати від одного твого слова. Молодята узгоджуватимуть із тобою свій шлюб, а старі питатимуться поради щодо спадщини… Ти маєш бути мудрим і шанувати їхню довіру.

Аджихад відхилився назад і заплющив очі.

— Тягар лідерства тягне за собою велику відповідальність, — провадив він далі. — Я зрозумів це тоді, коли очолив варденів, а наразі ти теж маєш це усвідомити. Та будь обережний! Бо я не потерплю несправедливості за моєї влади. Хоча твій вік не має тебе лякати — юність минає швидко.

Ерагонові зовсім не сподобалося, що хтось там буде радитись із ним про ті речі, на яких він майже не розуміється.

— Але ти не сказав, що саме я маю робити тут, — нагадав юнак провідникові.

— Поки що нічого, — відказав той. — Ти вже й так чимало зробив за останній час, тож можеш перепочити. А потім ми перевіримо твої знання з магії та військової справи. І лише тоді, можливо, я розповім тобі про твої майбутні справи.

— А як же Мертаг? — нагадав Ерагон.

— Якийсь час він теж побуде тут, — спохмурнів Аджихад.

— Ви не можете тримати його силоміць! — заперечив юнак. — Він не скоїв жодного злочину.

— Ми не можемо його звільнити, доки не будемо впевнені, що нам це не зашкодить, — твердо сказав провідник. — Як не крути, але він так само небезпечний, як колись був його батько.

— Але як ви впізнали його голос? — не міг заспокоїтись Ерагон.

— Я зустрічався з його батьком, — відповів Аджихад, зиркнувши на Зарок. — До речі, шкода, що в Брома не було меча Морзана. Раджу тобі не З’ЯВЛЯТИСЯ З НИМ у Фартхен Дур. Тут багато хто й досі ненавидить Морзана, особливо гноми.

— Матиму на увазі, — відказав Ерагон.

— Між іншим, з приводу того персня, який Бром надіслав мені на підтвердження своєї особи, — пожвавішав провідник. — Я зберігав його, але тепер він твій. Гадаю, Бром був би задоволений із такого рішення.

Порившись у шухляді, Аджихад дістав перстень і подав його юнакові.

Ерагон шанобливо прийняв дорогу річ. Символ, вирізьблений на камені, був такий самий, як татуювання на плечі Арії. Хлопець вдягнув перстень на вказівного пальця, мимохіть помилувавшись його красою.

— Я справді вражений, — тихо сказав він провідникові.

Аджихад поважно кивнув і звівся зі стільця. Тепер він звернувся до Сапфіри, і його голос залунав з шанобливою величчю.

— Не думай, що я забув про тебе, могутній драконе! — почав він, — Я говорив тут не лише для Ерагонового добра, але й для твого. Адже тобі доведеться допомагати йому в наші нелегкі часи. Без тебе йому буде важко.

Слухаючи, Сапфіра пильно вивчала промовця. Деякий час вони мовчки дивилися одне на одного.

— Для мене неабияка честь познайомитися з тобою, — нарешті схилив голову Аджихад.

«Перекажи йому, — озвалася Сапфіра до Ерагона, — що і він сам, і його Тронжхейм справили на мене велике враження. Імперія має боятися таких людей. Утім, нехай знає — варто йому заподіяти тобі бодай найменшу шкоду, я розірву його на шматки, а місто зруйную вщент».

Ерагон миттю переказав усе це провідникові.

— Іншої відповіді від такого шляхетного дракона годі було й чекати, — відповів той. — Але навряд чи ви б змогли подолати близнюків.

Сапфіра лише презирливо пирснула.

— Гадаю, вони просто не бачили розлюченого дракона, — пояснив Ерагон. — Можливо, ті двоє і змогли б подолати мене, але Сапфіру — ніколи. Не забувайте, що магічна сила дракона значно потужніша за міць будь-якого чарівника. Навіть Бром, не маючи власного дракона, виявився слабшим за мене, вершника. Отож, ваші близнюки переоцінюють власні можливості.

— Бром був одним із наймогутніших магів, — захвилювався Аджихад. — Тільки ельфи могли позмагатися з ним. Якщо те, що ти кажеш, — правда, то нам слід багато чого переглянути. У будь-якому разі, я дуже радий, що ми порозумілися.

Провідник іще раз вклонився до Сапфіри, а та у відповідь трішки схилила голову.

Закінчивши, Аджихад гордо випростався й гукнув:

— Орику!

Почувши, що його гукають, перед господарем з’явився гном і схрестив на грудях руки.

— Ти мене дратуєш, Орику, — спохмурнів провідник. — Зранку на тебе скаржились близнюки, яких ти геть не слухаєшся. Тож я покараю тебе, друже.

— Коли ми були вже біля Коста-мерни, — забелькотів переляканий гном, — стріли летіли в прибульців, але близнюки не прикривали їх. Вони поводилися, наче зрадники, коли Ерагон вигукнув пароль, але це не допомогло… А ще вони стояли, наче вкопані, коли той зник під водою… А я не міг дозволити, щоб вершник загинув.

— Він каже правду, сам я ніколи б не вибрався, — підтвердив Ерагон.

— Але чому ти й пізніше виступив проти близнюків? — знову напався на гнома Аджихад.

— Бо ті не мали жодного права читати думки Мертага! — обурився гном. — Утім, знаючи, хто він насправді, я б їх не спиняв.

— Мабуть, ти маєш рацію, — погодився провідник. — Ми не мусимо чіпати людських думок, хоч би хто був їхнім власником. Ну що ж, ти зробив усе правильно… Але ти відмовився виконати наказ і тепер заслуговуєш на смертну кару.

Гном злякано зіщулився.

— Ви не можете його за це покарати! — вигукнув Ерагон. — Адже він мені допоміг!

— Це тебе не обходить, не втручайся, — суворо сказав Аджихад. — Орик порушив закон і має відповідати.

Юнак хотів був заперечити, але провідник спинив його рухом руки.

— Я з тобою згоден, — мовив він. — Вирок буде пом’якшено з огляду на обставини. Відтепер, Орику, тебе звільнено з військової служби. Зрозумів?

— Так, — кивнув гном.

— А оскільки в тебе тепер немає служби, я призначаю тебе провідником Ерагона й Сапфіри.

Ти мусиш дбати про їхній побут і відпочинок у нас. Сапфіра житиме на горі Ісідар Мітрім. А Ерагон може обрати помешкання там, де схоче. Коли він відпочине, покажеш йому навчальні поля. Гадаю, його вже там чекають.

— Я зрозумів, — вклонився Орик.

— Гаразд, можеш іти, — кивнув Аджихад. — І поклич до мене близнюків.

Виходячи, Ерагон спитав:

— Де мені знайти Арію? Я хотів би побачитись із нею.

— З нею ніхто не може бачитись, — заперечив провідник і відвернувся. — Тобі доведеться зачекати, доки вона сама прийде до тебе.

Благослови дитя, Арджетламе!

У коридорі вони зустрілися з близнюками, які прямували до кабінету Аджихада.

— Мені шкода, що в тебе через мене проблеми, — пропустивши їх, сказав юнак Орикові.

— Пусте, — пробурмотів той, смикаючи себе за бороду. — Я отримав те, що хотів.

— Що ти маєш на увазі? — спитав Ерагон. — Адже тепер ти не зможеш воювати, бо маєш бути тільки моїм провідником!

— Аджихад учинив мудро, — спокійно сказав гном. — Він розуміється на законах, тому й покарав мене. Але я маю ще одного господаря, Ротгара. Тож робитиму, що схочу.

— Виходить, Аджихад розв’язав тобі руки? — здивувався Ерагон, збагнувши, що владу в Тронжхеймі поділено навпіл.

— Саме так, — похмуро усміхнувся Орик. — Відтепер близнюки не можуть на мене скаржитись. Зрозуміло, це їх розлютить, але хитрий Аджихад вигадає щось і для них… Та ти, мабуть, уже зголоднів? Ходімо, ми ще мусимо подбати й про твого дракона.

— Його звати Сапфіра, — сказав Ерагон, почувши, як та невдоволено засичала здалеку.

— Вибач, я запам'ятаю, — вклонився Орик до Сапфіри. Знявши зі стіни лампу, він повів прибульців довгим коридором.

— Чи хтось у Фартхен Дурі користується магією? — спитав Ерагон, ледь встигаючи за гномом.

— Ні, тут магією майже не користуються, — відповів той, знизавши плечима. — Хіба що для загоювання ран. Востаннє вони використовували свою силу для лікування Арії.

— А як же близнюки? — нагадав юнак.

— Гм, — буркнув Орик, — вона б усе одно відмовилась від їхньої допомоги. Та й лікувати вони не вміють. Їхній хист проявляється тільки тоді, коли треба плести інтриги або захоплювати владу. Дейнор, попередник Аджихада, дозволив близнюкам приєднатися до варденів, бо тоді нам була потрібна їхня підтримка.

Нарешті вони ввійшли до одного з чотирьох тунелів, які розділяли Тронжхейм. Під низьким склепінням людські голоси лунали впереміш із гномівською говіркою. Але щойно з’явилися прибульці в супроводі грізного дракона, гомін миттю стих. Не звертаючи жодної уваги на принишклу юрбу, Орик повернув ліворуч, прямуючи до міської брами.

— Куди це ми йдемо? — спитав Ерагон.

— Ми вибираємося з проходів, щоб Сапфіра могла полетіти до фортеці драконів на Ісідар Мітрім. У тій кам’яниці немає даху, оскільки верхівка Тронжхейма перебуває під відкритим небом, як і верхівка Фартхен Дура. Зазвичай саме там зупинялися вершники, коли приїжджали до міста.

— А чи не буде нам незатишно без даху над головою? — засумнівався парубок.

— Ні-ні, — заспокоїв його Орик. — Фартхен Дур захищає нас від негоди, яка просто оминає цю місцину. Крім того, уздовж стін є печери для драконів. Єдине, чого слід боятися, так це бурульок. Падаючи, вони можуть навпіл розтяти коня.

— Не хвилюйся, — озвалась до юнака Сапфіра. — Печера безпечніша за будь-яке місце, де нам доводилось зупинятись.

— Можливо, — кивнув Ерагон. — Як гадаєш, з Мертагом усе буде гаразд?

— Аджихад справляє враження шляхетної людини, — відповів дракон. — Якщо тільки Мертаг не спробує утекти.

Ерагон засмучено притих, згадуючи події минулих днів. У душі він усвідомлював, що їхня божевільна мандрівка закінчилася, але треноване тіло не хотіло з цим змиритись, бажаючи нових випробувань.

— А де наші коні? — нарешті озвався юнак.

— У стайні, під брамою, — почув він у відповідь. — Ми побачимо їх перед виходом із Тронжхейма.;

Вони вийшли з міста через ті самі ворота, через які й увійшли. Позолочені грифони на брамі виблискували у сяйві смолоскипів. Їх запалили, бо сонце вже сідало, і його промені не потрапляли всередину гірської западини Фартхен Дур.

— Добра їжа та чиста гірська вода чекають на вас там, — показав Орик у бік вершини Тронжхейма. — Кожен має обрати окрему печеру. Потім вам приготують постіль і більше не хвилюватимуть.

— А я гадав, що ми будемо разом, — обурився Ерагон. — Я не хочу розлучатися з Сапфірою.

— Вершнику Ерагоне! — твердо сказав Орик. — Я роблю все, аби вам було зручно. Тож Сапфіра житиме окремо. До того ж, бенкетна зала не така вже й висока, щоб у ній вечеряв дракон.

— А чому б не принести вечерю у кам’яницю? — заперечив юнак.

— Тому, — з серцем відказав гном, — що їжу готують унизу, а нагору йти дуже довго. Якщо ви, звісно, хочете, то слуга може принести вам вечерю. Але, як на мене, це повне безглуздя.

«Він справді готовий зробити для мене що завгодно, — подумав Ерагон. — Але чи нема тут якогось підступу, бо цей гном чомусь надто вже швидко погодився?»

— Я стомилася, — несподівано сказала Сапфіра. — Хай буде, як буде. Ходи повечеряй, а потім повертайся до мене. Ми надто довго потерпали, аби відмовлятись зараз від перепочинку.

— Добре, я вечерятиму внизу, — трохи подумавши, сказав Ерагон, не помітивши, як гном задоволено посміхнувся.

— Ти забереш мого меча? — спитав юнак, знімаючи сідло з дракона.

— Гаразд, — відповіла Сапфіра. — Але залиш собі лук. Хоч ми й довіряємо місцевим людям, та нам усе одно слід бути обачними.

— Я згоден, — кивнув хлопець.

Не вагаючись, дракон миттю відірвався від землі й здійнявся у вечірнє небо. Розмірений шурхіт його крил іще довго був єдиним звуком, який лунав у темряві. Коли він стих, вражений Орик захоплено присвиснув.

— Так, юначе, — сказав гном. — Ти справді щаслива людина! Як би я хотів так само злетіти понад хмари! Але мені випало ходити по землі, а точніше під нею…

На якусь мить гном, здавалося, засумував, але потім лунко сплеснув у долоні:

— Я ж забув про вечерю! Після того жалюгідного частування в близнюків ти, мабуть, голодний як вовк!

Разом з Ориком Ерагон мав повернутися до Тронжхейма, проминувши коридорний лабіринт і вийшовши до великої зали з рядами кам'яних столів. Яскраве полум’я палахкотіло в печах.

Гном сказав одному з кухарів кілька слів незнайомою мовою, і той миттю подав їм важкі тарілки з тушкованою рибою та грибами. Потім вони піднялися на поверх вище і, нарешті, усамітнились в глибокій ніші, де мовчки взялися до вечері.

Коли тарілки спорожніли, задоволений Орик витяг довгу люльку.

— Добре попоїли, хоч не завадив би ще й ковточок меду, аби запити всю цю смакоту, — посміхнувся він, пихкаючи димом.

— Так, справді смачно, — погодився Ерагон. — Мабуть, на тутешніх землях непогано родить?

— Ні, сонця вистачає лише на вирощування моху та грибів, — відказав гном. — Тронжхейм не виживе без прилеглих долин, тому багато хто з нас воліє жити деінде.

— То існують ще й інші міста гномів? — спитав юнак.

— Їх є кілька, — відповів Орик, глибоко затягуючись. — Тронжхейм — найбільше з них. До того ж, ти бачив тільки нижні рівні міста, а решта давно покинута. Там, нагорі, все давним-давно спорожніло. Тепер гноми ховаються під Тронжхеймом і Фартхен Дуром у гірських печерах та коридорах. Упродовж століть ми прокладали тунель під Горами Беор, тож тепер можемо пройти їх наскрізь, не підіймаючись на поверхню.

— Але ж це марнотратство! — здивувався Ерагон. — Навіщо ж тоді потрібен Тронжхейм?

— Правду кажеш, — кивнув гном. — Утім, місто виконує одну дуже важливу функцію!

— Яку? — поцікавився хлопець.

— У важкі часи воно дає притулок цілому народу, — сказав Орик. — Загалом, таке траплялося тільки тричі за всю історію гномів, але з тих часів ми дбаємо про наше місто.

— Воно справді варте того, — погодився Ерагон.

— Я радий, що ти зрозумів, — посміхнувся гном у відповідь. — На жаль, через кляту імперію, цю красу пощастило бачити небагатьом чужинцям.

— А скільки тут варденів?

— Гномів чи людей?

— Людей, — уточнив Ерагон. — Саме тих, що втекли від імперії.

— Близько чотирьох тисяч, — запихкав димом Орик. — Але це неточне число, бо залишаються тільки ті, які вирішили боротися. Решта ж перебуває під захистом Короля Орина в Сурді.

— Так мало? — здивувався Ерагон. — Та ж тільки одна з королівських армій нараховує близько 16 тисяч, не беручи до уваги ургалів!

Похитавши головою, Ерагон трохи перегодом спитав:

— А чому ваш Орин не бореться з імперією?

— Якби він виступив, — пояснив гном. — Галбаторікс миттю б його переміг. А так Сурду не чіпають, вважаючи це місто законослухняним, і даремно. Більшу частину провізії та зброї вардени отримують саме звідти… Але не сумуй, гноми теж битимуться, коли настане час! І ельфи обіцяли допомогти…

Ерагон неуважно кивнув і подумки звернувся до Сапфіри. З’ясувалося, що зараз вона смакує якоюсь поживою.

— А що це в тебе? — повернувся він до розмови, показуючи на Ориків шолом. — Я бачив такі символи на стінах у Тронжхеймі.

Гном обережно зняв окутий залізом шолом і торкнувся пальцем різьбленого візерунка.

— Це символ мого роду, — пояснив він. — Усі ми ковалі, тож молот і зірки, які ти бачив у місті, завжди були гербом нашого ватажка Коргана. Один рід володарює, а ще дванадцять підкоряються йому. До речі, король Ротгар теж із нашого роду.

Повертаючи тарілки, вони зненацька зустрілися з одним гномом, що гречно вклонився Ерагонові, пробубнівши щось незнайомою мовою.

— Що він сказав? — поцікавився зніяковілий юнак.

— Це ельфійська фраза, якою вітали вершників, — знизав плечима Орик. — Вона означає «срібна рука»… Ну то як, ти повертаєшся до Сапфіри?

— А де тут можна скупатися? — спитав Ерагон. — Мені треба змити дорожній бруд, а ще випрати сорочку… Ця геть забруднена кров’ю, до того ж порвана. Шкода, що в мене немає грошей, аби купити нову…

— Ти хочеш образити короля Ротгара? — з докором озвався гном. — Доки ти у Тронжхєймі, тобі не треба нічого купувати. Заплатиш пізніше, в інший спосіб. Аджихад із королем подбають, в який саме. Ходімо, я покажу тобі, де скупатися, а потім пошукаю для тебе нову сорочку.

Орик повів юнака сходами вниз, аж доки вони не опинилися в підземеллях Тронжхейма. Коридори перейшли у вузькі тунелі, де світилися червоні ліхтарі.

— Це для того, — пояснив гном, — щоб не осліпнути від денного світла, коли виходиш назовні.

Незабаром вони опинилися в кімнатці, двері з якої вели до більшої зали.

— Там у нас басейни. Щітки й мило знайдеш сам, а сорочку я принесу перегодом.

Ерагон подякував і почав роздягатися, почуваючись трохи незатишно в напівтемному підземеллі. Скинувши одяг, він увійшов у двері й опинився в цілковитій темряві. Повільно просуваючись уперед, юнак дійшов до басейну й заліз у воду. Навпомацки знайшов мило та щітку й почав митися. Потім він іще трохи поніжився у теплій воді, бездумно споглядаючи невидиму стелю.

Вийшовши в передпокій, хлопець знайшов чистого рушника, льняну сорочку й штани. Задоволений, він одягнувся й вийшов до тунелю.

Гном уже чекав на нього, попихкуючи люлькою. Вони знову піднялися крученими сходами до Тронжхейма, звідки потрапили в місто-гору. Звідти Ерагон покликав Сапфіру.

— А як ви спілкуєтеся з тими, хто нагорі? — спитав юнак в Орика, доки дракон летів із фортеці.

— Цю проблему ми вирішили дуже давно, — захихотів той. — Хіба ти не помітив сходів, що ведуть із Тронжхейма до фортеці над Ісідар Мітрім? Ми називаємо їх Вол Турін, тобто Нескінченні Сходи. Але щоразу бігати вгору-вниз не дуже зручно, тому ми сигналізуємо ліхтарями. Існує й іще один спосіб, хоча ми дуже рідко ним користуємось. Це великий жолоб, яким спускаються, немов із гори.

— Це що, дуже небезпечно? — посміхнувся Ерагон.

— Навіть не думай скористатися ним! — вигукнув Орик. — Жолоб збудовано для гномів, а /для людини він завузький. Тебе може просто викинути з нього.

Тим часом, залопотівши крилами, неподалік приземлилася Сапфіра. Відчувши дракона, звідусіль почали вилазити гноми. Вони тихо перемовлялися між собою.

— Вам ліпше піти, — стривожився Орик. — Зустрінемось уранці на цьому ж місці.

— А як же я дізнаюся, коли ранок? — здивувався Ерагон, роззираючись підземеллям.

— Я пришлю когось за тобою, — поквапив юнака гном. — А зараз іди!

Знизавши плечима, Ерагон проштовхався крізь юрбу й виліз Сапфірі на спину.

Дракон іще не встиг розправити крила, як з натовпу вискочила стара жінка й схопила Ерагона за ногу. Той спробував був звільнитись, та йому не пощастило. Очі в старої божевільно горіли, а іншою рукою вона притискала до грудей якийсь згорток.

— Чого вам треба? — злякано вигукнув хлопець.

Одним рухом руки жінка відкрила згорток, і звідти з’явилося дитяче личко.

— У неї нема батьків! — сказала вона хрипким голосом. — Благословіть дитинку, великий Арджетламе!

Ерагон запитально глянув на Орика, але той мовчки стояв неподалік.

— Благослови її, Арджетламе, благослови! — не вгавала стара.

Юнак ще ніколи цього не робив і неабияк розгубився. До того ж, будь-яке благословення могло зашкодити дитині.

«Чи можу я взяти на себе таку відповідальність?» — промайнуло Ерагонові в голові.

— Благослови її, Арджетламе, благослови! — свердлив мозок голос жінки.

Нарешті зважившись, юнак почав подумки добирати слова, аж раптом згадав прадавнє закляття. Це було справжнє побажання сили й наснаги. Стягнувши рукавичку, він схилився до жінки, поклав долоню на чоло дитині й урочисто промовив: «Атра гулай ун іліа тотр оно ун атра оно вейс сколір фра ротр». Після цього він відчув звичну слабкість, яка завжди приходила в його тіло, коли він користався магією.

— Це все, що я можу зробити, — сказав він жінці. — Гадаю, дитинці допоможе.

— Дякую тобі, Арджетламе! — прошепотіла стара, вклонившись. Вона почала сповивати дитину, аж раптом Сапфіра голосно форкнула й схилила до них свою величезну голову. Жінка застигла від жаху, але дракон лише обережно торкнувся чола дитини краєчком носа й знову випрямився.

Здивований гомін пробіг натовпом, адже на тому місці, до якого торкнулася Сапфіра, залишився сріблястий слід у вигляді зірки. Такий самий, як в Ерагона на долоні. Бідна жінка з побожністю глянула на могутнього дракона.

Тим часом, сколихнувши юрбу помахом крил, Сапфіра знялася в повітря, і вони з Ерагоном опинилися далеко від усього ворожого, незнайомого й злого.

— Що ти зробила тому маляткові? — спитав юнак, притулившись до шиї дракона.

— Я всього-на-всього подарувала дитині надію, — озвалась Сапфіра. — А от ти подарував їй майбутнє.

Несподівано, незважаючи на присутність Сапфіри, Ерагон відчув себе самотнім. Усе довкола здавалося чужим і безрадісним, а юнакові не було куди повертатися…

— Ким я став, Сапфіро? — спитав він засмучено. — Ще рік тому я був звичайним юнаком, та, виявилось, що я маю піклуватися за якихось там варденів, тікати від Галбаторікса, дружити із сином Морзана… А тепер ще й це благословення! Чим я можу зарадити людям, якщо цілі армії не змогли їм допомогти? Це ж божевілля! Моє місце в Карвахолі, поруч із Рораном!

Якийсь час Сапфіра летіла мовчки, а потім озвалась.

— Твоє покликання — змінити цей світ, Ерагоне, — твердо сказала вона. — Люди самі собі зарадять, але їм потрібен ватажок, потрібен дороговказ. Жодна армія не дасть їм такого благословення, яке ти допіру дав тому немовляті.

— Але ж це такі дрібниці! — відмахнувся юнак.

— Ні, ніякі не дрібниці, — заперечив дракон. — Невже ти гадаєш, що після твого благословення ця дитина стане свинопасом чи крамарем? Ще чого! Відтепер у неї інша доля, яку подарували їй вершник і дракон.

— Це справді вражаюче, — озвався Ерагон. — Після цього почуваєшся, наче уві сні. Погодься, усе, що сталося зі мною останнім часом, — твоє яйце, напад ургалів, вишкіл Брома, двобій зі Смерком, — здається надто вже фантастичним для звичайного хлопця з ферми. Але щось мене змінило.

— Тебе змінило твоє ім’я, — лагідно відповіла Сапфіра. — Адже будь-кого в цьому світі не називали б вершником, це вже мені повір. І вибір упав саме на тебе. Значить, ти мусиш продовжувати те, що розпочав колись твій попередник на ім’я Ерагон.

— Ну ось, — скривився хлопець. — Тепер ти кажеш про вибір. А в мене є право на власний вибір? Чи я завжди маю усе сприймати як незворотність долі?

— Ерагоне! — різко сказав дракон. — Мою власну долю теж було вирішено задовго до мого народження. Ми створені одне для одного, розумієш? Тобі дали шанс, заради якого будь-яка людина погодилася б умерти! І ти ще нарікаєш на долю? Опам’ятайся, друже! Облиш свої сумні думки!

— Спробую, — зітхнув юнак. — Але минуле все одно не йде мені з голови.

— Знаєш, мені також було тривожно після смерті Брома, — раптом сказала Сапфіра. Така довіра неабияк здивувала Ерагона, адже раніше грізний дракон завжди був самовпевнений і незворушний.

Тим часом вони пролітали над Тронжхеймом. Схилившись униз, хлопець розгледів підлогу в кам’яниці, зроблену з Ісідар Мітрім, великого зоряного сапфіра. Отже, під ними лежала головна зала Тронжхейма. Дракон м’яко спустився вниз, заскреготавши кігтями по гладенькій поверхні сапфіра.

— Ти не зіпсуєш його? — захвилювався Ерагон.

— Гадаю, що ні, — озвалась Сапфіра. — Адже це не якийсь там звичайний коштовний камінець.

Злізши з дракона, хлопець зачудовано роззирнувся навсібіч. Вони перебували в круглій кімнаті без даху, яка була майже 60 футів заввишки й 60 футів завширшки. Уздовж стін зяяли темні отвори більших та менших печер, до яких вели блискучі сходи. А крізь величезну арку з фортеці мали виходити дракони.

Ерагон пильніше придивився до коштовного каменя під ногами й раптом опустився додолу. Лежачи, він притулився щокою до прохолодної поверхні й спробував зазирнути вглиб мерехтливої таємниці. Покручені лінії та рухливі плями виблискували всередині й не давали розгледіти залу під ними. Зітхнувши, хлопець підвівся.

— Ми будемо спати нарізно? — сумно спитав юнак у Сапфіри.

— У моїй печері є ліжко й для тебе, — озвався дракон. — Ходімо, глянеш. Не розкриваючи крил, Сапфіра стрибнула до свого помешкання. Юнак, покректуючи, видерся слідом за нею.

Зсередини печера виявилась темно-коричневого кольору. Вона мала товсті стіни й була темною. Біля стіни лежала подушка для дракона, а неподалік виднілося ліжко. Помешкання освітлював один-єдиний ліхтар.

— А мені подобається, — сказав Ерагон. — Принаймні тут почуваєшся в безпеці.

— Авжеж, — погодилась Сапфіра, вмощуючись.

Позіхнувши, хлопець і собі впав на ліжко.

— То що ти думаєш про місто й цього Аджихада? — несподівано спитав він.

— Не знаю, — знехотя відповіла Сапфіра. — Можливо, це нова тактика, для якої зброя вже нічого не важить. Натомість неабияку роль відіграють слова. Хоча близнюкам ми явно не подобаємось, та й майже всі гноми нам не довіряють. Узагалі, як на мене, нам варто дружити з тими, хто перебуває при владі.

— І при цьому залишатись незалежним? — в’їдливо спитав юнак. — Ти що, гадаєш, ми зможемо залишитись незалежним від усіляких там ватажків?

— Ну, поки що Аджихад нас поважає, а далі побачимо, — озвався дракон. — Хоча пізніше дружби з потрібними людьми нам просто не уникнути.

Корінь мандрагори та язик тритона

Уранці Ерагон чи не вперше за останній час почував себе в безпеці. Сапфіра дрімала на своїй подушці, й було чутно, як вона розмірено дихає. Хлопцеві було затишно, він не відчував голоду й міг спати, скільки заманеться. Душевна напруга, яка з’явилася після смерті Брома, нарешті таки вщухла.

— Мені більше не треба боятися, — радів Ерагон. — Хіба що я не знаю, як там справи в Мертага.

Цю справу потрібно було негайно вирішити.

Трохи перегодом юнак згадав і про Арію. Замріявшись, він мимохіть глянув на вихід з печери. Там сидів величезний котисько, умиваючись і час від часу позираючи на нього.

— Солембуме? — здивовано запитав Ерагон.

— А то хто ж? — позіхнув пухнастий гість і звернувся до хлопця: — Ну, то ти йдеш?

Хлопчак глянув на Сапфіру, яка прокинулась і уважно за ними спостерігала.

— Іди, — сказала вона Ерагонові. — Зі мною все буде гаразд.

Дочекавшись хлопця, кіт різко вивернувся й кинувся в арку, що вела до Тронжхейма. Ерагон поспішив за ним. Спустившись на поверх нижче, він невдовзі вийшов до Вол Турін, Нескінченних Сходів.

Тепер парубок опинився на відкритій галереї, яка плавно повертала ліворуч, оминаючи центральну залу Тронжхейма. Між вузькими колонами, які підтримували арки, було видно Ісідар Мітрім, що виблискував десь угорі. На кожному поверсі зали збільшувалися, а сходи, пронизуючи десятки галерей, зникали у невідомість. Жолоб для швидкого пересування гномів тягнувся із зовнішнього боку сходів. Біля нього було звалено шкіряні килими для їзди. Праворуч Ерагон помітив якийсь темний коридор, в який і прямував Солембум, вимахуючи хвостом.

— Зажди! — гукнув юнак до кота, але той уже чкурнув за ріг.

Захеканий Ерагон наздогнав Солембума вже біля дверей, де кіт, муркнувши, всівся на долівку й почав його чекати. Мабуть, це був умовний знак, бо двері прочинилися, і парубкові не залишалося нічого іншого, як увійти всередину.

Ерагон опинився в незвичній анфіладі, яка складалася з двох кімнат, прикрашених настінним різьбленням. Тут було тепло й вогко, скрізь горіли світильники, а неподалік стояло величезне ліжко під балдахіном.

У центрі кімнати, на зручному стільці сиділа давня приятелька Анжела. Замість привітання вона просто посміхнулася до Ерагона.

— А ти що тут робиш? — здивувався юнак.

— Сідай поруч, і я все тобі розкажу, — відповіла знахарка, відкладаючи своє в’язання. — Але тут лише один стілець, і на ньому сиджу я, тож тобі доведеться посидіти на долівці.

Спантеличений хлопець умостився між двома бутлями із зіллям.

— Отже, — почала Анжела, — ти таки й справді вершник. Я давно про це підозрювала, хоч і не була впевнена. Натомість Солембум знав, але нічого мені не сказав. Ще тоді, коли ти розповів про Брома, я мала б це помітити, але нехай… До речі, Сапфіра… Мені подобається це ім’я, воно дуже личить драконові.

— Бром загинув, — відповів Ерагон. — Його вбили разаки.

— Он як, — похитнулась відьма. — Віриш, мені дуже шкода.

— Але ти не здивована, — гірко зауважив юнак. — Це тому, що ти передбачила його смерть?

— Тоді я ще не знала, чия це буде смерть, — заперечила Анжела. — Але я справді не здивована. Я бачилась із Бромом лише кілька разів, і він не вітав моїх магічних вправ. Його це дратувало.

— У Тейрмі ти пожартувала з його долі? — спохмурнів Ерагон. — Навіщо?

— Далеко в майбутнє зазирати не можна, — пояснила знахарка. — Тому я точно не знала, що його чекає. Як би тобі пояснити… Над Бромом висіло прокляття, і він був приречений на поразку, хоча й не з власної вини. Йому випала доля бути вершником, але він втратив свого дракона. Любив жінку, але ця любов її згубила. Так, він вимуштрував тебе, але врешті-решт і тут зазнав поразки. Єдине, чого він досяг, так це смерті Морзана, якого переміг у бою.

— Бром ніколи не згадував про жодну жінку, — здивувався хлопець.

— Людина, яка розповіла мені про це, не могла збрехати, — знизала плечима Анжела. — Але різне бува. Життя триває, і ми не повинні турбувати мертвих.

Повернувшись до в’язання, знахарка поринула в перервану роботу.

— Ну що ж, гаразд, — підвівся Ерагон. — Але як ти опинилась у Тронжхеймі?

— Нарешті хоч одне слушне запитання! — відгукнулася знахарка. — Згадавши Брома під час твого минулого візиту, я ніби поринула в минуле. А далі пішли чутки про вершника, за яким полює імперія. А потім іще ці згадки про драконяче яйце варденів… Тож я зачинила крамницю й приїхала сюди, аби про все дізнатися самій.

— То ти знала про яйце? — вражено спитав Ерагон.

— Ну звісно, знала, — відповіла Анжела. — Я ж не дурна і багато чого знаю про всіх. Ось і тут я лише місяць, а мені вже все наперед відоме. Здається, тутешнім мешканцям незабаром доведеться загинути. А чого шкодувати? Ці гноми, що століттями куйовдяться у своїх печерах, не дуже-то й переймаються власним майбутнім. От хіба що гриби у Фартхен Дурі справді чудові…

— І чого ж ти й досі тут? — сумно посміхнувся хлопець.

— Того, що люблю бувати там, де спекотно, — відказала знахарка. — До того ж, Солембум подався слідом за тобою, а мені без нього стало нудно. Ну, а що цікавого сталося за цей час із тобою?

Зітхнувши, Ерагон коротко розповів про свої пригоди, не оминувши увагою й зустріч із Мертагом.

— Мертаг? — вигукнула Анжела.

— Я й так знаю, хто він, — сказав юнак. — Давай я закінчу, а потім ти будеш говорити, скільки захочеш.

Дослухавши розповідь, Анжела поринула в задуму, навіть не помітивши, як Солембум стрибнув їй на коліна й переможно глянув на Ерагона.

— Так, це справді вражаюче, — нарешті озвалася знахарка, погладжуючи кота. — Галбаторікс об’єднався з ургалами, а Мертага викрито… Погодься, з цим хлопцем слід бути дуже обережним.

— Мертаг був мені вірним другом, — заперечив Ерагон.

— Все одно стережися, — наполягала Анжела. — І ще цей Смерк… Гадаю, тепер він є основним ворогом варденів, незважаючи на підступного Галбаторікса. Я ненавиджу його, він практикує магію, ще гіршу за чорну. Я би власноруч вирізала його серце тупою шпилькою й викинула б свиням!

— Я не зовсім розумію, — спохмурнів юнак, вражений запалом знахарки. — Бром казав, що Смерк належить до тих магів, що користуються зіллям. Чому ж тоді він гірший за інших?

— Тому, — пояснила Анжела, — що заклинає не зілля, як усі маги, але людей, яких дурманить. До того ж, Смерка дуже важко знищити. Гадаю, тобі відомо, що це пощастило зробити лише двом — Лаетрі Ельфу й Іристаду-вершнику.

— Чув, — кивнув Ерагон, роззираючись кімнатою. — Але чому ти живеш так високо? Невже так зручніше?

— Сказати тобі правду? — гірко посміхнулася відьма. — Я ховаюся. Справа в тому, що тут місцеві швидко дізналися, хто я насправді. І тепер просять, аби я зі своєю магією приєдналася до них. Особливо надокучливі близнюки. Урешті-решт, я пообіцяла перетворити цих людців на жаб, але це не подіяло.

— Ти теж дозволила близнюкам читати свої думки? — спитав Ерагон. — Бо мене без цього не хотіли пускати до Фартхен Дура.

— Вони б не наважились, — пирснула Анжела. — Хай тільки спробують, і миттю застрибають жабами! Утім, не кажи їм, що ти мене бачив, бо знову доведеться переїздити… Вибач, я мушу йти, бо моє вариво з кореня мандрагори та язика тритона вже закипає. Але обов’язково заходь, як буде вільна хвилька.

— Гаразд, — пообіцяв юнак, прощаючись. Зістрибнувши з колін хазяйки, Солембум провів гостя до виходу й повернувся пильнувати за варивом.

Візит до короля гори

У фортеці на Ерагона чекав незнайомий гном.

— Арджетламе! — буркнув він. — Тобі час іти до Орика.

Побачивши Сапфіру, що виходила з печери з мечем у пазурах, він миттю дав драла.

— Навіщо мені зброя? — збентежився юнак.

— Вершники мають завжди носити при собі меч, — наполіг дракон. — Можливо, Зарок і має криваву історію, але тебе це не обходить.

— Ти впевнена? — спитав Ерагон. — Пригадуєш, Аджихад попереджав, мовляв, мені не варто з’являтися на люди із Зароком.

— Кажу ж тобі, бери! — вигукнула Сапфіра. — І не дозволяй будь-кому вчити себе, що треба робити!

— Добре, як знаєш, — погодився хлопець, вішаючи на пояс меч і вилазячи драконові на спину. По дорозі він розповів Сапфірі про свою зустріч із Анжелою-знахаркою.

Під брамою Тронжхейма на них уже чекав Орик.

— Ходімо, мерщій! — збуджено загукав гном до прибульців. — Король Ротгар негайно хоче вас бачити!

— Де ми зустрінемось? — спитав Ерагон, не звертаючи уваги на злякані погляди вельмож, які обступили Сапфіру.

— У тронній залі, під містом, — відказав гном, тягнучи хлопця коридором. — Шануй його, інакше він розлютиться. І добре подумай, перш ніж щось сказати.

Біля входу до зали стояли гноми-вартові, які, побачивши прибульців у супроводі дракона, грюкнули своїми кирками об підлогу, сповіщаючи про їхній прихід. Тієї ж миті двері розчинилися, впустивши прибульців до королівської зали, яка була величезною печерою. Углибині цієї печери, між безліччю сталактитів упереміш зі статуями великих правителів, було видно трон. Король гномів Ротгар велично сидів на ньому, заправивши білу бороду за пояс і скидаючись на пам’ятник своїх уславлених пращурів. На його голові був золотий шолом, прикрашений коштовним камінням, а груди прикривала бойова кольчуга, на колінах лежав величезний молот із вирізьбленим символом роду Ориків. Вираз його обличчя не віщував нічого доброго.

Вітаючись, Ерагон став на одне коліно, тим часом Сапфіра залишалась непорушного.

— Підведися, вершнику, — пролунав низький голос. — Мені не треба кланятись.

Випроставшись, юнак зустрівся з Ротгаром поглядом.

— Аз кнурл деімі лано! — сказав той нарешті, уважно розглядаючи прибульця. — Пам’ятай, каміння теж змінюється, як говорить стара приказка. Отже, я не зустрівся з тобою раніше, як це зробив Аджихад, бо мав справи з внутрішніми ворогами. Вони вимагали, щоб тебе було вигнано з Фартхен Дура. Утім, я переконав їх у тому, що з вершником не можна так поводитись.

— Дякую, — зніяковів Ерагон. — Я й не думав, що мій приїзд зчинить стільки галасу.

Король кивнув і показав рукою на статуї.

— Вершнику Ерагоне, — промовив він. — Поглянь туди, де вічно застигли на троні мої попередники. Їх було сорок один, а я сорок другий. Перший король, славетний Корган, правив вісім тисяч років тому. Коли прийде час, я посяду серед них своє місце… Але до того часу гноми правитимуть Фартхен Дуром, бо вони старші за ельфів і драконів.

При згадці про драконів Сапфіра невдоволено засовалась на місці.

— Отож, я старий навіть за нашими мірками, — вів далі Ротгар. — Я бачив і славу, і занепад вершників, приймав у цих стінах їхнього останнього ватажка Враеля. Дуже мало залишилось тих, хто пам’ятає ці благословенні часи. Але я не забув. І добре пригадую, що тоді можна було виходити у світ без зброї. Вершники оберігали громадський спокій. А тепер ти, прийшовши до нас, нагадав мені про минуле… Скажи чесно, чого тобі треба у Фартхен Дурі? Я знаю, чому імперія полює на тебе, але що ти збираєшся робити тепер?

— Ми із Сапфірою просто хотіли відпочити, — відповів Ерагон. — Ми не завдамо вам шкоди, адже самі шукаємо притулку. Отож, якщо Аджихад не відішле нас до ельфів, ми воліли б залишитись тут.

— Виходить, ви ховаєтесь? — спитав Ротгар. — Хочете забути всі негаразди, пов’язані з імперією, і спочивати на лаврах?

— Аж ніяк! — обурився хлопець. — Ви повинні знати, що я маю достатньо вагомі причини для боротьби з імперією. І я можу допомогти тим, хто потерпає від Галбаторікса, бо маю для цього магічну силу.

— А що про це думає твій дракон? — спитав король, явно вдоволений з Ерагонової відповіді. — Чому він тут?

«Перекажи йому, — скривилась Сапфіра, — що я хочу крові своїх ворогів і з нетерпінням чекаю того дня, коли ми полетимо на битву з Галбаторіксом. Я не маю жодного жалю ані до зрадників, які знищили драконячі яйця, ані до їхнього брехливого короля. Він сто років тримав мене в яйці, а тепер тримає в неволі двох моїх братів. І ще скажи, що я вірю в тебе».

Ерагон докладно переповів королеві Сапфірину промову, від якої той аж роззявив рота.

— Бачу, дракони не змінюються! — вигукнув Ротгар. — До речі, це стосується й людей. Наприклад, ти знаєш, чому цей трон такий незручний? Щоб ніхто на ньому довго не засиджувався! От і я зовсім не шкодуватиму за ним, коли настане час. А ти, Ерагоне, чи ти часом не хочеш посісти місце Галбаторікса, щойно воно звільниться?

— Мені не потрібна корона, — відповів на те парубок. — Досить з мене й обов’язків вершника. Звісно, якщо не буде кому правити, то…

— Авжеж, ти був би гідним правителем, — погодився Ротгар. — Але не тепер, Ерагоне. Часи хоробрих вершників давно минули… До того ж, я бачу в тебе меч нашого ворога. А ще подейкують, нібито ти подорожуєш із сином клятвопорушника. Дай-но я гляну на твою зброю.

Ерагон шанобливо передав Зарок у руки королю. Той жадібно схопив меча й уважно оглянув видовжене червоне лезо.

— Гарно зроблене, — похвалив він. — Узагалі, ельфи дуже рідко кують мечі, бо більше полюбляють лук і стріли, але якщо вже вони беруться за таку справу, то в них виходить просто неперевершено. Утім, мені важко бачити цей меч у своєму королівстві. Можливо, твоя власна вдача змінить його криваву пам’ять.

Повертаючи зброю хлопцеві, король ніби між іншим спитав:

— Чи добре тобі прислужився мій племінник?

— Хто це? — здивувався юнак.

Ротгар звів густі брови.

— Орик — син моєї молодшої сестри, — пояснив король. — Він служить в Аджихада, виявляючи у такий спосіб мою пошану до варденів. Хоч наразі він, здається, знову повернувся під мою опіку. Я чув, що ти захищав його перед Аджихадом?

— Було таке, — трохи розгубився Ерагон. — Але, повірте, кращого провідника я ще ніколи не зустрічав.

— Це добре, — посміхнувся влещений Ротгар. — На жаль, я більше не маю часу, аби продовжити нашу розмову, — на мене чекають радники. Але, якщо надалі тобі буде потрібна допомога гномів, то знай, що спочатку її треба заслужити. Ми нічого не забуваємо, але зараз важать не слова, а вчинки.

— Я пам’ятатиму про це, — запевнив юнак, вклоняючись на прощання.

— Тоді можеш іти, — милостиво кивнув Ротгар.

Ерагон і Сапфіра неквапом вийшли з королівської зали. Схвильований Орик чекав на них за дверима.

— Ну, як пройшло? — тихо вигукнув він. — Вас добре прийняли?

— Здається, так, — відповів Ерагон. — Але ваш король дуже поміркований.

— Тому він і править так довго, — задоволено відзначив гном.

«Я б не хотіла сваритися з ним», — подумки озвалась до хлопця Сапфіра.

«Я теж не хочу, — відповів юнак. — Навіть незважаючи на те, що він не любить драконів, хоч і не показує цього».

«Тому, що дуже мудрий, — гмукнула Сапфіра. — Мабуть, його королівська величність помітили, що ледве сягають мені коліна, ось і не розводились багато про свою нелюбов».

Коли вони йшли центром Тронжхейма, Орик нарешті сказав:

— Знаєш, твоє вчорашнє благословення справило неабияке враження на варденів. Місто гуде, наче вулик. Дівчинку, якої торкнулась Сапфіра, уже проголосили майбутньою героїнею й розмістили її разом з опікуном у найкращих покоях. Мешканці тільки й говорять про це диво. Тепер усі матері шукають тебе, аби ти благословив ще й їхніх дітей.

— То що ж мені робити? — захвилювався Ерагон і нишком озирнувся.

— Не виходь із фортеці, то й не потрапиш на очі жінкам, — порадив гном.

Але хлопець іще не збирався повертатися до печери, йому хотілося погуляти містом разом із Сапфірою. Тепер, коли вони були поза межами імперії, не було жодної причини гуляти нарізно.

«Може, у тебе є якісь інші справи?» — спитав юнак у Сапфіри.

«Даруй, мені треба повернутися до фортеці, — вибачилась та. — У мене важлива зустріч. А ти можеш собі гуляти, скільки заманеться».

«Добре, погуляю, — розчаровано відказав Ерагон. — А з ким ти маєш зустріч?»

Але Сапфіра, йдучи геть, лише грайливо підморгнула йому на прощання.

— Непогано було б десь поснідати, — звернувся хлопець до Орика, коротко пояснивши йому причину Сапфіриного відходу. — А потім оглянути цей дивовижний Тронжхейм. До завтра про жодні тренування навіть чути не хочу.

— Добре-добре, — догідливо сказав гном. — Можливо, спочатку відвідаємо місцеву бібліотеку? Вона досить стара, і в ній є багато цінних пергаментів. Тобі буде цікаво дізнатися про давню історію Алагезії, ще не сплюндрованої Галбаторіксом.

— Гаразд, ходімо, — погодився Ерагон, згадавши Бромові уроки. Цікаво, чи не забулись вони?

— Тоді вперед! — зрадів проводир.

Після сніданку вони рушили до бібліотеки безліччю коридорів і переходів. А коли нарешті дійшли, то Ерагонові здалося, що він потрапив у ліс. Височенні колони підпирали стелю. Між колонами тяглися книжкові шафи, зроблені з чорного мармуру. У самій залі вишикувались ряди кам’яних столів, біля яких стояли лавочки.

— Це спадщина нашого народу, — кивнув Орик на велетенську книгозбірню. — Тут зберігаються королівські літописи, пісні й історії, складені нашими оповідачами. Справжні скарби, як бачиш. Хоча бракує ельфійських книжок — вони дбають про свої таємниці.

— А як довго тут можна бути? — спитав зачудований юнак.

— Скільки захочеш, — відповів гном. — Питай мене, коли схочеш про щось дізнатися.

Ерагон почав благоговійно переглядати старі фоліанти, спиняючись на книжках із цікавою назвою або заманливою обкладинкою. Як це не дивно, але гноми користались тим самим рунічним письмом, що й люди. Після тривалої перерви юнакові було дуже важко читати. Він повільно переходив від однієї шафи до іншої, просуваючись вглиб величезної скарбниці словесності. Нарешті, його увагу привернули поезії Дондара, десятого короля гномів.

Ерагон пильно вивчав віршовані рядки, аж раптом неподалік залунали чиїсь кроки. Лаючи себе за таку необачність, юнак причаївся за шафою. Він чув, що крокують двоє. Тоді Ерагон вирішив прослизнути між колонами, та несподівано налетів на близнюків.

Зверхньо глянувши на захеканого хлопця, двійко огрядних посланців глузливо вклонилися.

— А ми якраз шукали тебе, — сказав один із них гортанним голосом, що чимось нагадував голос разаків.

— Для чого? — спитав Ерагон, подумки покликавши Сапфіру.

— Ми просто хотіли вибачитись за колишнє, — з удаваною покорою мовив один із близнюків, — а також виказати тобі нашу пошану.

«Стережися!» — озвалася здалеку Сапфіра.

— Та ні ж бо, — посміхнувся юнак, збагнувши правила гри. — Це я маю вам дякувати за гостинність. Адже без вашої згоди мене б не пустили у Фартхен Дур. — І парубок вклонився якомога глузливіше.

— Ми цінуємо твою думку про нас, — почув він дещо роздратований голос у відповідь. — Така поважна особа дякує нам… Ми в боргу перед тобою за добре слово.

— Я не забуду про це, коли прийде час, — відповів Ерагон.

«Дивись, не перегравай, — знову застерегла Сапфіра. — Вони слідкують за кожним твоїм словом і в майбутньому не пробачать тобі цих жартів».

«Та як же тут втриматись!» — весело відгукнувся хлопець.

— Але, вершнику, ми шукали тебе зовсім не через це, — споважніли близнюки. — Річ у тому, що у Тронжхеймі існує певне коло людей, які практикують магію. Ми називаємось Ду Врангр Гата, або ж…

— Звивиста стежка, я знаю, — урвав їх Ерагон, пригадавши Анжелу з її плітками.

— Твої знання давньої мови вражають, — вклонилися близнюки. — Але наразі йдеться не про це. Наші люди чули про твої подвиги й пропонують тобі приєднатися до них. Для тебе самого це теж було б дуже корисно.

— Чому це? — здивувався юнак.

— Ми маємо чималий досвід у магічній практиці, — завели свою пісню близнюки. — І залюбки б навчили тебе новим закляттям, що впливають на владу й сприяють здобуттю слави… Натомість ти поділився б своїми знаннями.

— А, тепер розумію, чого вам треба, — роздратовано сказав Ерагон. — Гадаєте, я такий дурний? Ні, я не вчитиму вас тому, чого навчив мене Бром. Певно, ви дуже злі, що й досі не змогли прочитати мої думки?

— Не треба з нами жартувати, хлопчику! — улесливий тон близнюків миттю зник. — Ми зможемо перевірити твою магічну силу. Але не забувай, що неправильно сказане закляття вбиває! Хоч ти і вершник, але нас двоє, і ми вдвічі сильніші за тебе!

— Добре, я подумаю над вашою пропозицією, — опанувавши себе, відповів юнак.

— Тоді вже завтра ми чекатимемо на твоє рішення. Сподіваємось, воно буде правильним.

Потому Близнюки неквапом вийшли з бібліотечної зали.

«Хай там чим вони займаються, але я ніколи не стану одним із Ду Врангр Гата!» — подумки вигукнув Ерагон.

«Ти повинен поговорити з Анжелою, — озвалась Сапфіра. — Вона мала справу з близнюками і, напевно, зможе підказати тобі щось таке, що знешкодить їхню лиху силу».

«Непогана ідея», — погодився хлопець і пішов шукати свого гнома-проводиря.

Він застав Орика за гострінням бойової сокири і сказав, що негайно хоче повернутись у фортецю. Той миттю провів Ерагона до воріт, де на нього вже чекала Сапфіра, як завжди, оточена натовпом.

— Цю проблему треба одразу ж вирішити, — сказала Сапфіра, коли вони прибули на місце. — Інакше близнюки й далі тебе залякуватимуть.

— Знаю, — відповів Ерагон. — Але вони й справді дуже небезпечні. Не наробити б дурниць…

— Ти теж можеш бути небезпечним супротивником, — зауважив дракон. — Чи ти вирішив здатися без бою?

— Не зовсім так, — похитав головою хлопець. — Я обов’язково скажу їм завтра, що не вступатиму до їхнього Ду Врангр Гата.

Залишивши дракона в печері, Ерагон вийшов із фортеці. Він хотів побачитися з Анжелою, але не міг одразу згадати, де та мешкає. Солембума ж поблизу не було… Тому юнак бездумно блукав коридорами, сподіваючись випадково надибати знахарку.

Провештавшись безкінечними переходами майже до вечора, юнак втратив будь-яку надію зустріти Анжелу й повернувся до печери. Біля входу він раптом почув, як Сапфіра з кимось розмовляє.

«Сапфіро, — подумки гукнув він, оголюючи меча. — Хто там у тебе?»

«Цс жінка, — озвався дракон. — Можеш заходити».

І справді, посеред печери стояла молода дівчина, зацікавлено розглядаючи Сапфіру. На вигляд вона мала років сімнадцять. На ній була темно-червона сукня, а на грудях висів інкрустований коштовним камінням кинджал у шкіряних піхвах.

Ерагон здалеку спостерігав за дівчиною, яка не помітила його появи.

— То чи не підкажете ви, де можна знайти вершника дракона? — спиталася дівчина в Сапфіри.

— Я тут, — тихо сказав юнак.

Дівчина миттю обернулася й злякано вчепилася в кинджал. У неї було дуже миле личко:

з мигдалеподібними очима, пухкими губами й округлими вилицями.

— Мене звати Насуада, — опанувавши себе, чемно вклонилась вона.

— Ну, а хто я, ви вже знаєте, — кивнув у відповідь Ерагон. — Але чого вам треба?

— Мій батько Аджихад прислав мене до вас із повідомленням, — посміхнулась дівчина. — Хочете його почути?

— Звісна річ, — сказав Ерагон, вражений тим, що ватажок варденів виявився сімейною людиною.

Відкинувши пишне волосся, Насуада урочисто промовила:

— Він радий, що у вас усе гаразд, але хоче попередити, що ваші дії на зразок вчорашнього благословення, не призведуть до добра. Скорше навпаки, вони створюють усе нові й нові проблеми. Також ви маєте негайно розпочати тренування, адже треба випробувати вашу силу перед зустріччю з ельфами.

— І ви піднялися сюди тільки заради того, щоб переказати це мені? — вражено спитав Ерагон, згадавши довжелезний Вол Турін.

— Я скористалася механізмом, за допомогою якого підіймають харчі на горішні рівні фортеці, — трохи зашарівшись, посміхнулася юна красуня. — Звісно, ви могли б отримати це повідомлення сигнальною поштою, але я хотіла з вами побачитись…

— То, може, ви присядете, — заметушився Ерагон.

— Ні-ні, на мене вже чекають, — весело засміялася дівчина. — А ще батько казав, що ви можете відвідати Мертага. Між іншим, я бачилася з ним, і йому дуже самотньо. Він хотів би з вами поговорити. — І Насуада розповіла юнакові, як знайти Мертагову камеру.

— А що з Арією? — спитав Ерагон, подякувавши за гарні новини, — їй краще? Я можу з нею зустрітися?

— Арія швидко одужує, як і всі ельфи, — посміхнулась дівчина. — Але поки що з нею можуть бачитись тільки мій батько, Ротгар та цілителі. Вони її доглядають.

Зиркнувши на Сапфіру, дівчина додала:

— Може, ви хочете щось переказати Аджихадові?

— Скажіть, що я хотів би побачити Арію, і більше нічого, — твердо мовив Ерагон. — А ще, звісно, подякуйте йому.

— Гаразд, я все перекажу, вершнику Ерагоне! — відповіла красуня, виходячи з печери. — Сподіваюся, ми ще побачимось.

«Якщо вона завітала в таку далечінь тільки для того, щоб погомоніти, — подумав юнак, — то це вже щось значить!»

— Звісна річ, — іронічно прокоментувала Сапфіра.

Озирнувшись, Ерагон помітив поруч із нею Солембума, що задоволено муркотів, вимахуючи хвостом.

— То це з ним ти збиралась зустрітися? — розреготався юнак.

— Авжеж! — одночасно підморгнули змовники. Веселого Ерагона зовсім не здивувала ця таємна дружба, адже обидві істоти мали схожі характери й були магічними створіннями.

— Солембуме, — звернувся він до кота-перевертня, — ти часом не знаєш, де зараз Анжела?

— Вона десь у місті, — солодко потягся той.

— А коли повернеться?

— Скоро, — муркнув кіт у відповідь.

— Як же скоро? — дратуючись, перепитав юнак. — Мені треба сьогодні з нею поговорити.

— Не так скоро, — знову муркнув Солембум і змовк, відвернувшись від хлопця й примостившись побіля Сапфіри.

«Я обов’язково маю відвідати Мертага», — думав Ерагон, неуважно споглядаючи солодку парочку.

Випробування Арії

На третій день перебування в місті Ерагон прокинувся сповнений сил та енергії. Він почепив на пояс Зарок, закинув за плечі лук зі стрілами й подався разом із Сапфірою до Тронжхейма. Зустрівши біля міської брами Орика, юнак розповів йому про візит Насуади.

— Дивовижна дівчина, — озвався той, з осудом зиркнувши на Ерагонів меч. — Вона віддана своєму батьку й в усьому йому допомагає. Іноді навіть сам Аджихад не здогадується, хто залагоджує справи з його партнерами.

— А хто її мати? — поцікавився хлопець.

— Цього я не скажу, бо не знаю, — відповів гном. — Коли Аджихад приїхав з маленькою Насуадою до Фартхен Дура, він був сам. А потім ніколи не говорив, звідки ця дівчина.

«Отже, вона теж виховувалася без матері», — промайнуло Ерагонові в голові. Відігнавши сумні спогади, він знову звернувся до Орика:

— Слухай, я відпочив і готовий до роботи. А де Аджихад збирається мене випробовувати?

— Поле для тренувань за півмилі від Тронжхейма, — махнув рукою гном. — Там вправляються і люди, і гноми.

— Я теж піду, — нагадав Ерагонові дракон.

— А ось це зовсім небажано, — смикнув себе за бороду гном, коли юнак переказав йому Сапфірине бажання. — На полі буває повно людей, і дракон відволікатиме їхню увагу.

— А я таки піду! — гаркнула Сапфіра, і питання вирішилося само собою.

На тренувальному полі, до якого вони незабаром дісталися, лунав брязкіт металу, хрускіт дерева й гомін людських голосів. У навчальних боях брала участь шеренга піхотинців, озброєних сокирами та щитами, і сотня окремих воїнів, що завзято вимахували мечами, списами й ланцюгами. Гномів було стільки, скільки й людей, але вони боролися окремо. Неподалік вправлялися стрільці з луків.

Щойно Ерагон роззирнувся довкола, як до нього наблизився бородатий здоровань у кольчузі, вкритій грубою вовною, і залізному шоломі. У нього за спиною висів довжелезний меч.

— Орику, — прогримів він, зиркнувши на Ерагона з драконом. — Де тебе носить? Тут така нудьга.

— Це тому, — посміхнувся гном, — що ти всіх перебив своїм страшним мечем!

— Усіх, окрім тебе, — уточнив чолов’яга.

— Бо я швидший за такого неповороткого борова, як ти, — озвався Орик.

Не звернувши жодної уваги на жарт, здоровань знову зиркнув на Ерагона.

— Мене звати Фредрік, — сказав він до нього. — Мені доручили глянути, що ти вмієш!

— Для тебе моїх умінь вистачить із головою, — відгукнувся хлопець. — Але я користуюся магією.

— Магія тут ні до чого, — похитав головою Фредрік. — Якщо ти не був у війську, то я зовсім не впевнений, що ти зможеш битися хоча б годину. А битви інколи тривають цілими днями, ба навіть тижнями! Ти володієш чимось, окрім меча й лука?

— Ну, ще можу навкулачки, — відповів Ерагон.

— Непогано! — розреготався Фредрік. — Тоді почнімо з лука, а щойно звільниться місце на полі, спробуємо на мечах. — Він раптом змовк і суворо глянув на когось позаду Ерагона.

До їхнього гурту впевнено наближались близнюки. Голомозі голови підступних істот біліли на тлі пурпурового вбрання. Орик щось загрозливо буркнув і схопився за свою сокиру.

— Ви маєте триматися якнайдалі від тренувального поля, — суворо зупинив їх Фредрік.

Схоже, його могутній вигляд справив належне враження на близнюків.

— Аджихад наказав перевірити магічну силу Ерагона, — презирливо прошипіли прибульці, — ще до того, як він утомиться вимахувати перед тобою мечем.

— А що, окрім вас, більше нікому? — почав вагатися здоровань.

— Кращих за нас немає, — в один голос розреготалися близнюки, не звертаючи уваги на загрозливе шипіння Сапфіри. — Тож іди за нами, Ерагоне.

Знизавши плечима, парубок скорився, незважаючи на застереження друзів.

— Усе буде гаразд, — заспокоїв він їх.

Звісно, юнак хвилювався перед випробуванням, хоча й пам’ятав Бромові слова про те, що вершники більш вправні в магії, ніж решта звичайного люду. Але хтозна, чи пощастить йому протистояти відразу двом супротивникам?

— Не хвилюйся, — озвалась Сапфіра, крокуючи поруч. — Нас також двоє.

— То що ж ти вирішив, юначе? Вступаєш до нашого кола? — нагадали по дорозі близнюки.

— Ні, — коротко відповів той.

— Гаразд, — обоє близнюків зупинилися з суворими обличчями й накреслили на землі велику пентаграму. — Тоді починаймо.

Один із близнюків дістав із кишені камінь завбільшки з Ерагонів кулак і поклав його на землю.

— Спробуй підняти його на рівень очей, — наказав другий.

— Це буде неважко, — сказав юнак до Сапфіри, повільно підіймаючи камінь у повітря силою думки. Але раптом той зупинився й застиг. Схоже, близнюки хотіли завадити, збираючись вичерпати Ерагонову силу!

— Але ж я не сам, — буркнув хлопець і покликав дракона: — Сапфіро, допоможи!

Камінь слухняно здійнявся на потрібну висоту, й це неабияк розлютило близнюків.

— Ну що ж, непогано, — прошипіли екзаменатори. — А тепер пересунь камінь у коло.

І знову повторилось те саме. Вигадуючи все нові й нові завдання, близнюки щоразу запекло перешкоджали Ерагонові. Тільки завдяки драконовій підтримці він продовжував триматись.

— Чого їм треба? — прошепотів виснажений юнак до Сапфіри. — Хіба цього не досить, аби вони зрозуміли, що я вмію?

І раптом Ерагон усе збагнув!

— Тоді говори тихіше або вживай найпростіші вирази, — мудро порадив дракон.

З цієї миті Ерагон почав вимовляти тільки загальні команди для виконання завдань. На пиках близнюків з'явилися розчаровані міни. Звісно, він викрив і зруйнував їхні підступні плани!

Утім, минуло вже чимало часу, а випробування ще й досі тривало. Зморений хлопець потерпав від спраги, але просити відпочинку йому не дозволяла гордість. Він склав уже безліч іспитів, граючись із вогнем, водою, камінням, зупиняючи політ стріли та зцілюючи рани. Нарешті близнюки зупинили його.

— Залишається ще одна річ, — сказав один із них, подаючи Ерагонові перстень. — Видобудь із нього еліксир срібла. Адже будь-який маг може зробити це граючись.

«Який іще еліксир срібла?» — розгублено думав юнак. Такому його точно не вчили. Він навіть не пригадував назви цього металу прадавнього мовою. Так само, як і Сапфіра. Парубок тільки пам’ятав, що та назва походить від імені Арджетлам. У розпачі він почав вигадувати слова, схожі на потрібне закляття. Нарешті, зупинившись на одному з них, він випростався, аби його вигукнути…

— Стій! — раптом пролунало позаду.

Голос здався Ерагонові напрочуд знайомим, і він швидко обернувся. Перед ним стояла… Арія. Її пишне волосся було стягнуте шкіряною стрічкою, а довгий лук висів за спиною. Чорний плащ огортав тендітну фігуру, не приховуючи її краси. Ніщо не говорило про ті випробування, які нещодавно випали на її долю.

Із появою Арії близнюки були готові провалитися крізь землю.

— Яка ганьба! — нарешті сказала вона до них. — Підступно вивідувати в хлопця те, чого самі не знаєте. І задля цього ви напросились його випробувати? Хіба ви не знаєте, на що він здатен? Ану, геть звідси!

Зненацька її погляд упав на перстень, який іще й досі тримав у руках розгублений Ерагон.

— Арджет! — голосно вигукнула ельфійка, і прикраса засяяла, роздвоюючись на живе сріблясте марево й мертвий предмет в руках у хлопця. Саме так видобувався еліксир! Злісно позираючи на недосяжне диво, близнюки поспішили якнайшвидше зникнути з-перед очей Арії, що так несподівано з’явилася. За мить марево розвіялось, і здивовані друзі залишились наодинці з ельфійкою — та була просто чарівна у своєму гніві.

Якийсь час вона приглядалася до закляклого від подиву натовпу, а потім рушила до центру тренувального поля. Ошелешені її появою воїни покинули свої вправи й притихли. За хвилину довкола запанувала цілковита тиша.

— А тепер спробуй зі мною! — раптом гукнула Арія здалеку, звертаючись до Ерагона. — Але на мечах!

— Вона хоче зі мною битися? — розгубився Ерагон.

— Сподіваюся, не на смерть, — пожартувала Сапфіра. — Давай, покажи, на що ти здатен. Я буду поруч.

Ерагон насилу зробив крок уперед. Йому не хотілося битись не через власну виснаженість після вправлянь із магією, а через те, що сама ельфійка могла бути слабкою після лікування.

«Мабуть, я битимусь упівсили», — вирішив благородний юнак.

Обидва супротивники зайняли бойові позиції в тісному колі збуджених глядачів. Свій меч, значно тонший за Ерагонів, ельфійка тримала в лівій руці. Юнак повільно вийняв Зарок із піхов. Вони незворушно вивчали одне одного, і Ерагонові спало на думку, що саме так розпочинались їхні бої з Бромом.

Але ось він обережно пішов уперед, і Арія миттю стрибнула назустріч, намагаючись поцілити йому мечем в ребра. Юнак відбив перший удар, та потім на нього посипалась ціла злива. Волосся юної красуні розтріпалося, а очі палали. Ерагон був просто приголомшений її дивовижною вправністю, але миттю згадав, як Бром розповідав про те, чим ельфи переважають людей. Отже; у мене немає шансів? Наче на підтвердження цього меч супротивника просвистів геть близько, ледь не зачепивши йому голову. «Але чому ж вона грається зі мною? — не встигав дивуватися юнак, ухиляючись від блискавичних ударів. — Невже вона й досі перевіряє мою вправність?»

Зрозумівши це, Ерагон вдався до найвигадливіших атак, швидко пересуваючись по колу й ловко, як йому здавалося, працюючи своїм довгим мечем. Та все було марно: Арія, ніби граючись, відбивала його напади. Поєдинок почав скидатися на танок, коли тіла то сходяться, то навпаки розлітаються у вирі бойового завзяття.

Незабаром Ерагон втратив відчуття часу, вже не пригадуючи, коли саме вони почали кружляти в цьому захоплюючому танку. З кожним ударом Зарок у його виснажених руках ставав дедалі важчим. Здавалося, у світі існували тільки випади й блоки, наче в механічному театрі. Нарешті, Арія, відбивши черговий невдалий удар юнака, приставила меча до його горла.

Хлопець застиг, відчувши смертоносний дотик леза. Він тремтів від напруги, але не міг нічого вдіяти. Немов крізь туман до нього долинув захоплений рев юрби й стурбований голос Сапфіри.

— Я перемогла, — почув він десь поблизу голос Арії.

Важко дихаючи, Ерагон насилу випростався. Фредрік реготав і захоплено плескав його по спині, а решта глядачів вітали юнака.

— Але ж я програв! — здивувався Ерагон.

— Ну то й що! — загув здоровань. — Зате як ви билися! Навіть я запозичив у тебе кілька нових прийомів!

Розчулений Орик підбадьорливо посміхався, і тільки Арія мовчки стояла неподалік. Раптом вона скинула руку, показуючи на сусідній пагорб, і мовчки подалася геть. Натовп ураз замовк і розступився перед нею, даючи дорогу переможниці.

— Мені час іти, — сказав Ерагон до гнома, сховав меча в піхви і, осідлавши дракона, глянув на тренувальне поле. Усі присутні з великою пошаною дивилися на великого вершника.

Коли вони підлітали до потрібного пагорба, Ерагон побачив Арію, що бігла під ними. Юнак мимоволі замилувався її чудовою фігурою.

— Бачу, вона тобі подобається, — зауважила Сапфіра.

— Так, — почервонівши, погодився юнак.

— У неї невиразне обличчя, як, зрештою, і у всіх людей, — пробурчав дракон. — До того ж, ще й видовжене, наче в того коня. Та й сама вона доволі незграбна.

— А ти часом не ревнуєш? — здивувався Ерагон.

— Ще чого! — почув він у відповідь. — Чого б це я мала ревнувати?

— Та ні ж бо — ревнуєш! — жартома наполягав хлопець. — Погодься!

— Я не ревную! — гаркнула Сапфіра, клацнувши при тому щелепами. Приземляючись, вона в розпачі скинула з себе юнака, але той, не звернувши уваги, скочив на ноги й помчав назустріч ельфійці.

Коли вони, нарешті, добігли до призначеного місця, в Арії було напрочуд рівне дихання. Тим часом захеканий хлопець іще довго не міг прийти до тями від хвилювання. Посміхнувшись, ельфійка несподівано звернулася до Сапфіри.

— Скулблако, — сказала вона, — ека целобра оно ун онр Шуртугал не хайна. Атра носу вайсе фрісай!

Ерагон майже нічого не зрозумів, але дракон несподівано лагідно глянув на Арію, кивнувши у відповідь.

— Я радий, що ти одужала, — нарешті озвався юнак. — Ми не знали, чи тобі взагалі пощастить вижити.

— Як бачиш, усе гаразд, якщо вже я прийшла, — м’яко відповіла ельфійка. — До того ж, я твоя боржниця. Ти врятував мені життя.

— Пусте, — зніяковів Ерагон, не знаючи, як змінити тему. — А як ти опинилася в Джиліді?

— Давай прогуляємось, — ухилилася від відповіді Арія.

Вони спустилися з пагорба й рушили до міста.

— Аджихад казав, що ти виростив Сапфіру з яйця.

— Було таке, — відповів юнак, ледь не вперше замислившись над тим, яких це зусиль йому коштувало.

Ельфійка зупинилася.

— Ти маєш знати, що саме тоді, коли ти знайшов яйце, мене схопили ургали. Ними керував Смерк. У полон також потрапили мої друзі, Фаолін і Гленвінг. Ті покидьки звідкись знали, де нас чекати, і влаштували засідку. Потім мене приспали дурманом і відправили до Джиліда. А Галбаторікс наказав Смеркові дізнатися, куди я сховала яйце, а також усе, то стосується мого рідного Елесмера. — Очі в Арії потемніли й вона заскреготала зубами. — Звісно, мене катували, — провадила вона далі. — Смерк віддав мене своїм воякам, і ті хотіли мене зґвалтувати, але силою думки я надовго знешкодила їхню хіть. Пізніше він наказав перевезти мене до Урубейна… Ось тут уже я по-справжньому злякалася, адже в мене не було сили протистояти цим потворам. Якби не ти, мене б знищили.

Слухаючи, Ерагон аж тремтів від ненависті до Смерка та його спільників. Дивно, як ця нещасна дівчина взагалі вижила.

— Навіщо ти мені про це розповідаєш? — тихо спитав він.

— Щоб ти знав, від чого мене врятував, — озвалась Арія. — Ти вчинив гідно, мій герою.

— А що ти робитимеш далі? — зніяковіло поцікавився Ерагон. — Повернешся до Елесмера?

— Ні, — відповіла ельфійка. — Я не покину варденів, їм потрібна моя допомога. А ось ти справді міг би. Я випробувала тебе в бою і маю сказати, що Бром добре вимуштрував свого обранця.

— Ти хочеш сказати, що мені слід їхати до Елесмера? — вражено перепитав юнак.

— Так, звісно.

— Коли? — ніяк не міг повірити в нову халепу Ерагон.

— Цього поки що не вирішили, але за кілька тижнів все буде відомо, — озвалась ельфійка.

— Дякую, що хоч відпочити мені дозволили, — іронічно буркнув парубок. — А чого від мене хотіли ті близнюки?

— Того, чого не можуть зробити самі, — скривилась від огиди Арія. — Мабуть, вони хотіли почути від тебе нові слова прадавньої мови. Зазвичай для цього потрібні роки навчання, а вони хотіли опанувати їх якнайшвидше. Ось чому деякі слова взагалі ніколи не промовляють, аби не дати злим силам оволодіти світом.

— Дивно, — раптом згадав Ерагон. — Але раніше я бачив тебе у снах.

— Часом я відчувала, що за мною хтось стежить, — відповіла на те Арія. — Та у в’язниці я постійно марила, тому не звернула на це уваги.

— Справді, дивно, — сказав юнак. — А що означає татуювання на твоєму плечі? Я не роздивлявся, чесно, але коли лікував тебе… Це такий самий символ, як і на моєму персні.

— Де ти його взяв? — захвилювалась ельфійка.

— Це подарунок Брома, — здивовано відповів Ерагон.

— Такий перстень, — урочисто сказала Арія, — дарують лише найдорожчим друзям ельфів. Таким дорогим, що й казати годі. Я ніколи не знала, що королева Ісланзаді була такої високої думки про твого Брома.

— Тоді мені не бажано його вдягати, — сказав Ерагон, злякавшись, що його поведінка могла бути зухвалою.

— Та ні, чого ти? Це захистить тебе, якщо ти натрапиш на моїх людей, а ще допоможе завоювати прихильність королеви. Тільки нікому не розповідай про моє татуювання. Про нього ніхто не повинен знати.

— Гаразд.

Ерагонові дуже подобалось говорити з ельфійкою і, зрозуміло, йому хотілося, щоб їхня розмова тривала якомога довше. Коли ж вони нарешті попрощались, юнак вирушив до Тронжхейма, перекинувшись по дорозі кількома словами з драконом. Щоправда, той навідріз відмовився переповідати свою розмову з дівчиною. Зовсім не образившись на дракона, Ерагон раптом згадав про ув’язненого Мертага й вирішив його провідати. Але спочатку слід було десь повечеряти. Сапфіра погодилась його почекати, аби потім повернутися разом до печери.

Юнак швиденько перекусив у невеличкій харчевні й, дотримуючись вказівок Насуади, вийшов до потрібного місця, де зупинився перед невеличкими сірими дверима, під якими гомоніли вартові. Коли юнак попросився всередину, ті тричі грюкнули в двері, а потім впустили його.

— Коли треба буде вийти, просто погукай нас, — посміхнулися вони до Ерагона.

Камера Мертага була теплою й добре освітленою, з умивальником в одному кутку та письмовим столом в іншому. Стелю щедро прикрашали різьблені фігури, а підлогу вкривав м’який килим. Побачивши свого гостя, в’язень радісно вигукнув:

— Ерагоне! Я вже давно чекаю на тебе!

— Як ти тут? — ніяково роззирнувся навкруги парубок. — Я гадав…

— Що твій друг скніє в якійсь щурячій норі й гризе сухарі? — сказав Мертаг, звівшись на ліжку. — Правду кажучи, я чекав того самого, але Аджихад виявився значно гостинніший. Тут непогано годують, приносять добрі книжки. Тож скоро я стану товстим і розумним.

— Дивно, що ти не злий на нього, — посміхнувся Ерагон, сідаючи на ліжко. — Як-не-як, Аджихад тримає тебе під замком.

— Ну, спочатку я справді розізлився, — сказав Мертаг. — Але потім зрозумів, що так буде навіть краще. Якби Аджихад не зачинив мене в цій камері, я все одно волів би усамітнитись.

— А це ще для чого? — спитав Ерагон.

— Невже ти не розумієш? — здивувався приятель. — Згадай, хто я для тутешніх людей? Син жахливого Морзана! Але годі про це, краще розкажи, що там новенького.

Ерагон докладно переповів йому події останніх днів, спинившись на сутичці з близнюками в бібліотеці. Коли він скінчив, Мертаг замислився.

— Гадаю, що Арія грає в цій історії значно важливішу роль, ніж ми думали спочатку, — нарешті озвався він. — Справді, хіба може звичайна ельфійка так гарно битися, володіти магією й переправляти дорогоцінне яйце.

Ерагон мовчки кивнув, а Мертаг розмірковував далі.

— Знаєш, тут, у камері, мені на диво затишно. Мабуть, це тому, що я вперше в житті можу лягати спати й не боятися. Це дуже незвичне відчуття…

— Я розумію, — зітхнув Ерагон. — До речі, Насуада казала, що час від часу зазирає до тебе. Вона розповідала щось цікаве?

— Ні, просто хотіла зустрітись, — відповів Мертаг. — Вона схожа на принцесу, правда? А яка в неї постава! Коли я вперше її побачив, то подумав, що вона з придворних панночок…

— Авжеж, — неуважно кивнув Ерагон. — Але мене хвилюєш ти. Ти що, збираєшся довіку тут вилежуватись, мріючи про принцес?

— А що в цьому поганого? — здивувався юнак. — Зараз мене це влаштовує. Чи ти гадаєш, що краще було б скоритися тим потворним близнюкам?

Засмучений Ерагон так нічого й не відповів.

Поява Смерка

Сапфіра розбудила хазяїна, боляче штурхнувши його в плече.

— Ой! — скрикнув Ерагон і схопився на ноги. — Що сталося?

У печері було темно — тільки ліхтар відкидав на долівку слабеньке світло. Біля входу тупцяв переляканий гном, заламуючи собі руки.

— Будь ласка, Арджетламе! — закричав він. — Сталося лихо, й Аджихад тебе кличе! Ходімо мерщій!

— Та що ж це таке? — похитав головою юнак.

— Швидше! — знову заскиглив гном. — Ходімо швидше!

Позіхаючи, юнак сяк-так зібрався, схопив зброю й виліз на сонного дракона. Коли вони підлітали до брами Тронжхейма, Орик уже чекав там.

— Усі вже зібралися, — похмуро мовив він, ведучи вершника до покоїв Аджихада. По дорозі Ерагон хотів був розпитати в гнома, що ж урешті-решт сталося, але той відмовчувався.

— Добре, що ти прийшов, Ерагоне! — гукнув володар із-за столу, на якому було розкладено величезну карту. Окрім нього, у кабінеті сиділи Арія, близнюки та ще якийсь кремезний чолов’яга.

— Це Йормундур, мій помічник, — пояснив Аджихад. — Отож, друзі, нам загрожує смертельна небезпека. Півгодини тому прибув поранений гном і повідомив про напад ургалів. Вони вже близько. Такі от справи.

У кабінеті запанувала гнітюча тиша, але вже за мить усі засипали володаря градом запитань, на які той відповів дуже просто.

— Найстрашніше те, що ургали атакуватимуть нас під землею.

— А як вони потрапили до тунелю? Чому гноми не помітили їх раніше? — знову спитав хтось.

— Скажіть спасибі, що взагалі помітили! — обурився Орик. — У Беорських горах повно покинутих тунелів, до яких гномам нема жодного діла, зрозуміло?

Аджихад закликав присутніх до порядку й кивнув на карту.

— Ось тут, — сказав він суворо. — Тут наш гном зустрів ургалів.

— Ми покинули ці краї сотні років тому, відразу ж по тому, як було збудовано Тронжхейм, — похмуро озвався Орик.

— Так, але саме сюди прямували ургали, яких зустрів Ерагон, — сумно похитав головою Аджихад. — Скоріше за все, вони збирають там свої сили і саме звідти атакуватимуть варденів і гномів…

— Цікаво, скільки їх? — буркнув Йормундур, схилившись над картою. — І чи військо Галбаторікса теж із ними? Ми не можемо планувати захист, не знаючи цього напевно.

— На жаль, цього ніхто не знає, — відповів володар. — Але якщо Галбаторікс виступить разом з ургалами, то в нас не буде жодного шансу. Ельфи не встигнуть нам допомогти, хоч я вже й послав до них звістку. А зараз ми маємо відтіснити ворога до Фартхен Дура, аби він не поліз, як сарана, на Тронжхейм. Саме тому Ерагон та Арія із загоном гномів вирушать, щоб засипати тунелі, які ведуть до міста.

— А чому б нам не зруйнувати всі тунелі? — спитав юнак.

— Тому, що тоді вони розчистять шлях і рушать у небажаному для нас напрямку, — відповів Орик.

— Але є й іще одна дуже важлива причина, — додав Аджихад. — Ротгар казав, що в такому разі місто може обвалитися. А ми не повинні ризикувати, не подбавши про шляхи до відступу.

— Отже ми не прийматимемо бій у самому Тронжхеймі? — спитав Йормундур.

— Звісно, ні, — відповів володар. — Ми не зможемо обороняти місто, нас надто мало. Тому ми позамикаємо всі брами. Це змусить ургалів вийти на рівнину перед Тронжхеймом, де наші війська матимуть достатньо місця для маневрів. Якщо вони захоплять місто, то в нас навряд чи стане сил, аби їх звідти вибити.

— А як же наші родини? — спитав Йормундур. — Я зовсім не хочу, щоб ургали вбили мою дружину та сина.

— Усіх жінок та дітей вивезуть із міста й надійно сховають, — відповів Аджихад. — А якщо ми зазнаємо поразки, то їх відведуть до Сурди. На жаль, це все, що я можу зробити.

— А Насуада теж покине місто? — зніяковіло перепитав помічник.

— Так, хоч їй зовсім цього не хотілося, — рішуче відповів володар. — Отож, незабаром ургали будуть тут. Ми знаємо, що їх дуже багато, але мусимо захищати Фартхен Дур. Поразка означатиме занепад наших народів. Загинуть вардени, гноми й ельфи. Цю битву не можна програти. Тому зараз час виконувати накази.

Усі тихо вийшли з кабінету й розійшлися хто куди: Йормундур рушив до казарм, Орик і Арія — до сходів, що вели під землю, а Ерагон із Сапфірою — униз, до однієї з чотирьох головних зал Тронжхейма. Незважаючи на досить ранню пору, місто-гора гуло, як розтривожений вулик. На вулицях юрмились перелякані люди, тягаючи за собою клунки з речами.

Раніше Ерагон уже брав участь у сутичках, йому навіть доводилось убивати, але майбутня битва його лякала. Юнакові, який міг здолати двох-трьох ворогів за допомогою меча або магії, вона здавалася надто великою. Ерагон і Сапфіра вийшли за стіни Тронжхейма й почали шукати гномів, які мусили їм допомогти.

— Може, вони з іншого боку міста? — припустив дракон, і друзі подалися на пошуки. Невдовзі вони таки побачили своїх помічників, що копирсалися в землі біля входу до одного з тунелів.

— Під нами глибокий прохід, — озвався стривожений ватажок. — Ми були б вдячні, якби ви допомогли нам його завалити.

— Добре, — кивнув Ерагон. — Головне, відійдіть подалі.

Зосередившись, юнак закликав магічну силу, збираючись зруйнувати слабкі стіни тунелю, адже треба було берегти енергію ще й на потім.

— Тріста делой! — прошепотів він, посилаючи магічні струмені вглиб тунелю. Але все було марно. Скеляста порода заважала їхньому проникненню. Та раптом глибоко внизу щось ворухнулося, і земля під ногами осіла. Щасливі гноми радісно щось загукали й кинулись обгороджувати западину камінням.

Перегодом юнак та Сапфіра засипали ще добру півдюжину тунелів. Закінчивши роботу, Ерагон мимохіть глянув на місто. Звідусіль линули потоки біженців, що тягли із собою величезні клунки. Їх супроводжувала дрібка воїнів. Та головні події розгорталися в нижній частині Тронжхейма, де збиралося військо, над яким майорів прапор із гербом варденів: білий дракон, що тримає троянду над опущеним мечем.

Воїни шикувалися мовчки, більша частина з них були озброєні тільки мечами й щитами, і зовсім небагато тримали в руках списи. У задніх лавах розташувалися лучники. А от майже всі гноми були в обладунках: сталеві кольчуги до колін, залізні шоломи, міцні чоботи. Вони мали на озброєнні мечі, щити, а також сокири.

Раптом від найдальшого флангу війська відокремилась невеличка постать і почала поволі наближатися до Ерагона та Сапфіри. Це був вірний Орик, так само закутий у бойову броню.

— Аджихад хоче, щоб ти приєднався до нас, — захекано сказав він. — Адже тунелів більше немає, до того ж на вас із Сапфірою чекає сніданок.

Парубок і дракон рушили слідом за Ориком до намету, де знайшли хліб, воду й кілька шматків в’яленого м’яса. Вони з’їли все без жодних нарікань, адже це було краще, ніж взагалі залишитись голодними.

Коли вони попоїли, Орик наказав їм почекати, а сам пірнув у лави вояків. Перегодом він повернувся в супроводі кількох гномів, щО тягли за собою бойові обладунки для прибульців.

— А це ще навіщо? — здивувався Ерагон, торкаючись важелезного залізяччя. Жодна людина не змогла б під час бою нормально рухатись із такою вагою.

— Подарунок від Ротгара, — задоволено пояснив гном. — Ці обладунки так довго лежали в наших сховищах, що ми ледь не забули про них. Вони виготовлені ще в епоху вершників!

— Гаразд, але навіщо вони мені? — перепитав юнак.

— Та ж це обладунки для твого дракона! — здивувався Орик. — Адже ти не пустиш його в бій незахищеним? До речі, повний набір обладунків для дракона, щоб ти знав, — дуже рідкісна річ!

«Обладунки для дракона! — подумки вжахнувся Ерагон. — Сапфіро, що ти на це скажеш?»

— А давай-но поміряєм! — із захватом вигукнула вона у відповідь.

Після доволі марудної вовтузні, а вбирання дракона в металеві шати — справа неабияк марудна, Ерагон з Ориком відійшли вбік, аби помилуватись своєю роботою. Усе вийшло якнайкраще: броня закривала дракона по самісінькі очі, і тільки крила залишались незахищеними.

— Ну як я тобі? — почув Ерагон глухий, немов із-під землі, голос.

— Потрясно! — відповів той.

— Для тебе в мене теж дещо є, — сказав Орик, збираючи рештки невикористаних обладунків. — Хоч ми й рідко виготовляємо зброю для людей, але дещо я все-таки знайшов…

Ерагон одягнув через голову міцний лускатий панцир зі шкіряною підкладкою, що, неначе спідниця, сягав йому до колін. Той важко ліг на плечі, побрязкуючи при кожному кроці, тож юнакові одразу ж довелося вдягти пояс із Зароком. На голову він начепив спочатку шкіряну шапочку, потім кольчужний підшоломник і нарешті шолом із золота й срібла. На передпліччя йому прикріпили нарукавники, ноги захистили спеціальними щитками, а руки — бойовими рукавицями. І врешті-решт гном вручив спантеличеному Ерагонові величезний меч із зображенням дуба.

Усі ці речі були дуже дорогі, тож юнак уклонився до землі й шанобливо сказав:

— Дякую, друже, тобі й твоєму королеві за цей безцінний подарунок!

— Почекай із подякою, — посміхнувся Орик. — Нехай ці обладунки спочатку допоможуть тобі під час бою.

Якраз у цю мить військо, що шикувалося поблизу них, несподівано рушило, розділившись на три колони. Ерагон розгублено глянув на гнома, але той тільки знизав плечима:

— Гадаю, нам саме час до них приєднатись.

Вони долучилися до однієї з колон, яка прямувала до стінки кратера. По дорозі юнак хотів був розпитатися про ургалів, але гном знав тільки те, що до ворогів було заслано розвідників. Невдовзі колона зупинилася біля зруйнованого тунелю, вихід до якого було завалено камінням.

— Мабуть, це одне з тих місць, де вони хочуть виманити ургалів на поверхню, — збагнула Сапфіра.

Гноми встромили в землю сотню жердин із ліхтарями. Вони утворили чималий острівець світла, що сяяв, неначе вечірнє сонце. Біля виходу з тунелю вояки розпалили багаття й почали гріти величезні казани зі смолою. Ерагон з огидою відвернувся. Такий спосіб боротьби — нехай навіть з ургалами! — видавався йому занадто жорстоким.

Нудячись між працьовитими гномами, Ерагон і собі спробував'їм допомогти, приєднавшись до гурту вояків, що рили траншеї. Сапфіра теж не сиділа на місці. Тим часом Орик уважно перевіряв, як будують барикади для лучників. Коли траншеї було вирито й укріплено колодами, Ерагон із драконом сіли трохи перепочити.

— Усі люди й гноми зараз на полі бою, — сказав Орик, умощуючись поруч. — Підходи до Тронжхейма перекрито. Ротгар очолив колону зліва від нас, а Аджихад повів ту, що попереду.

— А хто командує нашою? — поцікавився парубок.

— Йормундур, — буркнув гном і раптом аж підскочив від подиву: — А це що таке?

До них наближався озброєний мечем і щитом Мертаг, ведучи за собою вірного Торнака.

— Не хвилюйся! — гукнув юнак. — Аджихад звільнив мене з-під варти.

— А чого б це він тебе звільняв? — з недовірою спитав Орик.

— Він сказав, що це слушна нагода перевірити, чи в мене справді добрі наміри, — відповів Мертаг. — Мабуть, він іще й досі не вірить, що я не збирався заподіяти варденам шкоди.

Ерагон страшенно зрадів, що його приятель на свободі, адже той був неперевершеним бійцем.

— А звідки нам знати, що ти не брешеш? — скривився гном.

— Бо я так сказав, — раптом пролунав позаду голос Аджихада. Вбраний у бойову кірасу й озброєний мечем, він підійшов до них.

— Орик непогано тебе спорядив, — сказав Аджихад Ерагонові, відвівши його вбік.

— Авжеж, — зніяковів хлопець. — А що чути з тунелю?

— Нічого, — відповів Аджихад. — Один із близнюків залишається в Тронжхеймі. Він буде спостерігати за битвою й передаватиме нам інформацію через свого брата. Я знаю, що ти можеш спілкуватися на відстані, тож мені треба, аби ти переказував близнюкам усе, що бачиш, ну й, звісно, мої накази. Гаразд?

Ідея спілкуватися з близнюками не дуже сподобалась Ерагонові, але відмовити він не міг.

— І ще одне, — кивнув володар, — ти не піхотинець і не кавалерист, тебе взагалі важко зарахувати до будь-якого військового підрозділу, якими я звик керувати. Зрозуміло, в бою може всяке трапитись, але вам із драконом краще залишатися на землі. У повітрі ви будете надто гарною мішенню для лучників. Ти битимешся верхи на Сапфірі?

— Я ще не знаю, — відповів Ерагон, який ніколи раныше не бився верхи: не те що на драконі, але навіть на коні. — Навряд чи я когось дістану мечем, сидячи на Сапфірі. Хіба що там будуть ті ургали-велетні, які нас переслідували.

— А куди ж без них! — зітхнув Аджихад. — Але ти мусиш стерегтися, бо, якщо з тобою трапиться якесь лихо, це буде надто великою втратою для варденів.

Сказавши це, володар подався геть.

Ерагон повернувся до Орика з Мертагом і присів навпочіпки біля Сапфіри, впершись коліньми в щит. Усі застигли в очікуванні, як і сотні вояків довкола. Юнак мимохіть озирнувся, і його серце несамовито закалатало: неподалік від них стояла прекрасна Арія, озброєна мечем.

— Ти теж будеш битися? — гукнув до ельфійки Ерагон.

— У мене немає іншого вибору, — озвалась та.

— Але ж це небезпечно!

— Я не маленька дівчинка! — відповіла Арія. — Ельфи вчать військовій справі і чоловіків, і жінок. Тож я не одне з ваших безпорадних дівчисьок, які непритомніють від одного тільки вигляду зброї. І хоч я втратила яйце Сапфіри, я мушу відстояти власну честь, оберігаючи вас із драконом під час бою. Не забувай, що моя магічна сила куди більша, ніж сила будь-кого з присутніх. А якщо раптом з’явиться Смерк, хто буде з ним битись?

— Тоді бережи себе, — тихо сказав Ерагон. — Хоча б заради мене.

— Спробую, — невдоволено буркнула ельфійка. — Адже я твоя боржниця.

Юнак чомусь почервонів і відвернувся до Сапфіри.

— Що вона сказала? — ревниво спитав дракон.

— Та так, нічого, — відповів Ерагон.

Поринувши у власні думки, захисники мирної цитаделі сиділи в гнітючій тиші. У кратері Фартхен Дура поволі залягла темрява, яку де-не-де пронизували криваві спалахи ліхтарів та вогнищ, на яких кипіла смола. Ерагон розглядав візерунок на своїй кольчузі й час від часу потайки зиркав на ельфійку. Орик розмірено водив точилом по лезу своєї сокири, вряди-годи перевіряючи її гостроту, а Мертаг незворушно вдивлявся у далечінь.

Не раз і не два по табору пробігали гінці, і тоді воїни схоплювались на ноги, але тривога весь час була хибною. Напружене чекання дратувало військо, тож довкола лунали гнівні вигуки. Здавалося, у Фартхен Дурі завмерло все, навіть вітер. Принаймні дим від незліченних багать дуже дошкуляв.

Ніч повільно минала. Поле майбутньої битви завмерло. Довкола було тихо, як на цвинтарі. М’язи судомило від виснажливого чекання, а на повіки спадала важка дрімота.

— Уже пізно, — сказав нарешті Орик. — Лягаймо спати. У разі чого варта нас розбудить.

Мертаг щось буркнув у відповідь, але Ерагонові було байдуже. Він скрутився під крилом у дракона й підклав під голову щит. Засинаючи, юнак бачив, як Арія вартує неподалік, вдивляючись у довколишню темряву. Його сновидіння були заплутані й тривожні, і в них то тут то там зринали рогаті потвори. Юнак знову й знову чув низький голос, що весь час питав: «Ти готовий?». Ерагон стогнав уві сні. Він ніби марив наяву, аж доки чиясь рука обережно не торкнулась його плеча і юнак не прокинувся.

Битва під Фартхен Дуром

— Почалося, — сумно сказала Арія.

Вояки вкотре вишикувались в бойові шеренги. Орик заклопотано вимахував сокирою, розминаючи м’язи, а ельфіка поклала стрілу на лук.

— Кілька хвилин тому з тунелю повернувся розвідник, — пояснив Мертаг. — Ургали наближаються.

Обидва юнаки прикипіли поглядом до виходу з тунелю. Несподівано десь поруч пролунав вигук:

— Я чую їх!

Вояки завмерли, стискаючи зброю. Ніхто не рухався. Здавалося, ніхто навіть не дихав. Десь заіржав кінь…

І раптом повітря розітнули бойові вигуки — сила-силенна ургалів посунула з-під землі. Тієї ж миті гноми перекинули казани зі смолою, і кипляча рідина потекла в пащеку тунелю. Чудовиська завили від болю, замахали руками. За секунду в гарячу смолу полетіли смолоскипи, і в темному проваллі загуло жовтогаряче полум’я, обертаючи тунель на справжнісіньке пекло, в якому борсалися ургали. Ерагона знудило. Він відвернувся, але зрозумів, що скрізь відбувається те саме. Сховавши меча в піхви, він напнув тятиву свого лука.

Тим часом іще один загін ургалів оминув смоляний потік і по мертвих тілах своїх товаришів видерся нагору. Вони поновили бойовий порядок, рухаючись на захисників міста суцільною стіною. Коли Ерагон та Арія приєднались до шеренги лучників, що ховалася за частоколом, ті саме пустили в нападників хмару смертоносних стріл.

Бойовий порядок потвор зламався, але вони прикрилися щитами й витримали атаку. Лучники продовжували пускати стріли, проте вороги дуже швидко наближалися. Їх було так багато, що Ерагон аж розгубився. Хіба можна знищити стількох ургалів? Це здавалося неможливим. Тішити могло тільки те, що з-поміж нападників не було видно жодного вояка Галбаторікса.

Вороже військо являло собою суцільну масу, яка безперервно сунула з тунелю. Майоріли ворожі прапори, сурмили бойові сурми, скрізь лунали вигуки нападників. І ось ургали кинулись на частокіл, вкриваючи його своєю слизькою кров’ю й понівеченими тілами. Хмара чорних стріл полетіла через загорожу на військо варденів. Ерагон сховався за щитом, а Сапфіра прикрила голову. Стріли відлітали від її панцира, не завдаючи жодної шкоди.

Так чи так, частокіл на деякий час зупинив навалу ургалів. Захисники встигли згуртуватись і чекали наступної атаки. Невдовзі знову залунав бойовий клич і чудовиська посунули вперед. Атака була напрочуд рішучою, а ворожий натиск таким потужним, що передовий загін варденів не витримав його.

Коли ургали прорвали оборонні рубежі, головні сили обох армій нарешті зійшлися. Оглушливе ревіння перекрило решту звуків — розпочався жахливий бій.

Пускаючи в хід щелепи й пазурі, Сапфіра проривалась крізь військо ургалів. Її зуби були такими ж смертоносними, як і будь-який меч, а хвіст служив гігантською палицею. Сидячи верхи на драконі, Ерагон ледь устигав відбивати страшні удари й захищати крила дракона. Краєм ока парубок бачив, як Орик могутніми ударами сокири зносив ургалам голови. Поруч із ним бився Мертаг верхи на своєму вірному Торнаці. Коли юнак люто вимахував мечем, від якого не було порятунку, його обличчя спотворювала страшна гримаса. А неподалік від нього косила ворогів хоробра Арія.

Але ось один з ургалів ударив Сапфіру по лапі — його меч ковзнув по панциру й викресав цілий сніп іскор. Ерагон устиг дістати потвору мечем, але зброя застрягла між рогами нападника, тож юнакові довелося зіскочити додолу. І тут його миттю оточила юрба ургалів. «Сапфіро, допоможи!» — крикнув він, та було вже пізно: друзі опинилися надто далеко одне від одного.

— Джиєрда! — спересердя вигукнув Ерагон, і одного з нападників вдарила блискавка. Інших він вразив своїм мечем.

— Давай руку, бо їх надто багато! — раптом залунав у нього над головою голос Мертага, що сидів на коні. За мить обидва приятелі вже мчали до дракона, якого оточили розлючені ургали. Крила нещасної істоти були продірявлені списами, а нападники намагалися поцілити йому в очі.

Побачивши Сапфірину кров, Ерагон просто оскаженів. З диким ревом він злетів із коня й устромив меча в груди найближчого ургала, а далі вже ніщо не могло зупинити розлюченого юнака, який кинувся захищати свого друга. Його несподівана атака відвернула увагу нападників, і цим миттю скористався дракон, що розкидав розгублених потвор і пробився до свого господаря. Той, нарешті, знову опинився в сідлі, й вони знялися в повітря, аби оглянути панораму бою. Збуджений Ерагон увесь аж тремтів від завзяття, але дракон був надто виснажений. Трохи покружлявши в небі, вони різко кинулись униз, стинаючи на льоту ворожі голови. Заскочені зненацька, ургали спробувати були поцілити в дракона з луків, але не встигли, бо за мить той уже знову зник між хмарами.

Ерагон із Сапфірою повторили свій маневр і на іншому фланзі. Хитрість і швидкість Сапфіри разом із непроглядною темрявою збила войовничих зайд із пантелику, і ті крутилися на всі боки, чекаючи чергової смертельної атаки. Невдовзі в юнака не залишилося жодної стріли, й він почав використовувати магію, яку приберіг до слушного часу.

Повітряні атаки Сапфіри дозволяли бачити все поле бою, де біля трьох тунелів точилися запеклі сутички. Ворожі сили були розпорошені, оскільки не всім підрозділам ургалів пощастило вибратися з підземелля. Утім, вардени з гномами все одно не могли стримати їхньої навали, відступаючи все далі й далі до Тронжхейма. Їхні загони здавалися просто жалюгідними порівняно з грубою силою ворожої маси.

Ургали вкотре вишикувались під своїми бойовими знаменами, на кожному з яких був знак певного клану. Ерагон іще й досі ніяк не міг збагнути, хто ж саме керує наступом. Усе виглядало так, ніби клани зовсім не залежать один від одного й звідкілясь отримують накази про наступ. «Хотів би я знати, хто тут порядкує», — подумав юнак.

Пам’ятаючи прохання Аджихада, він постійно передавав інформацію з поля бою близнюкам. Їх неабияк зацікавила думка про невидимого лідера ургалів, але вони наказали допомогти Ротгарові, що саме опинився в дуже скрутному становищі.

Почувши про це, Сапфіра різко повернула до купки оточених ургалами гномів і спустилася прямо до їхнього короля. Вбраний у золоті обладунки, вів люто вимахував молотом над головами нападників. Утім, сили суперників були надто нерівні. Помітивши дракона, король аж засяяв від радощів, а вороги тим часом розгубилися. І ось уже гноми пішли в контрнаступ, відтісняючи ворога все далі й далі. До них долучився й Ерагон, кидаючи згори смертоносні блискавки.

Раз у раз поглядаючи на короля гномів, юнак був у захваті від його завзятості й сили. Отак треба захищати свою рідну землю! Виходить, Ерагонові казали правду, що жоден із нападників не може здолати гномів, коли вони разом. Ось і тепер, як тільки гримів бойовий молот Ротгара, довкола падали понівечені тіла ургалів. Бувало й так, що хоробрий правитель вихоплював зброю в якогось пораненого гнома й кидався з нею на ворогів. Така відвага й бойовий дух надихали Ерагона, і він намагався триматися поруч із Ротгаром.

Задивившись на короля, хлопець зробив невдалий випад мечем і ледь не вилетів із сідла. Перш ніж він випростався, один з ургалів таки зумів дістати його списом, тож бідолаха знову заточився, ледь не втративши пам’ять. Намагаючись прийти до тями, Ерагон різко похитав головою і раптом помітив поруч Анжелу. Підморгнувши юнакові, вона блискавичним рухом меча вразила нападника й кинулась у вир битви. Ошелешений Ерагон встиг також угледіти кота Солембума, що стрибнув слідом за своєю хазяйкою, обернувшись на кучерявого підлітка.

Помітивши стан Ерагона, Сапфіра знову знялася в повітря, аби той хоч трохи оговтався. Юнак іще раз оглянув поле бою: усе довкола вкривала сила-силенна ургалів, яких не могли зупинити ні Аджихад, ні Йормундур, ні Ротгар. Та й сам Ерагон почувався безсилим. Скількох потвор він зможе вразити своєю магією? Навіть маленька часточка цієї жахливої навали забрала б у нього стільки сил, що це було б звичайним самогубством.

Тим часом битва тривала. Вардени й гноми все більше знесилювались, а до ургалів прибували свіжі сили. Це був справжній жах. Ерагон і Сапфіра раз по раз кидалися на різні фланги, та ворогам це майже не дошкуляло. Юнак уже ледь тримався в сідлі, а дракон потерпав від численних ран.

Раптом під час іще однієї з атак до Ерагона озвалися близнюки.

«Під містом чутно якісь дивні звуки, — загукали вони. — Здається, ургали намагаються пробитися знизу. Треба негайно знищити всі тунелі під Тронжхеймом!»

Ерагон спересердя сплюнув, переказав повідомлення дракону, і вони вже хотіли були летіти на завдання, як неподалік з’явилася захекана Арія.

— Давай, залазь! — крикнув Ерагон, махаючи до ельфійки. Та спритно застрибнула драконові на спину, схопивши юнака за пояс. Сапфіра припала до землі, готуючись злетіти. Та саме цієї миті немов із-під землі з’явився якийсь осатанілий ургал і вдарив її сокирою в груди. Дракон заревів від болю, відчайдушно намагаючись відірватись від землі, але марно: нападник уже замахнувся, щоб завдати другого удару. Тоді ельфійка скинула долоню, і в ургала полетіла вогняна блискавка. Той завив і покотився по землі, а драконові нарешті пощастило злетіти.

— Як ти, Сапфіро? — спитав Ерагон.

— Нічого, виживу, — сумно пожартувала вона. — От тільки ця потвора розтрощила мій нагрудник, і тепер він заважає мені летіти.

— Ти зможеш віднести нас до печери?

— Принаймні спробую, — відповіла вона.

— Я допоможу твоєму драконові, — озвалась Арія. — А потім ми повернемось до бою, гаразд?

— Авжеж, — відповів Ерагон.

Невдовзі знеможена Сапфіра приземлилась біля їхньої печери, звідки за полем бою мали спостерігати близнюки. Та поблизу нікого не було. Придивившись пильніше до драконових грудей хлопець аж злякався. Обладунки були геть потрощені, тож бідолашній Сапфірі було важко не те що летіти, а навіть дихати.

— Тримайся, — поплескав він дракона по спині й побіг крізь арку. Він хотів глянути, чи є тут бодай одна жива душа. Роззирнувшись навсібіч, Ерагон раптом зрозумів, що опинився на самому початку Нескінченних Сходів. «Як же мені дістатися до підніжжя гори, туди, де прориваються ургали?» — гарячково думав юнак. Спускатися вниз пішки не було часу, тож Ерагон глянув на вузький транспортний жолоб праворуч від сходів. Не вагаючись, юнак схопив один зі шкіряних килимків і кинувся вперед.

Дно жолоба було гладесеньким, немов лаковане дерево. Учепившись у килимок, Ерагон мчав із шаленою швидкістю, не встигаючи навіть розгледіти написи на стінах. На крутих поворотах його заносило, шолом зі свистом розсікав повітря. Утім, попри скажену швидкість спуску, пройшло не менше десяти хвилин, доки юнак дістався до підніжжя гори й вилетів прямо на середину кришталевої зали.

Якийсь час він лежав нерухомо, намагаючись побороти напад нудоти, а потім швидко звівся й роззирнувся навсібіч. Куди ж тепер? Несподівано тишу розітнув вибух, підлога під ногами затремтіла й розлетілася на всі боки. У Ерагона задзвеніло у вухах, він витяг меча й розгублено позадкував углиб зали. «Що його робити? Тікати чи спробувати чимось затулити діру, доки в неї не полізли нападники?» — думав він, стискаючи зброю в руках. Тим часом крізь отвір уже почали дертися ургали. Та найжахливіше було те, що слідом за ними з'явилася постать, закута в чорний панцир.

Це був Смерк.

Однією рукою прибулець тримав меча з пам’ятною подряпиною від Аджихада, а в другій тьмяно виблискував щит. Темний шолом Смерка нагадував генеральський, а поверх панцира було накинуто довгий плащ зі зміїної луски. У його очах танцювали шалені бісики. Було видно, що ця людина звикла до безмежної влади й знущань над підлеглими.

Ерагон аж укляк від несподіванки. Він зрозумів, що про втечу годі й думати. Єдине, що він устиг зробити, — покликати Сапфіру. А Смерк тримався зовсім вільно. Він буркнув щось ургалам, і ті повільно оточили хлопця, зайнявши позиції в розтрощеній залі.

— Бачиш, мій юний вершнику, — просичав Смерк до Ерагона, — ми знову зустрілися. Дарма ти тікав із Джиліда. Цим ти тільки погіршив своє становище.

— Ти ніколи не візьмеш мене живим, — озвався юнак.

— Та невже? — звів брови прибулець. — Ну, це ми зараз побачимо. А де ж твій вірний Мертаг? Хто допоможе тобі цього разу?

«Звідки він знає про Мертага?» — вжахнувся Ерагон, але вголос сказав:

— Пам’ятаєш оту стрілу, що стирчала в тебе між очима? Гадаю, вона тобі сподобалась?

— Ти за неї заплатиш, — відповів Смерк. — А тепер кажи, де дракон.

— Авжеж, зараз! — зухвало скрикнув Ерагон.

— Тоді доведеться тебе змусити! — сказав прибулець, і його меч просвистів у повітрі. Ухиляючись від удару, Ерагон хотів був проникнути в думки Смерка, але той мав залізний захист. Уже наступним ударом Смерк влучив юнакові в ребра й пробив кольчугу. Крім того, він почав атакувати Ерагонову свідомість. Щоправда, за якусь мить Смерк пропустив випад супротивника, і на його стегні з’явилась багряна пляма. Він оскаженіло заревів і спрямував наступний удар Ерагонові в шию. Але Ерагон кинув у нього щит і встиг зачепити мечем по руці. Раптом захист Смеркової свідомості упав, і Ерагона заполонив шалений потік образів та думок цього грізного прибульця.

…Ось юний Смерк мандрує з родиною безлюдними степами. Плем’я вигнало їх, визнавши батька клятвопорушником. Тоді він мав інше ім’я, і мати лагідно наспівувала йому пісень, гладячи малого по волоссю…

…Ось він стоїть над могилою батьків, шкодуючи, що не загинув разом із ними. Потім знову бездумно блукає пустелею…

…Ось бідолаха знаходить пораненого чарівника, який, одужавши, вчить його магії, нарікши Пустельним Щуром. А далі розбійники вбивають старого, і він жахливо мститься, вперше в житті покликавши на допомогу темні сили зла, які відтоді заволоділи його душею й дали ім’я Смерк…

Аж раптом меч нападника, що весь цей час підступно підкрадався до парубка, вдарив його в спину, пробивши кольчугу. Ерагон похитнувся й повернув голову назад. Свідомість юнака затьмарилась. Він уже не чув, як радісно вигукнув Смерк і вишкірився в задоволеній посмішці. Гаряча кров стікала хлопцеві по спині. «Ну ось і все, — подумав він із жалем. — Кінець. Варденів із гномами буде розбито, Сапфіра здасться заради мене в полон, Арію знову схоплять… Але чому? І чи є на цьому світі справедливість? Де ж сили добра?»

Та раптом залу заполонило сліпуче світло. Магічний камінь, що лежав біля підніжжя гори, розлетівся на тисячу дрібних скалок, а посеред зали — о диво! — з’явилася Сапфіра, на якій гордо сиділа Арія! Волоссям ельфійки грався легкий вітерець, а зі зведеної вгору долоні ось-ось мало злетіти магічне проміння.

Заскочений зненацька, Смерк озирнувся і хотів був сказати закляття, але Ерагон з останніх сил несамовито скрикнув: «Брісінгр!».

Тієї ж миті Зарок у руці юнака спалахнув кривавим світлом, і вершник зробив блискавичний випад. Не вірячи власним очам, Смерк ухопився за лезо, що ввійшло йому прямо в груди. Він спробував щось сказати, та замість слів із його пащеки вирвалося звіряче ревіння. Його зброя впала на підлогу. Постать прибульця почала бліднути, стала якоюсь розмитою, аж доки зовсім не зникла з-перед очей вражених друзів. Так загинув Смерк.

Заточившись, Ерагон глянув на ельфійку, що кинулась була до нього, а потім усе попливло, і він втратив пам’ять.

Скорботний мудрець

Уривки Смеркових спогадів час від часу зринали в голові Ерагона. Його охопив вихор темних подій і почуттів, що поглинув усі думки. Поринувши в цю круговерть, юнак уже не розумів ані того, хто він, ані того, де зараз перебуває. Він був надто знесилений, щоб позбутися чужих образів, що скаламутили його розум. Образів жахливої смерті та страждань, які весь час поставали перед очима, аж доки його збурений дух не збунтувався.

Убиті за наказом Смерка невинні люди невпинно проходили крізь свідомість юнака. Від них годі було сховатись, годі було зупинити цей скорботний похід. Ерагон благав, аби хто-небудь забрав його з цього жахіття, та ніхто не міг вивести його звідти. Тепер юнак уже не дуже тямив, хто він: герой чи лиходій, вершник чи Смерк… Усе переплуталося в каламутному потоці чужих спогадів, у який Ерагон невпинно поринав — усе глибше й глибше.

Аж раптом кілька Ерагонових спогадів прорвалося крізь зловісну завісу, яку залишив по собі підступний Смерк. Усі події, починаючи з того часу, як він знайшов яйце Сапфіри, пропливли перед хлопцем у холодному світлі одкровення. Усі його злети й падіння, втрати й надбання, сумніви та надії… Учепившись за них думками, Ерагон уже не відпускав власного минулого, змагаючись із чужою пам’яттю, що поволі-поволі відступала. Невдовзі юнак почав перемагати, збираючи по піщинках власну суть, своє розкидане по кривавих світах єство, в єдину оболонку людської душі. Із глибин покинутого тіла вставав жахливий біль, який хтось іззовні намагався стримати.

«Іди до мене», — зненацька почув Ерагон чийсь голос.

Спочатку юнак злякався незнайомця, що намагався пробитись у його свідомість.

«Хто ти?» — спитав він, розуміючи, що саме власник цього голосу допомагає йому тамувати біль.

«Той, хто тобі допоможе, — озвалось у його свідомості. — Мене звати Скорботний Мудрець, і я можу тебе врятувати. Іди до мене, відкрийся мені й почуєш відповіді на всі свої питання».

«Але як? — у відчаї вигукнув Ерагон. — Як я тебе знайду? Де ти?»

«Іди разом з Арією до ельфів, — сказав Мудрець. — Але поквапся. Я чекаю на тебе вже багато років, і ось нарешті ти з’явився — переможець темряви на землі. Ти здолав Смерка, юначе, і багато хто тепер перед тобою в боргу».

«Мабуть, так, — погодився Ерагон. — Я неначе змінився, посівши те місце, про яке мені говорив Аджихад. Я став сильним і водночас незалежним від будь-якого деспота».

«Молодець, — пролунало звідкись згори. — Ти починаєш дещо розуміти, А тепер відпочивай, бо ти ще надто слабкий…»

Ерагон іще довго перебував у стані напівмарення, аж раптом незнайомий голос знову його збудив. Щоправда, тепер говорив хтось інший.

— Прокидайся! — гукнув він до хлопця. — Годі спати, Ерагоне!

Невдоволений юнак поворухнувся. Тепло, в яке він поринув, було дуже приємним, і він не хотів з ним розлучитися.

— Вставай, Арджетламе! — не вгавав голос. — Ти нам потрібен!

Юнак змусив себе розплющити очі й побачив, що лежить на ліжку, закутаний у м’які ковдри. Поруч на стільці сиділа знахарка.

— Як ти себе почуваєш? — запитала вона.

— Іще не знаю, — хрипло озвався Ерагон.

— Тоді лежи, — кивнула головою Анжела. — Бережи сили… На ось, випий.

Ерагон ковтнув холодного меду, й приємне тепло розлилося по тілу, а потім сягнуло затуманеного мозку.

«Сапфіро! — покликав він, сідаючи на ліжку. — Де всі? Де Арія?..»

Голова юнакові запаморочилась, і він упав назад, заплющивши очі й відчуваючи приступ нудоти.

— Що з Сапфірою? З нею все гаразд? Ургали перемагали… вона падала… Арія!

— Усі живі-здорові, — заспокоїла його знахарка. — І з нетерпінням чекають на твоє повернення. Хочеш із ними побачитись?

Ерагон кивнув. Знахарка підвелася й прочинила двері. Арія та Мертаг мовчки увійшли до кімнати, а Сапфіра лише просунула голову, бо їй тут було затісно.

— Я радий, що з тобою все гаразд, — посміхнувся юнак до неї. — Я пам’ятаю, як ти дихала вогнем на тих чудовиськ…

— Та нівроку! — посміхнувся дракон. — Ото вже повоювали!

Тим часом Ерагон помітив, що в ельфійки забинтовано руку, а в Мертага голову.

— Що з вами, друзі? — захвилювався він.

— Дрібниці. Головне, що ми таки перемогли! — відповів Мертаг. — Коли ти вразив Смерка, клани ургалів несподівано пішли один проти одного, так ніби з них спало якесь закляття. Уявляєш? Їхнє військо, втративши єдність, розпалося на окремі купки, і ми їх розбили!

— Усіх? — спитав Ерагон.

— Ні, — похитав головою юнак. — Багато поховалося по тунелях. Вардени та гноми зараз їх звідти викурюють. Я допомагав, аж доки не отримав від однієї з потвор по голові й не опинився тут.

— То тебе вже не кинуть до в’язниці? — не йняв віри Ерагон.

— Гадаю, що так, — скривився друг. — Зараз ніхто про це не думає, усі прийдуть до тями після битви. До речі, скрізь тільки й говорять про твою перемогу над Смерком! Якби не ти, нас би точно розбили.

— А де були близнюки? — раптом згадав юнак. — Я не міг їх знайти, коли вони були потрібні.

— Може, билися з ургалами деінде? — знизав плечима Мертаг. — От їм і було не до тебе.

— Щось мені не віриться, — буркнув Ерагон і, ніяковіючи, нарешті звернувся до ельфійки: — Ну, а ви із Сапфірою?

— Коли ти попередив дракона про те, що зустрів Смерка, — почала Арія, — я ще звільняла Сапфіру з поламаних обладунків. А коли ми закінчили, то було вже пізно спускатися Нескінченними Сходами… От нам і довелося розбити священний камінь, аби якнайшвидше потрапити до тебе.

— Але чому його скалки нікого не поранили? — здивувався хлопець.

— Я загальмувала вибух, — пояснила дівчина. — Інакше б він тебе вбив.

— Ви всі й так ледь не загинули, — втрутилась Анжела. — Якби не я…

— Чи довго я тут лежу? — раптом схаменувся Ерагон.

— Усього півтори доби, — відповіла знахарка. — Тобі пощастило, що я була поруч, інакше ти одужав би не так швидко. Може, десь за півроку… Якби взагалі одужав…

Скинувши ковдру, хлопець крутнувся на місці, аби поглянути на спину. Але Анжела його зупинила.

— Ерагоне, — лагідно сказала вона. — Моя сила не така, як у Арії, до того ж я лікую травами. Тому, будь ласка, не рухайся так різко.

Збентежений хлопець обережно обмацав собі боки, потім спину… Зненацька його пальці торкнулися твердого рубця, який залишився на місці рани. Відмітина, подарована йому Смерком, тяглась від правого плеча аж до лівого стегна…

— Так, це жахлива ціна за перемогу, — співчутливо сказала Арія.

— Тепер ти схожий на мене, — посміхнувся Мертаг.

Ерагона охопило сум’яття, і він заплющив очі. То що, тепер він каліка? Та раптом у його голові зринуло видіння. «Юначе, думай про те, чого варта твоя перемога, — згадав він слова Скорботного Мудреця. — Ти позбавив землю зла. Крім тебе, цього ніхто не міг би зробити. Іди до мене, Ерагоне, і почуєш відповіді на всі свої питання».

— Я прийду, — прошепотів юнак. — Я скоро прийду…

Кінець першої книги.

Продовження історії читайте в «Найстаршому» —

другій книзі трилогії «Спадок»

Словник прадавньої мови

Оскільки Ерагон ще не надто добре володіє прадавньою мовою, ми подаємо його слова з певними змінами, щоб урятувати читача від жахливої граматики юнака, але слова інших героїв наведено без жодних змін.

Ай варден абр ду Шуртугалс гата ванта — Вершник-охоронець просить дозволу увійти

Айдайль — ранкова зоря

арджет — срібло

Аржетлам — срібна рука

Атра гул ай ун іліа тотр оно ун атра он о вейс сколір фра ротр! — Хай удача та щастя будуть завжди з тобою і оберігають від негараздів!

Бойтк Істалрі! — Спопелити вогнем!

брісінгр — вогонь

Вайзе хейл! — Зцілися!

вардени — охоронці

вірда — доля

вьондр — тонка рівна палиця

гарізла — світло

Гат ан рейза ду ракр! — Об'єднайтесь і покличте туман!

гедвей ігназія — сяюча долоня

Гойлот ду кніфр! — Затупити лезо!

Делой мой! — Земле, змінися!

делойс — рослина з фіолетовими квітами та зеленим листям

джиєрда — бити

Джиєрда тейра калфіс! — Переламайте їм ноги!

«Доміа абр Вірда» — «Вищість долі» (назва книги)

драс — місто

драумр копа — зважати на сновидіння

Ду Вельденварден — Ліс-охоронець

Ду Врангр Гата — Звивиста стежка

Ду грінд хойлдр! — Тримати ворота!

«Ду Сільбена Датія» — «Подих туманів» (назва пісні)

Ду Сундавар Фреор — Смерть Тіней

Едоксіл — Непереможний

Ейта! — Лети собі!

Маній! Вірда! Хугін! — Пам’ять! Доля! Думка!

Мої стенр! — Каменю, змінися!

Нагз рейза! — Підняти ковдру!

Остато Четова — Жалобна сага

Ріствакбейн — Місце скорботи (частку «бейн» ми зустрічаємо

і в назві столиці Імперії Урубейн, вона означає сум та скорботу)

сейтр — відьма

Скулблако, ека целобра оно ун онр Шуртугал не хайна. Атра носу вайсе фрісай! — Драконе, я шаную тебе й не хочу завдати шкоди ані тобі, ані твоєму вершникові. Будьмо друзями!

Стенр рейза! — Підняти камінь!

Тверр стенр ун атра ека хорна! — Пройди крізь каміння і дай мені почути!

тріста — бити; підминати

Тріста делой! — Зрушся, земле!

туата ду оротрім — приборкання мудрості дурня (один із рівнів навчання вершників)

Фетрблака, ека веонхата нейат хайна оно. Блака еом йет лам! — Пташко, я не зроблю тобі нічого злого. Сідай мені на руку!

Хелгрінд — Ворота Смерті

Шуртугал — вершник дракона

Мова гномів

Аз кнурл деімі лано! — Слідкуй за каменем!

Вол Турін — Нескінченні Сходи

Ісідар Мітрім — Зоряний Сапфір

Коста-мерна — Нижня заводь (назва озера)

Тронжхейм — Шолом Велетня (назва міста-гори)

Фархтен Дур — Наш Батько

Мова ургалів

Ітро Жада — Доля Повстанця

Content

Крістофер Паоліні
Ерагон

Пролог Тінь Смерка

Знахідка

Паланкарська долина

Казки про драконів

Подарунок долі

Пробудження

Чаювання вдвох

Сила імені

Майбутній мірошник

Чужинці в Карвахолі

Доленосний політ

Доля невинних

Ерагонові марення

Божевільне життя

Меч вершника

Виготовлення сідла

Терінсфорд

Громовиця

Одкровення в ЯзуацІ

Застереження

Магія — це просто

Дарет

Очима дракона

Пісня дороги

Знайомство з Тейрмом

Старий друг

Відьма й кіт-перевертень

Про навчання й таємні плани

Злодії в замку

Дорога помилка

У мареві сну

Майстер меча

У нетрях Драс-Леони

Слід олії

Шанувальники Хелгрінда

Помста разаків

Мертаг

Спадок вершника

Діамантова могила

Лови в Джиліді

Ду Сундавар Фреор

Битва зі Смерком

Воїн і лікар

Піщана вода

Річка Рамр

Хадарацька пустеля

Дорогу знайдено!

Поєдинок характерів

Втеча триває

Жахлива дилема

У пошуках відповіді

Слава Тронжхейма

Аджихад

Благослови дитя, Арджетламе!

Корінь мандрагори та язик тритона

Візит до короля гори

Випробування Арії

Поява Смерка

Битва під Фартхен Дуром

Скорботний мудрець

Словник прадавньої мови

Мова гномів

Мова ургалів