Христина Лукащук

Жити сьогодні

Передмова

Сконструювати спокій

Якби на титульній сторінці рукопису не стояло ім’я Христини Лукащук, я б нізащо не здогадалася, що цей роман написала саме вона. Хто завгодно, тільки не вона. Не авторка відверто епатажної «Курви», пристрасті довкола якої не вщухають досі…

У серці оповіді – він. Талановитий архітектор, який проектує японський сад, де все покликане дихати спокоєм. Власне, він конструює спокій із води та каміння. А сам його не знає – щось злостить і дратує чоловіка, але що? Кава, яка збігла, «утворивши на плиті чудернацьку темно-коричневу пляму й згасивши вогонь»? Загублена улюблена краватка «з натурального червоного шовку, розписана вручну маленькими і великими темно-синіми, майже фіолетовими огірками»? Чи випадково знайдений у кишені папірець із номером телефону, за яким слід було задзвонити ще вчора? Він знайшов відповідь. От тільки доля постановила інакше. Дощ як із цебра, розмита дорога, сліпуче світло фар… Усе скінчено, навіть не розпочавшись.

Утім, авторка не йде торованим шляхом, змальовуючи мандрівку героя потойбіччям. Про нього згадують-розпові-дають люди, в житті яких він залишив слід. Жінки, яких кохав і які кохали його. Та жодна не зробилася з ним щасливою, не відчула себе єдиною, обраною назавжди. Він не встиг визначитися з майбутнім. Жити сьогодні? Чому це питання постає лише на порозі смерті?

У цій книжці дивним чином відсутні імена персонажів. Та вони їм не потрібні, як не знадобляться й читачу, аби запам’ятати героїв і непомітно залюбитися в них. Бо що є імена? Ми повторюємо чужі помилки, проживаємо життя інших, маючи їх за свої. Можна послуговуватися сотнею імен – по одному за кожного, кого спіткали ті самі втрати та невдачі. Кожного, хто тут заплутався, там загубився і зрештою нікуди не встиг. Кожного, хто заслуговує на другий шанс.

Ласкаво просимо до знайомства з новою Христиною Лукащук – ніжною, ліричною, та від того не менш сміливою й непередбачуваною. Здатною дивувати й надихати. Не знаю, як ви, а я собі обіцяю: жити сьогодні!

Вікторія Гранецька, письменниця.

Розділ І

Наче такий, як усі

1

Він катастрофічно запізнювався. Будильник, який, він це добре пам’ятав, ще звечора поставив на шосту тридцять, зловісно мовчав.

І чому – саме сьогодні? Саме в такий визначальний для нього день? День, на який він так давно чекав, докладаючи стільки сил, знань, умінь. Що заради нього зумів знехтувати багатьма речами, від яких його ровесники зазвичай діставали насолоду.

Він не процвиндрював за пивом недільних вечорів, не гайнував часу у стрип-клубах, не витрачав грошей на нікому не потрібний брендовий одяг. Не заощаджував на дорожезного позашляховика, який у своєму житті так і не побачить справжнього бездоріжжя, не впадав за довгоногими красунями, не вештався модними курортами й не обставлявся дизайнерськими витребеньками, від яких доводилось би весь час відганяти дітей, аби не замацували їх пальцями. Не наймав ані хатньої працівниці, ані кухарки.

Дощ стояв непробивною стіною. Здавалося, небеса змовилися зі земними капосниками. Як на зло, саме сьогодні закінчилися леза для його станка, а звичайної електричної бритви, як у нормальних людей, у нього не було, як не було ще багатьох різних речей, які є практично в кожного. В нього не було електрочайника, зате була стара мідна джезва для кави з дерев’яною ручкою. Бо тільки в такій посудині з химерними малюнками на округлих боках, що й самі забули своє походження і радше створені були якимось майстром просто під настрій, а не з метою відобразити певну епоху, варилася найсмачніша й найароматніша на світі кава.

Таке в нього було все – настроєве. Він не мав людського ліжка, тільки лави з височенними спинками, що за потреби могли служити міжкімнатною перегородкою, які стояли колись у старому, кінця шістнадцятого століття, костелі і мали бути відреставровані, та чомусь опинилися тут. І тепер він, підмостивши під голову маленьку подущину ще зі свого дитинства і вкрившись вовняним картатим коцом, бачив таємничі, сповнені готичної величі й помахів янгольських крил, сни. Після тих снів його не покидало усвідомлення, що хтось завжди є поруч, що хтось завжди стежить за його вчинками, проте не втручається в них.

На стінах висіли гравюри, походження яких ніхто не знав. Це були дивні гравюри. Точніше, дивними були малюнки на них. Чарівливо красиві та досконалі тіла людей із великими крилами на спинах. І попри побожне поклоніння перед цими ангелами з’являлося не знати звідки плотолюбне, сороміцьке бажання. І хоч як його проганяй, воно все одно наростало, породжуючи ніжну нестримність. Тому він ніколи їх не розглядав. Були ще вазони у величезних глиняних, ручної роботи, горщиках. Такі горщики неможливо зліпити на гончарному крузі, сидячи на лаві. Їх завжди робили двоє чоловіків. Один сидів і ногою розкручував круг, а інший, звисаючи зі стелі і мало не занурюючись усім тілом у посудину, витягував стінки виробу. І чи то від тепла людських долонь, що виготовили той горщик, чи від вдало обраного місця квіти розросталися напрочуд швидко. Гості, а надто жінки, надивуватися не могли, не давали спокою запитаннями, що ж він таке робить, аби листя було туге і аж до чорноти зелене від власного соку. А коли відповідав, що нічого, вони всякчас гнівалися на нього, розчаровано закопиливши губки. Тому навчився вдовольняти їхню жіночу допитливість небилицями.

– Беру настояну дощову воду, яку збираю в спеціальні діжки та балії, що стоять під ринвами з чотирьох кутів хати.

Такі балії і бочки справді існували, і це надавало його оповідкам правдоподібності.

– Кладу в неї голубиний послід, розмішую дерев’яною ложкою, аж доки розчиниться, додаю попелу, бажано з дерев листяних порід. Але найважливіший складник – це кавовий фус, до того ж краще зі звареної, а не запареної кави.

Жінки аж ніжки стуляли від захоплення, присідали від здивування і… бралися випитувати, хто ж йому таке нарадив.

Що він міг відповісти, коли й сам не знав, як воно таке в голову збрело? Але всім цей рецепт подобався. Він так ніколи й не довідався – робили вони поливу за його порадою чи ні. «Але рослинам така суміш зашкодити не могла», – тверезо розмірковував він.

З посуду в нього теж не дублювався жоден предмет. Шість горняток. Але всі вони не просто різної форми чи кольору, а з різних епох. І від того, яке горня опиниться вранці в руках, залежав настрій усього прийдешнього дня.

Його кава збігла, згасивши вогонь і утворивши на газовій плиті чудернацьку темно-коричневу пляму. Запах свіжого напою лоскотав ніздрі і злостив. На кухні раптом стало холодно, вогко й незатишно. До біса, вип’ю кави дорогою на першій-ліпшій бензозаправці. Авжеж, вона не буде така ароматна і запашна, як у нього, – без дрібочок меленого чорного перцю й цинамону. Продукти нехитрі і, напевно ж, є в кожній кнайпі, але важливо вгадати правильні пропорції. Для цього потрібні роки. А в них (у барменів з придорожніх кнайп), аби цієї ж миті зварити йому правильної кави, такого досвіду просто не може бути.

Краватка, яку ще вчора, він міг заприсягтися, бачив на спинці крісла, теж зникла, мов корова язиком злизала. Вирішив купити на тій же заправці. Звісно ж, він не знайде там саме такої – з натурального червоного шовку, розписаної вручну маленькими і великими темно-синіми, майже фіолетовими огірками. Батьків подарунок у день захисту диплома. Батька вже кілька років нема, а як би хотілося, щоб він розділив із ним цей важливий день. Тим більше, що звідусіль наїде сила журналістів, і подію мають транслювати в прямому ефірі. Надіявся, що батько, хоч де б він зараз був, зможе долучитися до цього дійства.

Дощ періщив як із цебра. Волога почала просякати крізь стіни. З нещільних вікон крапало на підлогу. Він кинув у чималеньку калабаню зашкарублу ганчірку для миття підлоги, яку вже давно не використовував за призначенням. О, хоч щось добре, ввечері повернеться і саме буде нагода помити підлогу.

Крізь зливу, що дедалі посилювалася, не було видно світу Божого, як казала його бабця. І він пригадав, як у далекому минулому вони сиділи в цій же, але теплій затишній хаті, і він, притулившись до неї (біля бабусі завжди чомусь робилося спокійно і затишно на душі), заплющував очі і слухав-дослухався, як гримлять небеса. Тоді бабця, зачекавши, коли вщухне грім, казала: «Ну й негода. Таке буває, коли дівчата, які позбулися своєї цноти ще до весілля, виходять заміж». «То скільки ж їх нині має виходити заміж?» – думав він, дивлячись на потемнілу від каламутних струменів води шибку.

Неголений, у намоклому піджаку, що тепер мішком висів на його плечах, у мештах, повних багнюки і готових ось-ось розлізтися, він усе-таки зумів добратися до першої бензозаправної станції. Ще недавно дороге й елегантне вбрання мало смішний і жалюгідний вигляд. Він був майже щасливий, що така ж доля не спіткала і червоної, з натурального шовку, краватки. За такої негоди вона б умить перетворилася на шматину з темно-синіми, майже фіолетовими, великими і малими огірками.

Якась огрядна жіночка завбачливо відступила, щоб не забруднитися, коли він проходив повз неї, хоч сама була не чистіша, та ще й провела здивованим поглядом. Роззирнувся. Нечисленні покупці маленької крамнички на заправці всі як один витріщилися на нього.

– Чого вирячилися, – накинувся він на них. – Що, ніколи не бачили мокрого чоловіка? Мокрого, неголеного і злого, – вже майже тихо добавив він, зустрівшись із велетенськими, вологими від дощу, проникливими очима маленької дівчинки з русявим волоссячком, заплетеним у дві тугі кіски. На кінчиках кожної з них були геть змоклі блакитні паперові квітки, що дуже пасували до її жовтого, мов яєчний жовток, дощовика і таких само жовтих, тільки в дрібну синю цяточку, гумачків.

– Дядьку, ви мертвий? – не відриваючи від нього своїх широко розплющених очей, запитала вона.

Йому аж заціпило. Брови полізли на чоло. Слідом за ними почали виповзати очі з орбіт. Ще тільки цього бракувало! Невже він таки пропустив щось украй важливе у своєму гардеробі?

– Чому, по-твоєму, я маю бути мертвим? – зацікавлено і з удаваною веселістю спитав він у дівчинки, яка так і прикипіла до нього поглядом.

Хотів було наблизитися до неї, присісти навпочіпки, щоб їхні очі опинилися на одному рівні, проте несподівано вона, а також дідусь, якого вона й далі міцно тримала за руку, огрядна жіночка, двоє працівників бензозаправної станції, чоловік у воєнній плащ-палатці, який стояв мов острів посеред озера, що натекло з нього, – всі враз, наче за командою, відсахнулися.

Він вирішив не рухатись і стояти там, де стоїть, але хай там що таки отримати відповідь на своє запитання.

– Поглянь, – дівча простягнуло вільну руку в його бік і маленьким пальчиком вказала на груди. За тим пальчиком потягнулися погляди всіх присутніх.

Він стояв, пришпилений тими поглядами, і йому нічого не залишалось, як і собі подивитися на власні груди.

Переляк, розгубленість, очевидність побаченого і вперте небажання це усвідомлювати. Він сполотнів, ставши таким, як і його колись біла сорочка, посеред якої тепер розквітла криваво-червона пляма. Відрухово, мов у фільмі з уповільненими кадрами, почав обмацувати на собі ту криваву квітку. Начебто без дірок. Витягнув з-під поли скривавлену руку. Підніс до носа.

Навколо всі завмерли, затамувавши дихання. Шалений дощ витанцьовував дикий пасодобль на широких вітринах. Він, мов собака, спершу поволі принюхувався, аж раптом різко втягнув у себе червоний запах. Усі присутні, мов за командою, зробили так само. Він затримав подих, обвів своїх глядачів пильним поглядом, різко видихнув. Відразу ж пролунало п’ять коротких, мов постріли, видихів. Русява дівчинка завмерла. Вона не вдихала і не видихала разом з усіма.

Далі він обережно, ніби боявся обпектися, торкнувся пальцем до червоної плями, підніс до рота, лизнув і… вибухнув реготом.

– Та це ж ручка, моя чорнильна ручка, – реготав він, нишпорячи у внутрішній кишені. – Просто злетів ковпачок, і, коли намок піджак, уся туш протекла на сорочку в найбанальніший капілярний спосіб, – пояснював він присутнім походження кривавої плями в себе на грудях, трясучи над головою звичайнісінькою чорнильною ручкою. Тридцять років тому такі продавалися на кожному кроці. – Це нею я підписував свої роботи і сьогодні збирався роздавати автографи після прес-конференції, на яку я, до речі, – він із жахом глянув на годинник у себе на зап’ясті, – страшенно спізнююся.

– Чорт, чорт! – вигукував він, махаючи рукою й дмухаючи на годинник, немов намагаючись його оживити і, якби це було можливо, зробити штучне дихання. – Та він же геть намок, – не вгавав чоловік, зблизька розглядаючи свою знахідку. – Боже, та це ж справжній механічний годинник, який залишився у спадок від дідуся. Що ж я накоїв, тепер він, мабуть, зупиниться, – говорив чи то до годинника, чи сам до себе. – Що за день? – спересердя сплюнув і тієї ж миті згадав про юне створіння. – Пробач, – стиха звернувся до дівчинки.

Люди не розходились, але вже намагались усміхатися. Лише дівчинка не відводила від нього своїх блакитних очисьок.

– То ти живий?

– Та вгамуйся вже ти. Завела – живий, живий. Хіба сама не бачиш, що він живий-живісінький? Живішого не буває, – бурмочучи радше до себе, прогундосив дідусь, бо, правду кажучи, в дівчати були такі великі й чисті янгольські очі, аж не випадало її сварити.

– Ні, не бачу, – сухо відповіла мала, забрала долоньку з дідусевої руки і, не зважаючи більше ні на кого, побігла до виходу.

– Та куди ж ти? Ноги промочиш! Зачекай, поки злива вщухне, бо дістанеться мені на горіхи від твоєї матері.

– Уже вщухла, – на льоту проспівало дівча, і щойно ступило за двері, дощ й справді вщух.

– Горнятко кави, звареної і без цукру.

– Може, з кардамоном?

– Так, можна, – не зауважуючи глузливого тону бармена, зрадів він.

– А смоли гарячої? Де я вам візьму звареної кави, як у мене тільки апарат стоїть – я йому таблетку спресовану, а він мені каву. Ви з якого світу, чоловіче? – промовисто-підозріливо, та не без інтересу, запитала жінка, хто стояла на касі і водночас виконувала роль бармена, кельнера й продавця всілякої всячини.

Він спантеличено підвів на неї очі і, не моргаючи, вдивлявся в її, судячи з чорних кіл під очима, невиспане обличчя. «Ах, так, це ж цілодобова бензозаправна станція, тож і крамниця працює цілодобово. Мабуть, вона тут цілу ніч працювала, тому така недобра», – подумав він і майже з ніжністю подивився в її, колись, імовірно, голубі, мов ранковий вітер, очі, які тепер вицвілими пелюшками висіли навпроти нього.

І хтозна: може, цій продавчині в око залетіла якась порошинка, а може, вона встигла зауважити ніжність у його очах, якої не бачила останні років зо двадцять, відколи вийшла заміж і приїхала до цього містечка, чи, може, тому, що ось-ось мав би остаточно вщухнути дощ й визирнуло б сонце. Ледь повагавшись, вона гукнула йому наздогін:

– Зачекайте, добродію, я зараз хутенько щось придумаю. А запарена кава може бути? – проспівала вона.

Він, ще нічого не розуміючи, ствердно кивнув головою.

«Біда не в тім, що ти мене не любиш, – виводила вона біля кавового апарата, вміло пораючись у своєму володінні. – Зараз буде кава, голубчику, буде тобі кава, така, як ти хочеш… Біда у тім, що я тебе не можу розлюбити», – закінчила вона на одному диханні, і він з приємністю зауважив, що в жінки на диво живий голос і міг би належати відомій співачці. Вона легко, немов усе життя тільки це й робила, розірвала пакет фільтра, викинула таблетку спресованої кави в керамічне горня, розтовкла її і залила окропом.

– Ось. Так, як ви й просили. Майже.

Вона цнотливо опустила очі і зашарілась. Видно було, що жінка не кокетує, що їй просто захотілося догодити цьому дивному молодикові.

Він, досі дивуючись зі зміни її настрою, простягнув руку за кавою.

– Скільки коштує така кава? – схаменувся він.

– Як і звичайна. Ще й на цукрі зекономила, – всміхнулася, і на її щоках з’явилися дві несміливі ямочки.

Так і є, він забув гаманець у старому піджаку. Гарячково себе обмацував, сподіваючись його таки знайти. По черзі запихав руку в кожну кишеню, намагаючись намацати бодай дріб’язок. Має ж у нього бути при собі хоча б кілька гривень. Зрештою, він безпорадно розвів руками, аж раптом на підлогу випав шматок паперу. Кинувся піднімати і завмер, мов укопаний. Дивився на нього, як на метеорит, а не аркуш, вирваний з блокнота. Нагнувся. Простягнув руку і його наче струмом вразило. Як він міг забути? Як він міг забути про цей дзвінок? Учора, вже пізно вночі, зателефонувала якась жінка і сказала, що його подруга просить якнайшвидше приїхати, бо їй необхідно йому сказати щось дуже важливе. А напередодні вона ходила до лікаря, принаймні казала, що мусить піти, бо недобре почувається, а ще за день перед тим – вони посварилися. Думав, що перемелеться і завтра вони помиряться, але ж ця його робота, презентація, клята виставка. Необхідно було як слід підготуватись, аби не підвести людей, з якими працював, – це ж справа всього його життя. Тому кілька останніх днів він практично жив у своїй майстерні, підписуючи, підправляючи, підчищаючи дрібні і, на перший погляд, непомітні ґанджі. Проте знав, що на презентацію прибудуть розмаїті фахівці і люди, які не подарують йому тих огріхів.

Насправді майстернею він називав стареньку батьківську хатину за містом, яку не хотів продавати, тому пристосував для роботи.

На змоклому клаптикові паперу був телефон, за яким він міг знайти свою подругу.

– У вас є… є у вас телефон? – затинаючись запитав він, уперше в житті шкодуючи, що не має, як усі нормальні люди, мобільного телефону. – Я можу від вас подзвонити? Мені дуже потрібно. А я за все розрахуюся, пізніше… Завтра, ні, ще сьогодні. Ввечері. До котрої ви працюєте?

Жінка трохи здивовано, проте мовчки, виставила телефонний апарат з-під ляди і підсунула до нього. Руки тремтіли, й він ніяк не міг потрапити пальцем у потрібну дірочку.

– Дозвольте, – вона обійшла прилавок, взяла з рук папірець і цифра за цифрою набрала номер. Пішли довгі гудки. Добре, хоч не зайнято. Простягла йому трубку: – Говоріть.

– Алло, люба, це ти? Так? Слава Богу! Я їду до тебе! Ні, не потрібно? Все добре? Ти можеш зачекати? Ти маєш мені щось сказати? Важливе? Страшенно? Не кажи мені зараз нічого. Я дуже погано тебе чую. Я скоро сам приїду, моє серденько. Я… пробач мені, забудь усе, що я тобі казав. Я теж хочу сказати тобі щось дуже важливе, голубонько моя. Цілую, бережи себе… – Він опустив важіль і так стояв із повислою в руці телефонною трубкою, нічого довкола себе не помічаючи. Ні того, що його кава вже давно охолола, ні того, що з телефонної трубки лунали короткі гудки, ні того, що жінка за прилавком втирає дрібні сльози розчулення, бо їй за життя ніхто таких слів не казав. Навіть по телефону.

2

Він мчав, не збавляючи швидкості ось уже півгодини. Судомно вчепившись у кермо, чоловік пильно стежив за дорогою. Поки не вдасться виїхати на асфальт, потрібно вважати на вибоїни і баюри, аби не лишити в них колеса. Дощ начебто вщух, але все одно мжичило. Волога налипала на лобове шкло, непомітно й підступно, вкриваючи його невидимою плівкою. Він увімкнув двірники, але стало ще гірше – в бачку закінчилася вода, що мала б змити той бруд. Шкло було каламутне і з розводами.

Аж ось і асфальт. Можливо, варто все-таки подумати над пропозицією менеджера й придбати собі майстерню, хай і на окраїні міста, але з нормальним під’їздом, і купити собі цей триклятий мобільник. Але тоді йому доведеться безконечно приймати гостей і відповідати на дзвінки. Зараз це робить його менеджер, але ж, зрештою, за це він йому і платить. Ще й, до речі, не мало.

Залишалося трохи більше тридцяти кілометрів. Треба постаратися якнайшвидше відбути презентацію та відкараскатися від надокучливих журналістів і псевдодрузів, спраглих фуршету й обіймів із ним перед камерами. А де ж були всі, коли він лише починав? Де були його, так звані, друзі, коли потребував підтримки, доброго слова, мовчазної віри, зрештою? Де були журналісти, коли хотів поділитися своїми пошуками та відкриттями зі світом? Ет, це все тепер не має жодного значення. Важливо те, що він вистояв. Тепер його всюди запрошують, усі шукають з ним нагоди зустрітися. Тепер тон розмов і напрямок думок задає він. І саме його цитують у розмаїтих журналах. З ним радяться і панькаються. Та про це теж не варто згадувати. Бо в нього є вона.

Він це зрозумів лишень сьогодні. Раптово, несподівано, спонтанно. За стільки років поруч. Його осяяло, що без неї нічого не має значення. Так, вони повинні одружитися. Негайно. І він має сказати про це перший. І скаже. Сьогодні ж. Не відкладаючи більше ні на день.

Як же він за нею скучив! Він на весь зріст потягнувся за кермом, як це лише дозволяло зробити водійське сидіння, і відчув майже фізичну її присутність. Як же він скучив за її розкішним каштановим волоссям, яке важким жмутком збирала на потилиці? Як любив розв’язувати стрічку й дивитись, як розсипається воно по плечах темно-кавовими пасмами. Любив зануритися в нього обличчям і вдихати рідні оксамитові запахи коханої жінки.

Він мрійливо заплющив очі й на повні груди вдихнув невидимий запах.

3

…Сьогодні в них був вихідний.

Із самого дитинства вони завжди були разом. Гуляли, бавилися, бешкетували. Разом відповідали за свої вчинки. Навіть нудьгували разом. Усі вже так звикли до їхньої дружби, що дивувалися, бачачи поодинці. Тепер вони повиростали і кожен мав власні обов’язки. Та, знаючи їхню взаємну прив’язаність, їх взяли в один відділ. Навіть відпустки вони брали в один час, задовго їх плануючи. Роботу свою любили, проте більше їм подобалося відпочивати.

Вихідні належали тільки їм. Ніхто й ніколи не контролював їх. Ніхто не знав, де вони пропадають, що роблять, про що розмовляють. Ніхто й ніколи не здогадувався, що насправді найбільшою радістю для них є спостерігати за людьми.

Вони зручно вмощувалися на завчасно облюбованій хмарині, звісивши ноги і попідкладавши під підборіддя кулаки, й заворожено роздивлялися дивний і не завжди зрозумілий світ.

Вони мали безмежні можливості. Ну, майже-майже безмежні. І насправді могли дуже багато. Спочатку вони роздивлялися з великої відстані землю так, що вона здавалась їм завбільшки з голубине яйце, далі – як футбольний м’яч. Потім вона скидалася на картинку зі супутника. Все ж дуже просто. Згодом вони бачили її, наче з літака. І тоді починалося найцікавіше. Милуватися земними краєвидами вони могли багато годин поспіль. Одного разу, захопившись, нерухомо пролежали всю свою відпустку. І не пошкодували. Ще кілька днів потому їм увижалися гори, оповиті серпанком туманів, гарячо-червоні, розпалені сонцем долини, вкутані, мов у шаль, у фіолет дивовижних тіней. Увижалися заплетені в коси землі темно-сині, аж чорні, стрічки річок. Увижались озера, на дні яких спочивали втоплені, пильновані днем, сни. Ввижалися ліси, які стояли на сторожі людських мрій, і все це в неймовірних, розмаїтих барвах, підсвічених сонцем з усіх можливих і неможливих ракурсів. У різну пору дня одне й те ж місце могло до невпізнаваності змінюватися багатством світла і тіней. Як же вони розуміли імпресіоністів, симпатією до яких перейнялися відразу після першого знайомства!

Можливо, саме завдяки цим художникам і відкрили для себе чар споглядання й можливість бачити те, повз що звичні люди проходять, не помічаючи. Вони навіть міркували, чи Моне часом не один із них. Але, хоч як до нього придивлялися – жодних натяків на крила. Він, напевне, не ангел, вирішили тоді вони, але й далі вивчали його достоту божественні пейзажі.

– Може, Альфред Сіслей, може, хоч він? Бо мені так і хочеться розчинитися, щоб назавжди залишитися на його полотні із золотою й хрусткою, мов обгортка з різдвяної цукерки, осені.

– Та що ти, що ти? І не думай. Уяви, що ми допіру починаємо. Скільки ще прекрасного ми можемо навчитись у людей, – палко переконував той, хто вищий на зріст. Щоб краще когось розгледіти, йому завжди доводилося присідати.

– Ренуар? Дега? Генрі Матісс? Можливо, Мауріце Деніс? – він зображав нас такими… Такими красивими й одухотвореними. З такими чуттєвими, тендітними, мрійливими обличчями… майже, як у людей. А якими тілами він нас обдарував, – не вгавав нижчий і перераховував усі чесноти, піднесено закотивши очі.

– Агов, повернися на небо, – високий дав йому щигля, щоб повернути друга до реальності.

Нижчий мерщій обдарував його стусаном. Він завжди був спритніший. І тепер, бешкетуючи, літав навколо свого неповороткого друга, задираючи йому довжелезну туніку з важкої білої тканини.

– А покажи-но, яке в тебе тіло, чи таке ж прекрасне, як на роботах Деніса? – і реготав від задоволення, бачачи, як довготелесий приятель, допомагаючи собі крильми, обіруч прикривав чималеньке, навіть дебеле, тіло, – соромливо, мов дівча.

І в кого він такий удався?

От менший був і справді доладний, немов намальований. Хоч-не-хоч, а мимоволі повіриш, що саме він і виконував роль натури для того імпресіоніста.

Так само вони відрізнялися й за характерами. Нижчий був романтиком, завжди в усьому вмів знайти щось хороше. Вищий – прагматик. Він ніколи бездумно не виконував забаганок свого друга, завжди все скрупульозно і відповідально перевіряв й обмірковував. Можливо, саме тому вони так органічно доповнювали один одного, уникаючи різних неприємностей.

Зараз вони лежали на облюбованій хмарині і спроквола споглядали на землю. Дощило. Та де там «дощило» – періщило мов із відра. Старший почав було обурюватися:

– Ходімо звідси, пошукаймо місце, де немає дощу. Завжди тебе тягне на якісь експерименти. До добра вони тебе не доведуть, затям…

– Та годі тобі. Вгамуйся. Поглянь краще на отого чоловіка з кавою. Може, побавимося з ним трохи?

Довготелесий замовк і з недовірою простежив за поглядом колеги, який аж тремтів із цікавості. Що він знайшов у звичайному чоловікові? «Теж мені дивина», – стиха буркнув довготелесий, проте взявся вмощуватися зручніше, аби нічого не проґавити. Менший мав хист знаходити неординарні особистості, навіть якщо на позір вони були геть звичайні.

– Як вважаєш, кава, що википіла на плитку і згасила вогонь, – це смішно? – обережно і беземоційно поцікавився менший.

– Не думаю, – так само безбарвно відповів більший.

– А мокрі сірники? А накрита газетою червона шовкова краватка в темно-сині, майже фіолетові, малі й великі огірки? А до нитки мокра маринарка? А багнюка в черевиках? А злостива кельнерка? Зажди, зажди ще мить. А тепер оця брунатно-червона пляма в нього на грудях. Невже не смішно? Ніскілечки? – розчаровано озирнувся на свого друга.

Той не завважив приятелевої іронії і не всміхнувся навіть для годиться, бодай кутиком уст. Він щось уважно вивчав.

– А ти часом не знаєш тієї малої, з туго заплетеними кісками? Он, унизу, біля твого об’єкта спостережень?

– Ні, не знаю, – розчаровано зізнався менший і, перекинувшись на спину, почав розглядати хмарки.

– Невже ти і в цьому хочеш знайти щось смішне? Кажу ж тобі, не смішно мені сьогодні чомусь. Може, все-таки підемо звідси, поки остаточно дня не змарнували…

Різке вищання гальм, розбите шкло, звук розсипаних скалок миттю обірвали їхню суперечку. Маркітний здогад промайнув у їхніх головах.

– Так, твоя правда, це зовсім не смішно.

– Ходімо, ходімо звідси. Думаю, нам доведеться за це відповісти, – вищий аж потемнішав від хвилювання. І додав: – Не вберегли…

– Але ж ми не винні, ми… в нас сьогодні вихідний, – полотніючи до білизни власної туніки, намагався виправдатися менший.

Вищий похмуро глянув на нього, але промовчав. Підхопився і рушив до Центру. Малий, потупившись, поплівся за ним.

4

Умить примчалася каретка «швидкої допомоги». Навколо вже стояли з увімкненими мигалками міліцейські авто.

Понівечену машину оточили люди. Збудження, страх, розпач, роздратування, злість витали над ними, мов надокучливий рій комарів. Усі щось вигукували, метушилися, махали руками. Всі ці люди були фахівцями, проте автокатастрофи і наглу смерть навіть вони не можуть споглядати спокійно.

Його довго не вдавалося витягнути з салону. Заклинили передні дверцята і ніяк не хотіли відчинятися. Із заднього сидіння теж годі було дістатися постраждалого – кермо втиснулося в груднину. Крісло теж деформувалося, його неможливо навіть відсунути назад. Без автогену немислимо було впоратися. Лікар зі «швидкої» простягнув руку, намагаючись намацати пульс.

– Живий! Живий, матері його. Де той клятий автоген? Зробіть що-небудь, він мені потрібен живий. До речі, хтось знає, хто цей чоловік, є якась інформація? Бодай якась. Усе може згодитися. Мені потрібно знати, яка в нього група крові, чорт його забирай. Він втратив багато крові. Занадто багато, – старий поважний лікар роздавав команди, не випускаючи з рота цибуха.

Він мав такий бувалий і авторитетний вигляд, що нікому й на гадку не спадало його не послухатися. Від нього й на крок не відходила молода жінка в білому, накрохмаленому халаті. З їхньої злагодженої роботи – без метушливих рухів і зайвих слів – було видно, що вони чудові лікарі і давно працюють у парі.

– Судячи із зім’ятого проспекту з його кишені, він їхав на презентацію відомого архітектора, – розглядаючи кольоровий аркуш, припустила лікарка.

– Що за архітектор? Викличте когось із організаторів, можливо, вдасться розпізнати цього божевільного? На такій швидкості врізатись у дерево. Самогубець, – під ніс бубонів лікар, хоч було очевидно, що він і не збирається злитися чи шукати винних. У нього одна мета й одне завдання – врятувати цього молодика, який, звісивши закривавлену голову, був ув’язнений у своїй машині.

– Це не самогубство. Сліди гальм від шин чітко вказують на те, що водій до останнього боровся зі швидкістю. Найімовірніше, він просто не впорався з керуванням, коли входив у поворот. Бачте, на цьому відрізку дорога доволі крута, хоч це не надто впадає в око. Можливо, він був втомлений чи щось відвернуло його увагу. Кажуть, тут дуже багато зайців, тому іноді водії посеред ночі влаштовують полювання «на фару» просто посеред дороги, – слідчий спробував було продемонструвати свою дотепність перед молодою жінкою.

Вона всміхнулася.

– Красивий він. І з обличчя видно, що добрий, – з тією ж таки усмішкою тихо прошепотіла.

– Я вражений, як може жінка, яка бачить мужчину якихось п’ять хвилин, стверджувати про його доброту, тим більше що цей чоловік однією ногою на тому світі, – ревниво дивувався слідчий.

Ця молода лікарка, яку він сприйняв за стажерку, вочевидь йому сподобалась. До того ж за тих-таки п’ять хвилин. «Цікаво, – подумав він, – чи можу я і про неї сказати, що вона – добра?»

Звісно, може. Бо якою ж може бути жінка з копицею гарячого волосся на голові, заплетеного в невеличку косу? Це, мабуть, аби не заважало працювати. Хіба може бути недоброю жінка з мигдалеподібними, ледь розкосими, очима зеленого, магнетичного кольору. Жінка з малесеньким акуратним тату у вигляді лука з натягнутою тятивою біля сьомого шийного хребця. Треба буде з’ясувати в криміналістів, що це за символ. Коли вона нагиналася над потерпілим, чоловік у формі встиг зауважити це татуювання за відгорнутим комірцем лікарського халату, під яким, як виявилося, нічого більше не було. І жінка, в якої золотистий пушок на обличчі загорається, коли на нього падає сонце. Він посміхнувся. Подумки. Тут така аварія, якої він уже кілька років не бачив, а він думає про пушок в неї на обличчі.

Посеред лікарняної палати, де він перебував уже добрий тиждень, так і не опритомнівши, стояли вони обоє – старий лікар і його помічниця.

– Лікарю, як ви думаєте, в нього є шанси? – вона затопила його своєю зеленню. – Я переконана – ви мусите це знати. Скажіть, ви завжди знаєте все наперед.

Він, думаючи щось своє, заперечливо похитав головою.

– Не знаю, хочеться вірити, що це не так, але здається, що тут утрутилися вищі сили. І в мене таке відчуття, що там, – він багатозначно звів погляд до неба, – саме вирішують його долю. В таких випадках ми, доню, на жаль, безсилі.

Він називав її донею відтоді, коли вона, ще геть юна, відразу після інституту, прийшла працювати до них за розподілом.

Вона глянула на нього майже побожно. Не раз він говорив дивні, часто нікому незрозумілі речі, а згодом виявлялося, що завжди мав рацію. І такими логічними здавалися тоді всі події, і вже нікого не дивувало, що старий лікар зумів усе передбачити.

5

Вона добре пам’ятає, як він скрушно хитав головою і тихо, майже нечутно, бубонів: «Не для тебе він, дитинко. Не для тебе». І ховав погляд. Бо їй так і не вдавалося повністю замаскувати синці під очима. Тому він просто уникав зустрітися з нею поглядом. Іноді на зап’ястях, а іноді й вище колін – це коли її молодий чоловік, за якого вона допіру вискочила заміж, заворожена неземним коханням і казками про доброго, молодого, вродливого та багатого принца, бив її ногами. Вона ж, щиро вірячи, що добро завжди перемагає зло, щодня стрімголов бігла з роботи додому, щоб приготувати коханому щось смачненьке, а він приходив у кращому разі далеко за північ, а то й під ранок, напідпитку і, зрозуміло, не голодний. Одного разу прийшов не сам – із подругами.

– Якщо ти так хочеш мене нагодувати, годуй. Усіх. – Стояв, похитуючись, у дверях і виклично намагався дивитись їй у вічі. Її немов спаралізувало і відібрало мову. Мало не зомліла. Заточилась.

– О, то ти ще й п’яна! Мерщій на кухню. Подай на стіл усе, що є. Не зганьби мене, – і, повернувшись до дівиць, що дурнувато хихотіли в нього за спиною, ледве втримуючись на своїх височенних підборах, широким жестом господаря запросив їх у хату.

– А що, не казав я, яка в мене дружина приборкана? – реготав, проводячи очима зсутулену постать, що впокорено простувала на кухню. – А ви не вірили. Як в Японії. Там, коли чоловіка додому приводить гейша, то дружина зобов’язана, низько вклонившись, подякувати їй і чемно прийняти з її рук свого коханого. – І знову зареготав. – А в мене гейш аж дві. – Обняв обох, притулив до себе, не забуваючи мацати їх при цьому за цицьки, які от-от готові були повипадати з тісних стаників.

Ця вечеря була останньою краплею.

Нагодувала їх усіх, та що там нагодувала – харчі змарнувала. О тій порі їсти їм уже не хотілося. Випивши ще трохи алкоголю, так і позасинали одне на одному. Щойно надворі почало сіріти, дівулі вхопили мешти – і мерщій із хати. Та ще й так тихо і діловито, що відразу видно – їм не вперше.

Вона неквапно зібрала валізу. Взяла найнеобхідніше. Сумним поглядом обвела свою кімнату і розплакалася. Шкода їй себе стало. Шкода своєї юності, обдурених надій, ніжності нерозтраченої, снів чорно-білих і постелі холодної. Шкода ночей самотніх, душі невиплаканої. Шкода тіла недокоханого. Тримала в руках свою улюблену книжку – та ніяк не хотіла влазити у валізу. Тоді виклала светр і поклала книжку. Не залишить йому нічого, що їй дороге. І жодної сльозинки не лишить. Тут же, стоячи на порозі, сльози й витерла. І вже тоді знала, що більше не плакатиме. Ні через нього, ні через когось іншого.

Коли зранку прийшла в лікарню, старий лікар подбав про те, щоб усіх завантажити роботою, аби не швендяли без діла і не ставили зайвих запитань. А запитань було чимало. Кожному хотілося взнати, чому це їхня царівна, завжди така горда й незалежна, іноді навіть трохи зверхня, сьогодні без косметики, з червоними очима і припухлими повіками, яких і за темними окулярами не сховати.

Вона сиділа за своїм столом і, втупившись невидющими очима в історії хвороб, бездумно-механічно гортала сторінки. Годину. Другу. Аж лікар не витримав:

– Доню, поплач. Я тебе дуже прошу. Поплач. Не гризи себе. Не їж себе сама зсередини. Він не вартий того. Доню, голубко, – він м’яко взяв її долоню у свою і, погладжуючи, вмовляв далі: – Плач, не соромся. Тут, крім мене, нема нікого, а як хочеш, то можеш іти додому. Але зажди, – він затнувся.

На мить його рука завмерла.

– Чекай-но, дитино, а тобі є куди йти?

Вона звела свої зелені, мов морська безодня, очі. Ніколи досі вони не були в неї такі каламутні і водночас глибокі.

– Нема, – тихо, приречено. Сховала зелень, сховалася сама. – А, можна, я якийсь час тут, у лікарні, поживу?

Тільки тепер він помітив у кутку під столом невеличку валізку. От старий телепень, як він досі її не зауважив! Теж мені ясновидець.

– Ти прости мені, старому і неуважному. Забігався, пробач.

– Та, ні, лікарю, це ви мені пробачте, – схопилась і кинулася до нього в обійми.

Від несподіванки йому аж погляд перехопило. Ніколи вона собі такого не дозволяла. Видно, страшенно їй погано. Отак і стояли посеред кабінету – застиглі, мов скульптурна композиція.

Він, боячись сполохати, намагався своїм теплом, ніжністю вселити в неї віру, спокій, якого вона зараз так потребувала.

Вона – боячись, аби не відсахнувся, не прогнав. Вбирала в себе його запах, запах неіснуючого прихистку, запах незнаної домівки.

Три тижні прожила вона в лікарні. Жодного слова. Жодного запитання. Жодного погляду. На початку четвертого підійшов до неї, однією рукою взяв її, іншою – валізу, і повів до себе.

– Оце твій дім.

Хлюпнула на нього зеленню своїх очей. Страху не було. Була пустка, в яку він боявся упасти і загубитися.

– …і я можу залишатись тут скільки мені буде потрібно? – дивлячись йому в очі запитала і… всміхнулася. – Тоді я зможу готувати вам їсти, – зраділа вона вже по-справжньому.

– Далась тобі та їжа, – задоволено пробурмотів він. – Що ж, починай.

Це було шість років тому. Шість довгих теплих років, які минули в трепетній турботі одне про одного і страхом, що може настати момент, коли їй доведеться покинути цю домівку. Вони прикипіли одне до одного всім серцем, знаходячи в цьому співіснуванні втіху, сенс і розраду в нелегких лікарняних буднів. Жодна жива душа в лікарні ні словом, ні поглядом не показала, що щось не так. Тільки одного разу санітар, який запав був на молоду лікарку, але дістав від неї гарбуза, тому не міг пробачити, що проміняла його – молодого й здорового – на сивочолого дідугана, наважився її зачепити. Притиснувши в темному коридорі, просичав у самісіньке вухо, але так, щоб почули ті, хто міг підслуховувати:

– Якщо вже геть зле буде і дід зовсім силу втратить, приходь до мене – я тобі так засад… – не встиг договорити, бо раптом різко, якось загрозливо рипнули двері, і з кабінету повільно вийшов старий лікар і так само повільно рушив в їхній бік.

Те, як неквапно наближався до них лікар, його впевнена хода і напружена, мов от-от готова була розірватися, тиша, його загрозливе сопіння примусило нахабу трохи позадкувати, він аж зіщулився.

– Що ти зробиш? Чим ти тут хизуєшся? – в його простому запитанні було стільки ненависті і погрози, що грайливий настрій санітара розчинився в темряві коридору, як маленька грудочка цукру у великому горняткові чаю.

– Та ні, лікарю, я пробував пожартувати. Пробачте мені, – помовчав. – Невдалий вийшов жарт, – пауза, – справді невдалий.

І тут на нього наче щось найшло – він кинувся до старого чоловіка, вхопив його за руку і почав нею трясти.

– Лікарю, простіть. Простіть мені. Не з-знаю, щ-що н-на м-мене н-найшло, – молодик аж захлинався, не перестаючи трясти лікареву руку.

Усі мовчали. Тож йому не залишалося нічого іншого, як, обсмикнувши свій зім’ятий від сутички з жінкою лікарняний халат, попробувати непомітно зникнути, розчинитися в повітрі чи провалитися в розчахнуту під ногами землю. Його ніхто не стримував, до нього ніхто більше не промовив жодного слова, але санітар біг так, наче за ним гнався вбивця.

– Перекажіть, – голосно звернувся лікар до темряви, – що коли ще раз побачу його біля своєї колеги, то, присягаюся, я пришию предмет його гордості йому ж до чола, щоб зручніше було хизуватися.

І всі, хто це почув, не мали жодного сумніву, що старий свою погрозу виконає.

6

– Що відповімо, коли спитають, де ми були і що робили в момент автокатастрофи? – ледве встигаючи за високим, запитував малий.

Високий ішов розмашистим кроком, не знаючи, що робити з руками, які вочевидь йому заважали. Зараз йому заважало все – власна довготелеса постать, молодість, раціоналізм, скептицизм, виваженість і прискіпливість. Заважало важке русяве волосся, яке неслухняними пасмами спадало на лице, затуляючи очі, заважали крила, які здавалися зайвими, як і все решта, якщо він примудрився проґавити таку банальну аварію.

Так, він не вміє, як його невисокий друг, красномовно висловлювати свої емоції, не вміє так зграбно рухатись і легко, невагомо здійматися вгору, не зворухнувши ні порошинки. Не вмів улесливо усміхатися, не вмів щиро, заразливо реготати, не вмів плакати, ридма ридати, як малий. Умів лише бурчати, мов дідисько, криво посміхатися, а злітаючи, продавлювати в хмарах ями, які негайно заповнювалися прозорою дощовою водою і в які він, приземляючись, неодмінно мав утелющитися, заляпуючи всіх навколо. Але в його грудях билося велике і безмежно добре серце, що про нього намагався думати якомога менше, аби не засміяли. Бо хоч на небі всі мають добрі серця, та доброта ця якась поміркована і виважена, беземоційна. Майже стерильна. А хіба це тоді доброта?

Він нісся до Центру, вдавлюючи важкою ходою ті-таки глибокі ями, що миттєво наповнювалися водою. Поки він дійде, то на землі, ймовірно, почнеться дощ. Менший ледве за ним устигав, благальним голосочком намагаючись достукатися до його поблажливого, розм’яклого від доброти серця. Іншим разом більший би вповільнив ходу чи навіть спинився, але не сьогодні. В душі він трохи злився на малого, адже саме він забив йому голову всілякими імпресіоністами з їхніми кольоровими видивами. Хоча частково таки погоджувався з малим, що сьогодні в них заслужений вихідний. Адже й ангели повинні з часу до часу відпочивати, адже відпочивши, вони по-новому починали сприймати події і здатні були креативніше підходити до розв’язання земних проблем.

Переконавши себе, що малий не може нести відповідальності за автокатастрофу, трохи стишив ходу.

Менший це одразу зауважив, підбіг і вже старався не відставати. Поділ його вбрання був забризканий водою, мокра тканина неприємно холодила ноги, але усвідомлення мовчазного примирення окрилювало.

– Що ж? Розкажемо все, що було, – виразно, в такт із кроками, артикулюючи кожне слово, відповів більший.

Цей чоловік устиг йому сподобатися, хоча спостерігав за ним геть недовго. Але ж він не любить сентиментів. Хіба що… Лише менший становить виняток. Але менший – це інша річ. Менший – це карма. Він не пам’ятає, щоб вони колись розлучалися. Це як друге його «я», його половинка. А, можливо, половинки можуть бути іншими. Він багато чув про половинки. Чув, що деякі люди завзято шукають ті половинки, хоча і не впевнені в їхньому існуванні. Він дивувався з їхньої непохитної віри. Ще дужче дивувався, коли ті упертюхи таки знаходили те, що шукали. Радів тоді за них, мов за рідних дітей. Хоча й це почуття було йому недоступне, але, спостерігаючи за людьми, розумів – любов до дітей – одна з найсильніших емоцій.

Не вмів тішитися за себе, тому з подвоєним ентузіазмом тішився за інших. Цей чоловік із заміського будинку привернув до себе його увагу дуже давно. Його поведінку було важко назвати типовою для людей. Зазвичай люди роблять щось для свого власного зиску, а цей чоловік завжди утне щось незрозуміле. І ніколи його вчинки не були однозначними. Коли чоловік брався за щось, то доводив до пуття чи принаймні до того моменту, коли хтось інший міг закінчити цю справу. Він, скажімо, ніколи не підгодовував на вулиці собак, і не гладив безпритульних котиків задля того, щоб справити приємне враження на незнайому даму, демонструючи свою тонку натуру й добру душу. Хоча, звісно, для нього, як і для багатьох інших чоловіків, не було таємницею, що саме така модель поведінки прокладає прямісіньку дорогу до серця милих жіночок, а згодом і до їхніх ліжок. Але доля чотириногих безпорадних друзів, викинутих кимось із дому, його цікавила аж ніяк не про людське око.

Одного разу він просто посеред площі підібрав двох собак, що безпомічно тулились один до одного, піднімаючи по черзі всі лапи. Надворі була зима. Він довго виходжував їх у себе в заміському будинку, щодня двічі долаючи чималу відстань, аби погодувати їх і… приласкати. Добрих кілька місяців довелося витратити, щоб повернути псам віру в двоногих створінь і привчити їх брати корм просто з рук. Згодом він відвіз їх до давніх приятелів своєї родини, які давно мешкали самі у великому домі. Старенькі дуже зраділи подарункові, бо тепер вони мали обов’язки і відчували себе потрібними. А це – чи не найголовніший стимул до життя. Він регулярно привозив грошенят на харчі чотириногим членам сім’ї. Старенькі ґречно заперечували, але, зрештою, таки приймали допомогу.

Так само, не чекаючи винагороди і вдячності, раз на тиждень, незважаючи ні на свою заклопотаність, ні на погоду, ні на бажання поніжитися в теплому ліжку, він щосуботи робив скромні закупи для своєї сусідки по заміському будинку, хоч та і словом не обмовилася про цю допомогу. Він знав, що в неї троє дітей. Знав, що будинок вона переписала на них, але знав і те, що жодна дитина не навідується з допомогою до матері, яка, поховавши чоловіка, не може дозволити собі купувати навіть найнеобхідніше, бо утримує великого розкішного білого перса з двома різнокольоровими очима – помаранчевим і голубим, і великого папугу, який умів розмовляти і декламувати дитячі вірші. Ці істоти рятували стареньку від самотності та й не могла вона їх вигнати на вулицю.

Робив завжди те, що наказувало сумління. Друзі і приятелі знали, що коли він щось пообіцяв, то гори переверне, але слова дотримається.

Іноді більший ангел замислювався: чи саме так він би вчинив на місці цього чоловіка, чи, можливо, були моменти, коли вартувало діяти інакше. Але ж як, годинами міркував він, я можу вважати, що правильно саме так, а не інакше, якщо я жоднісінького разу не був навіть близько в таких ситуаціях, які виникають у них на землі. Навіть тут, на небі, де так мало спокус і подій, нелегко дотримуватися всіх правил, але принаймні можна забутися і розслабитися. Що ж тоді мають робити ті, хто там, внизу, на землі.

Тому спостерігав за цим типом і, хоч як це дивно, щораз більше й більше проймався до нього симпатією. Бо був… чимось таки схожий на нього самого. Принаймні, якби мав стати людиною, то хотів би стати саме таким, – вирішив він про себе і втер скупу ангельську сльозу розчулення.

У них навіть звички були схожі. Така ж важка хода, однаковим різким жестом відкидали неслухняне волосся з обличчя. Обидва любили ходити босими по росі (на хмарах теж є роса) і годинами вдивлятися в нікуди.

Не міг змиритися, що більше може його не побачити. Не побачить, як він схилив голову над робочим столом і в запалі, виводячи якісь тільки йому одному зрозумілі лінії, схеми, дороги, стежки й стежечки зі сірого графіту, забуває про все на світі. Не побачить, як може отак сидіти і не підводити голови по шістнадцять годин без перерв на сон чи на їжу. Лишень кава, зварена у джезві з вибагливим візерунком, і багато, нестерпно багато, цигарок. А коли вирішував, що вже досить, то варив собі останню порцію кави, додаючи до неї солі на кінчику ножа, дрібку цукру, гвоздики і трішечки, зовсім крихтину, перцю. Запалював люльку з червоного дерева і від часу до часу випускав білий, густий від насиченого вишневого аромату дим, задоволено мружився, мов кіт, витягував ноги в домашніх капцях з надірваною підошвою, які давно пора було викинути на сміття, але не міг, бо були частиною історії цього старого, як світ, дому. Відкинувшись у старезному, оббитому зеленим сукном кріслі і попиваючи малесенькими, обережними ковтками каву, крізь примружені очі оцінював плоди своє праці. Останнім часом дедалі частіше був нею задоволений. Зараз він міг творити те, що йому справді подобалося. Це не могло не тішити. Тому в доброму гуморі він вкладався спати.

Та найбільше турбувало кремезного ангела те, що цей чоловік не встиг зробити багато із запланованого. І найприкріше – не встиг сказати своїй коханій найважливішого. Ні, він таки повинен отримати ще один шанс.

З такими думками ангел рішуче простував до Центру, сподіваючись вдало поговорити зі Старшим, і навіть думати не хотів про поразку. Він іще ніколи нікого не просив. У нього, на відміну від меншого ангела, не було хисту переконувати, і все одно він розраховував на удачу.

У Центр вони дісталися за лічені хвилини. Тут, як завжди, було тихо, хоч дуже метушливо. Можна уявити собі вулик, де всі кудись квапляться: одні прилітають, інші відлітають, але – безгучно. Жодного тобі дзижчання, шелесту змаху чи лопотіння крил, жодних вдихів чи видихів. Усі працюють злагоджено і чітко, мов єдиний організм. Тому на цих двох – одного великого, широкоплечого, з трохи зухвалим поглядом, і другого – меншого, заталапаного до колін, блакитноокого, ніхто не звертав уваги. Блакитноокий весь час зиркав на друга. Ще ніколи той не здавався таким рішучим і ще ніколи в нього не було такого дивного, затаєного сяйва в очах. Зустріч має бути принаймні цікавою. Підібгавши намоклі поли, менший рішуче ступив за більшим.

– Я вас слухаю, – пролунав спокійний і наче трішечки втомлений Голос, – у вас є п’ять хвилин, аби розповісти, що привело вас сюди. Якщо я не помиляюся (а він, себто Голос, не помилявся ніколи), у вас сьогодні вихідний і ви повинні відпочивати. Чи сталося щось таке, чого я не знаю? – спитав Голос так само спокійно і з такою інтонацією, що хотілося негайно викласти все, що було в тебе на серці.

– У нас і справді вихідний, але ми бачили, суто випадково бачили… тобто не бачили, як… – набравшись хоробрості, на одному подихові почав був менший, аби виручити друга.

Він-бо добре знав сором’язливість товариша і захотів будь-що йому допомогти.

– Дякую, не турбуйся, – ніжним, майже материнським, голосом виразно промовив більший, обережно відсуваючи зграбну постать малого, щоб самому опинитися віч-на-віч з Головним. – Це моя справа, тому говоритиму я. Тим більше що часу в нас обмаль, а сказати потрібно багато. Постараюся стисло, тільки найважливіше. Так-от, хоч це й не мій підопічний, проте я давно за ним спостерігаю. Це ж у нас не заборонено, – майже благально виправдовувався більший, відчуваючи, як піт бісером вкладається на верхній губі.

Він старався на це не зважати, хоча відчув, як його немов жаром обсипало і він ось-ось спалахне. Долоні змокріли і навіть пір’я на крилах злиплося. Та він говорив далі, й промова його ставала дедалі переконливішою, а навкруги стало ще тихіше, хоч здавалося, що така тиша взагалі неможлива. Чути було тільки єдине серцебиття, що з ним у ритм говорив більший. Він казав, що чоловік, який потрапив в автомобільну катастрофу, найменше на це заслуговує. Що він так довго йшов до цього дня, коли мала відбутися презентація його першої споруди офісного центру, яка ще до відкриття здобулася на кілька нагород і її визнано спорудою року, а його як автора – людиною року. Крім того, на цей день заплановано і відкриття виставки старожитностей. Цю колекцію збирали всі в їх родині, і він подарував її місцевому етнографічному музеєві. Музей, своєю чергою, висунув кандидатуру цього чоловіка на премію, бо з’ясувалося, що деякі експонати, які тепер стали надбанням всіх мешканців їхнього міста, не просто коштовні, вони – безцінні. І що тепер із нами хочуть укласти угоди про співпрацю найвідоміші музеї Європи. Це дасть чималі фінансові прибутки, що, відповідно, дозволить зберегти, відновити, законсервувати і відреставрувати значну колекцію рідкісних ікон, які досі зберігались у вологих, не пристосованих сховищах, іще трохи – і реліквії могли б назавжди втратити.

Він говорив, можливо, трохи заголосно і занадто емоційно. Але відведений йому час минав, а він ще не сказав найголовнішого. Спинився. Перевів подих. Глянув на малого.

Той стояв, мов застигла чудова льодяна скульптура, і весь час, поки говорив друг, його обличчя змінювалось, як водяне плесо. Спершу страх, потім здивування і зрештою захоплення та повага. Він пишався другом. Не знав, що його товариш має такі тверді переконання, і що в цього незграбного велета таке тендітне та вразливе серце. Він навіть почав був сполохано перебирати в пам’яті свої слова, чи не було серед них чогось, чим мимоволі міг образити кремезного ангела. Але, знову дослухавшись до палкої мови, зрозумів, що в цьому серці немає місця ні на образи, ні на порожні балачки.

Очі в меншого сяяли безмежним щастям, що додавало його приятелеві впевненості й натхнення. Відзначив про себе, що це неймовірно приємно, коли на тебе хтось отак дивиться – щиро й захоплено. Тим більше, якщо це твій друг.

– Ще багато можна розповідати про цього чоловіка. Він, звісно, не святий, як і, зрештою, всі люди, – несподівано трохи засмутився більший ангел. – Але коли я спостерігаю за його життям, то дістаю таку насолоду, наче читаю чудову книжку або милуюся настінними фресками великих майстрів середньовіччя, – тихо додав він і опустив очі.

Ураз посутеніло, наче надвечір’я зазирнуло у вікно, наче хтось випадково вимкнув світло. Запанувала мовчанка. Зараз має пролунати вердикт, і жодні сили не зможуть його змінити.

Два ангели: більший попереду і менший на півкроку позаду. Їхні погляди були напружені, мов натягнута тятива. Вони вдивлялися в присмерк. Тиша тиснула на барабанні перетинки, перед очима попливли кольорові кола, мов зграя рибок. Найдивнішим було те, що вони обидва бачили одну і ту ж зграйку.

Не витримавши напруги, менший тихенько, щоб не стривожити завмерлий простір, простягнув руку і вклав свою маленьку й холодну від хвилювання долоньку в долоню другові. Його рука була тепла і суха. Він ніжно та вдячно стиснув руку товариша, і приємний, зігріваючий спокій огорнув їх обох.

– Згода, у вас є два тижні, аби довести, що цей чоловік повинен отримати другий шанс, – пролунав той самий спокійний і трохи втомлений Голос. – Але не тому, що цей чоловік мене зацікавив, а тому, що ти його дуже переконливо захищав. Мені імпонує твоя віра. Віра здатна творити чудеса. Можете йти, в мене багато роботи, – сказав Голос і змовк.

Було очевидно, що більше на них ніхто не зверне уваги. Доведеться повертатись і вирішувати самостійно, що робити далі. Очевидно було й те, що більший ангел цілком перейнявся долею чоловіка з землі і що він зробить усе можливе, щоб вибороти йому другий шанс.

7

– Де я можу знайти лікарку, що опікується чоловіком, якого привезли сюди з місця автокатастрофи два дні тому? – тихо, майже сором’язливо, запитав слідчий у чергової приймального відділення лікарні «швидкої допомоги».

Це була єдина лікарня такого високого рівня в їхньому місті, тож навколо безконечно хтось щось запитував, відповідав, плакав, кричав, стогнав, голосив, наказував, благав. Безконечно хтось виходив, заходив, вибігав, забігав. В обидва боки сновигали візки, підштовхувані людьми, які одночасно мацали пацієнтам пульс, а подеколи навіть примудрялися вводити фізрозчин. Опинившись тут уперше, важко збагнути, як можна працювати в такому безладі та гаморі. Здавалося, чи, радше, хотілося вірити, що ще трошки й дика напруга спаде – всіх прооперують, порятують і відвезуть у палати, де вони під пильним наглядом усміхнених цицькатих медсестер у коротесеньких халатиках відбуватимуть період реабілітації.

Але пробувши якусь годину-другу в приймальному відділенні, людина починає розуміти чи усвідомлювати, що такий рух тут завжди. Що тут завжди багато крові, страждань, німого розпачу і німого благання. Тут завжди забагато спраг лих допомоги і завжди бракує тих, хто цю допомогу може надати. Дається взнаки низька зарплатня, неувага тих міністерств, у чиїх відомствах перебуває лікарня, корупція у верхніх ешелонах керівництва. Розпач одних лікарів і психологічні злами в інших. Бо як можна, давши клятву Гіппократа, дивитися на пацієнта, знати, як йому допомогти, але не мати змоги це зробити через відсутність потрібних препаратів. А препарати, які є – неналежної якості, протерміновані чи неліцензійні. Бо кошти, виділені на медикаменти, не доходять за призначенням і осідають у міністерстві, або ж «відмиті» через підставні фірми задля «відкату» несусвітніх відсотків. Апарати в хірургічних і реанімаційних відділеннях закуплені через посередництво цих же підставних фірм, зареєстрованих у країнах розвинутого капіталізму, від якого ми так стрімголов тікали і який наздогнав нас цим вживаним залізяччям, яке час від часу виходило з ладу. Бо воно (з якогось доброго дива) потребувало стабільної електричної напруги і фахівців, які мали б тиснути на потрібну кнопку, а не навмання – методом проб і помилок, часом – вартістю чийогось життя. А «кнопки-невдахи», на натискання яких апарат не реагував, назавжди заклеювалися лейкопластиром як зайві.

Варто постояти в цьому приймальному відділенні години зо три і побачити все це на власні очі, щоб розуміти, чому нема співчуття в очах людей у білих халатах. Зрозуміти криві, цинічні посмішки на обличчях хірургів після другої доби каторжної праці. Зрозумієш, чому на тебе, що сам, без сторонньої допомоги, стоїть на двох ногах і здатен розмовляти, ніхто не звертає жодної уваги, і що навіть вищі сили безпорадні перед чиновницькою байдужістю. Зрозумієш і не ображатимешся, що дівчина з почервонілими від холоду щоками, бо перший поверх не опалюється, вчетверте не чує твого запитання, а пробує дати собі раду між трьома телефонами, що розриваються.

Слідчий навіть був радий, що вона не чує його по-зрадницькому ламкого, наче в юності, голосу, коли він запитує про лікарку з каретки «швидкої допомоги». Тому він обережно відчиняє двері, за склом яких сидить замордована дзвінками, викликами, запитаннями-відповідями дівчина, простягає до неї розгорнуте посвідчення і поволі, аби не злякати, робить чергову спробу поставити своє запитання, тепер уже рівним й упевненим голосом. Ця бліда дівчина із запаленими щоками в старій хутряній безрукавці поверх білого халата і, як він зараз бачить, у теплих повстяних, певно ще бабусиних, чоботах, замість роздратування, яке от-от готове було виплеснутися, викликає в нього повагу. Його власні сентименти здаються йому тепер недоречними.

– То де я можу знайти лікарку, що прибула сюди з постраждалим в автокатастрофі?

– А-а, ви про того архітектора, що так і не потрапив на свою презентацію? – хвильку подумавши, запитала дівчина, сяйнувши білозубою усмішкою.

– Так, саме про нього, але ж, на Бога, як ви в такому гаморі і в цьому нескінченному потоці пацієнтів можете про це пам’ятати? – щиро здивувався слідчий й трохи аж позадкував.

Дівчину потішила його реакція і, розохочена неприхованою зацікавленістю доволі приємного чоловіка, всім корпусом повернулася до нього й охоче почала пояснювати, що в неї хороша пам’ять на обличчя і що лице того пацієнта не можна було не запам’ятати. Зрештою, саме тому вона й витримує цей холод, гамір і гармидер.

– Не зрозумів, – знову здивувався слідчий, хоч уважав себе доволі метикованим, він завжди все схоплював на льоту і розумів усе з півслова.

Зніяковіння цього вольового чоловіка суттєво покращило дівчині настрій. Вона розреготалася. Її сміх був щирий, невинний і такий чіпкий, що за мить він теж почав усміхатися.

– Що ж тут не зрозуміло? До нас потрапляє чимало молодих чоловіків. Тут, у лікарні, відразу видно – одинаки це чи в них хтось є. Якщо ніхто не приходить провідувати, отже – одинаки. Берешся за нього і методично, крок за кроком, прив’язуєш до себе. Змінюєш йому білизну, голиш…

– Хіба це не обов’язки медсестер? – здивовано поцікавився чоловік.

– Атож, це обов’язки медсестер, – саркастично мовила дівчина. – Тільки ці обов’язки неоплачувані.

– Отже, ви це робите з доброї волі? Попри непристойно мізерну зарплатню?

– Виходить, що так. І їсти з дому приносимо, і шкарпетки перемо, іноді книжки купуємо, журнали. Часом – усе марно, але часом – нам щастить… Бачите, – вказала рукою на крісло. – Тут донедавна працювала моя колега. Їй пощастило, вона знайшла те, чого шукала і хутенько покинула це пекло. Тепер їй заміни не можуть знайти. Тому я працюю за двох.

– Так, справді пекло, – чоловік пошкріб потилицю, здивований такими одкровеннями. – А як же кохання? Невже можна встигнути так швидко закохатися? – він і сам не чекав від себе такого запитання.

– Яке кохання? Просто удвох краще, ніж поодинці. Самотність – це дуже страшно. А закохатися… Думаю, закохатися можна досить швидко, – серйозно відповіла вона. – Вам на четвертий поверх, другі двері ліворуч коридором у реанімаційне відділення. Ваша знайома лікарка днює і ночує біля цього чоловіка. То куди ж мені, медсестрі, з нею змагатися? Жодних шансів.

Щось неприємно кольнуло йому біля серця. Що це? Не може бути. В нього цілком здорове серце. Він весь час перевіряється, займається спортом і щодня пропливає кілометр у басейні.

«Ревнощі», – подумав він і всміхнувся.

Відчув, як його серце починає оживати. Не чекаючи ліфта, пішки пішов на четвертий поверх. Одразу забув про дівчину з реєстратури, яка довго ще проводжала поглядом цього вже давно не юнака з сяйливим поглядом. «Закохався», – вирішила вона і підняла слухавку надокучливого телефону.

– Реєстратура, слухаю…

У палаті, в яку його скерувала дівчина, крім хворого, під’єднаного до безлічі апаратів, нікого не було. Десятки трубок, трубочок, шлангів входили в його тіло і виходили з нього, прикриті простирадлом. Крива на моніторі ритмічно блимала, все працювало злагоджено.

Він підійшов ближче до ліжка. Неприродна блідість шкіри вразила його дужче за всі ті дроти. Чоловік, якого він уперше побачив закривавленим, з головою, безвольно звішеною з керма, лежав тепер ідеально рівно і був абсолютно чистий. Жодної плямки крові. Здавалося, що і в його венах теж немає крові. Чи кров у нього не така, як у решти людей. «Навіть, якщо ти голубої крові, чоловіче, все одно – мусиш вижити», – мовив про себе слідчий і вийшов з палати.

– Що ви тут робите? Хто дозволив вам сюди ввійти? Негайно покиньте це приміщення! Це реанімаційна, а не зоопарк. Куди тільки дивиться охорона? – все це, безсумнівно, було мовлено на його адресу ще й так гнівливо та обурено, аж він розгубився. Обернувшись на голос, він застиг, мов укопаний.

Перед ним була вона. Втомлена, з червоними від безсоння очима, з посірілою від нестачі кисню шкірою, з тугою школярською рудою кіскою, без косметики, вороже налаштована до кожного, хто наважиться вторгнутися в її володіння, і – прекрасна.

– А, це ви, – байдуже промовила вона. – Добре, що прийшли. Я хотіла сама вам подзвонити, та десь загубила візитку. Дуже добре, що прийшли, – ще раз повторила вона і в її голосі відчувалася полегкість.

– Чим я можу допомогти? – ввічливо, щосили намагаючись демонструвати байдужість. Проте голос раптом перестав слухатися. В його низькому, занадто низькому голосі, всупереч його волі і зусиллям, з’явилися душевні нотки. Аж самому за себе стало незручно. Перед ним жінка – виснажена безсонними ночами, нав’язливим почуттям провини, незрозумілої жертовності, яка межує зі самознищенням. У них тут, у бюджетній лікарні, як на фронті. І раптом – він, мов Пилип із конопель, зі своєю телячою ніжністю. Так недоречно. Здається, він аж зашарівся, а над верхньою губою виступили краплинки поту. Повторив запитання, проте цього разу воно пролунало якось іще душевніше:

– Що я можу для вас зробити?

Вона стояла, схрестивши руки на грудях, – поза, якою підсвідомо захищаються від навколишнього світу, – і замислено дивилась у вікно. Клініка стояла на пагорбі, і перед ними відкривався розкішний краєвид. Околиці міста, за вікном, наче море, простиралися безкраї луги, що на обрії стрічалися з небом. Смарагдове зілля і тремтлива блакить неба вабили, аж хотілося злетіти. Вона відпускала свій погляд, а може, й свою втомлену душу, і ось так, витаючи в небесах, розправляла свої крила і… відпочивала.

Зрозумів, радше відчув, що її нема, вона десь там, у незнаному польоті, її не варто турбувати, аби не сполохати. Він також усвідомив, що готовий стерегти її спокій стільки, скільки їй буде потрібно. Тому він просто мовчки чекав.

Несподівано вона струснула головою, наче проганяючи від себе надокучливу думку, і поглянула на нього трохи відсутнім поглядом. І в тому погляді, він був упевнений, промайнуло задоволення. Хотілось би вірити – задоволення від його присутності. Від того поруху злетіла з голови блакитна стрічка, якою була перехоплена її школярська кіска. Рудими пасмами розлилося по плечах волосся. Сонячні промені, що поволі зникали за обрієм, купалися в ньому, поширюючи руде з мідним відливом сяйво. Те сяйво розлилося коридором і вилилося крізь відчинене вікно. Лилося, затоплюючи луки, плавно, безпечно пливло до горизонту. Повітря навколо стало золотаво-медовим і з’явився легкий запах солоду. І лише втягнувши носом запах, що струменів від неї та з золотого надвечір’я, він зрозумів, що ще один день добігає кінця. Хоч як би він намагався розтягнути робочий день, все одно доведеться повертатися додому. В помешкання, де після загибелі дружини його ніхто вже не чекає.

– Повечеряймо разом, – несподівано для себе запропонував він, дивлячись молодій жінці просто у вічі.

– Добре, – так само несподівано відповіла вона, досі випромінюючи спокійне задоволення.

– Ви просили допомогти…

– Так, знайдіть його дружину чи інших родичів, бо, схоже, доведеться робити складну операцію, результат якої передбачити неможливо, тому потрібна згода сім’ї. І покваптеся. В нас обмаль часу.

8

Ночував у своєму улюбленому заміському будинку, успадкованому від батьків, і давно вже переобладнаному під майстерню. Тепер пропадав там цілими тижнями, працюючи над замовленнями. Він ніяк не міг призвичаїтися до колективної праці. Щойно влаштовувався на роботу у велику солідну проектну компанію, неприємності навалювалися на нього швидше, ніж кліщі на собаку. Хоча він завжди вчасно, на відміну від решти колег, які вважали себе занадто творчими й оригінальними, приходив на роботу. Завжди встигав сформулювати кілька ідей нового завдання до приходу шефа – людини справді неординарної та інтелігентної. Він поливав квіти, а іноді ще й мив горнята з-під кави, які безладно стояли серед розмаїтих аркушів та згортків. Устигав повисипати у смітник гори недопалків, які сповнювали їхнє величезне, розділене скляними перегородками, приміщення запахом безсонних ночей і гіркоти в роті. Встигав напустити свіжого повітря в офіс, сповнюючи його оптимізмом та розмаїттям звуків, які зазвичай супроводжують пробудження міста. І так багато надії та сподівань у тому вранішньому гомоні, що хотілося бути причетним до того щасливого пробудження.

Та коли доходило до обговорення його ідей та ескізів на загальних зборах, він розгублювався.

– Чудова думка, але я думаю, що доцільно внести корективи у фасад споруди, – начепивши на себе подобу щирої усмішки і похитуючись у такт лише йому чутної музики, проспівав якось керівник проекту на черговому зібранні. – Думаю, варто змінити розмір вікон і це позитивно вплине на загальний вигляд будівлі. А також прибрати дерев’яні елементи над вікнами, замінивши їх на… – Він замислено втупив очі в стелю: – Замінивши їх на ліпнину, скажімо… На щось… традиційніше і зрозуміліше, – задоволено завершив начальник.

– Я категорично проти, – просто з місця, не встаючи й карбуючи кожне слово, заперечив молодий фахівець. – Це мій проект. А ви мали бути моїм керівником і допомагати цей проект утілити, а не змінювати його. Тим більше, змінювати геть необґрунтовано і не порадившись із замовником.

Ця споруда сама по собі нічого не значила. Вона органічно доповнювала вже сформовану й узгоджену концепцію згідно з засадами садового мистецтва Японії.

Була невеличка ділянка, на якій слід було якнайточніше втілити головну ідею за допомогою терас, вікон, оглядових майданчиків. Тому кожен елемент архітектури – кущик, травичка, струмок, камінець – мав би працювати на головне завдання. Всі елементи садових споруд мусили бути виготовлені з природних матеріалів – дерева, бамбука, каменю, рідше – з металу, як, скажімо, чавунні чи бронзові лави без лаку і фарби, щоб передати багату і неповторну текстуру власне матеріалу, його характерний колір, а головне – зберегти «поволоку часу» – лишайники на камені, бляклі тони дерева, патину на металі.

Терпляче пояснював це керівникові, а насамкінець додав, що коли той не погодиться залишити все як є або не зробить обґрунтованих, конструктивних зауважень, які не базуватимуться на його особистих вподобаннях, то він готовий вийти з цього проекту.

Запала німа мовчанка. Керівник приголомшено дивився на свого підлеглого, вражений нечуваною зухвалістю.

«Йому начхати, що в мене кілька призових місць на престижних міжнародних конкурсах. Але біс із ними, з конкурсами. Потрібно мати повагу і дотримуватись елементарної субординації в стосунках із керівником проекту. Цей молодик ігнорує очевидні речі!» – мовчки обурювався начальник, очі його наливалися кров’ю, а під пахвами мокріло.

– Я готовий завершити проект самостійно, провівши перемовини з замовником. І будьте певні, я з ним про все домовлюся, – майже саркастично закінчив молодий зух. – Чекатиму на ваше рішення. – Він обвів поглядом увесь колектив, до якого входили поважні архітектори, заслужені конструктори, та й, зрештою, просто хороші люди, з якими він уже встиг заприятелювати.

Та, на відміну від нього, для них важив насамперед керівник. А ще – послужний список, кар’єрний поступ, преміальні, соціальні пільги та ще багато чого, на чому й базується робота в колективі і, зрештою, робота самої компанії. Тому хоч як би він їх захоплював, хоч як щиро вони вітали його з цікавим неординарним рішенням і цілісністю концепції доволі складного, обмеженого присутньою вже забудовою та розмаїттям інженерних комунікацій об’єкта, зараз вони сиділи, опустивши очі, і понуро розглядали все, що було під руками – свої ґудзики, шнурки на мештах, обручки, звичайні кулькові ручки, крутили в руках склянки з водою, наче в них не звичайна вода, а жива чи мертва.

Він не гнівався на них. Він не міг гніватися на тих, кого поважав і в кого збирався ще так багато всього навчитися. Щоб не ставити всіх у незручне становище, після тривалої паузи він звівся і неквапно вийшов, не зронивши більше жодного слова й забравши із собою болісне напруження й непросте рішення. Колеги полегшено і вдячно зітхнули, адже цей чоловік звільнив їх від потреби робити неприємний вибір: справедливість або місце роботи. А практично для всіх їх по-справжньому залежало лише на останньому.

Тоді він уперше замислився: нащо людям робота, яка знищує їхню гідність і за своєю суттю є вишуканою каторгою? Подумав, що ще з початкової школи з нього самого, з його товаришів, а перед тим – із їхніх батьків, методично, урок за уроком, день за днем, рік за роком готували рабів. І все це відбувається так природно, що нікому й на думку не спадало замислитися, чи це все правильно і нормально.

Тебе наполегливо привчають до думки, що колективізм – це саме для тебе. Що в садочку манна каша з ґонзолями смакує краще в колективі таких, як ти, сопливих і замурзаних з голови до ніг створінь. Що навіть до вбиральні краще ходити удвох із другом, узявшись за ручки. Що в школі колективна зневага до того, хто наважився бути інакшим і бодай чимось вирізнився з натовпу – безмежна. Хоч ти погано вчишся, хоч навпаки, дуже добре, результат однаковий – бойкот. Бо ти не такий, як усі. Бо в тебе почала формуватися своя, квола і трохи кострубата, проте незалежна думка. Після повторення такої колективної терапії людина розтоптує ніжні, тендітні паростки індивідуальності і рве на шмаття, ковтаючи самотні сльози відчаю, свої думки, аби позбутись їх іще в зародку, й припасовує нездалу маску, ховаючись під нею від батьків, друзів, а часом і від себе самої так відчайдушно, що врешті-решт та машкара вростає в шкіру.

Тоді вперше він замислився, який же то мусить бути потужний механізм, щоб так непомітно і легко всіх розчавити, перемолоти на борошно людину з трішечки відмінними поглядами, аби іншим не кортіло. І свобода – незалежно про яку свободу йдеться – має свої чітко окреслені рамки. Але нас навчили не помічати її мізерності. Кожен, хто силкувався йти вперед, хто намагався шукати, не ступивши ще й повного кроку, враз наштовхувався на кордон. Розчарування, зневіра, депресія, суїцид – ось наслідок пошуку. Про це знали всі, про це говорили, писали, вивчали. Від цього застерігали.

Давно зрозумів: аби протистояти, мусить бути найкращим. Таким і був. Навчання, участь у міжнародних конкурсах, гран-прі, нагороди, перші місця надавали право вибору, можливість бути почутим. Тому чергові непорозуміння на фірмах не сприймав занадто болісно. Хоч, звісно, вони його засмучували. Та хай там що, йому ніколи не захочеться ні пісяти, ні працювати в парі навіть із найкращим другом.

Лише запитання його батьків про те, чи має він постійне місце праці, чи зможе на старості років отримати пенсію, доводили його до відчаю. Йому ніяк не вдавалося пояснити, що він чудовий фахівець, що має приватні замовлення і може працювати з різноманітними фірмами за угодами і що його одноразовий гонорар становить суму в декілька раз більшу за їхню кількарічну пенсію. Вони кивали головами, начебто погоджувалися з сином, але, зрештою, ставили одне і те ж запитання:

– То коли ж ти влаштуєшся на нормальну роботу?

Зараз він самостійно закінчував розпочатий у великій фірмі проект. Ця свобода коштувала йому невеличкого фінансового відшкодування і кількох вибачень. На його життєвому шляху доволі часто зустрічалися порядні люди, але його завжди дивувало, що, обіймаючи високі посади, їм вдавалося зберегти себе, свою людяність. Це вже значно пізніше він довідався – будь-що, навіть людяність, має свою ціну. І ціна ця значно вища за ту, яку ти готовий платити. Недаремно мудреці казали: «Бійтеся своїх бажань».

Різкий, мов пісок в очах, телефонний дзвінок привів його до тями. Він уперше задрімав після двох діб безперервної праці. Муза і натхнення не покидали його. Так він любив казати друзям, які докоряли йому трудоголізмом та нехтуванням звичайних людських потреб – спати, їсти, відпочивати.

Потягнувся за слухавкою. Електронний годинник показував п’яту ранку. Ого, то він устиг поспати аж чотири години. Стільки ж спав Наполеон, тому настрій умить покращився.

– Алло, слухаю уважно, – прогундосив він, намагаючись активніше рухати зціпленими вустами і здерев’янілим язиком. Давалося взнаки й те, що він уже декілька днів ні з ким не розмовляв, тому перші слова давались важко. А надто – спросоння.

– У тебе все добре? – схвильовано пролунав чоловічий голос на іншому кінці дроту.

– Так, так, добре, – його розсмішив переляк, що виразно вчувався у запитанні. – З чого така турбота та ще й удосвіта?

– Оце я перелякався! Таке враження, що тобі або мову відняло, або язиком ворушити важко.

– А знаєш, таки важко. От якби ти хоч раз на день дзвонив і запитував, як у мене справи, або приїхав би хоч інколи друга перевідати, то було б легше, – задоволено дорікнув він своєму найкращому приятелеві. – Дзвониш лише, коли щось потрібно і то – негайно.

– Та, добре, добре. Пробач, старий, сам знаєш, як воно. Робота, дружина, сім’я… Все хочеться встигнути, все спробувати, осягнути. Це тільки ти можеш сидіти на одному місці і творити. А я інший, мені потрібна вона. Дорога! Ти ж сам це добре знаєш. А тут саме така нагода випала – дружині стипендію призначили в Мюнхенському університеті. Вона там працю з медицини писатиме. Пропонує їхати з нею. Каже, що менше за домом тужитиме та й у мене буде шанс попрацювати там архітектором.

– То їдьте собі на здоров’я, вітаю. Ти ж знаєш, що, крім вас, у мене нікого немає, і я завжди за вас радий. Але нащо мене будити о такій порі? Я дві доби не спав.

– Та в тому-то й річ, що негайно потрібно вирішити, чи вдасться нам скористатися з цієї нагоди, чи ні, – він витримав паузу. – Все залежить від тебе.

– Як це – від мене? – він остаточно прокинувся. – До чого тут я? Поясни все до пуття, бо я вже ніколи не зможу заснути.

– Ми не можемо взяти з собою нашу малу, – і, не даючи йому оговтатися, товариш продовжив: – По-перше, в неї випускний клас, по-друге, нам виділили невеличку кімнатку в університетському гуртожитку, де й одному тісно, а, по-третє, ти ж дорослий, усе розумієш – не часто випадає нагода після стількох років спільного життя мати можливість побути знову вільними, молодими, закоханими і шаленими.

Стільки правди, надії, тепла було в цих словах, стільки любові, що перед ним ураз виник образ приятелевої дружини – мовчазної і дивовижно тендітної істоти, яка героїчно зносила всі життєві перипетії. Вона, як ніхто, заслуговувала на цей шанс.

– І на скільки ви там плануєте зависнути?

– На рік.

– Згода, – промовив він голосом без сліду сну і з жалем подивився на незакінчений проект. Хотів було повторити, що він страшенно за них радий, але чомусь посоромився – завжди було важко виказувати свої почуття.

Він був трохи засмучений, що доведеться як не змінити зовсім, то суттєво скоригувати свої плани.

– О, а що це таке? – вона показувала на макет його незакінченого проекту.

У голосі вчувалося щире зацікавлення, і йому чи не вперше захотілося розповісти про свою роботу, поділитися думками та сумнівами. Даремно, що це всього лише дівча, яке ще навіть не закінчило школи.

– А мій батько проектує переважно якісь нудні багатоповерхівки. Геть нецікаво. За винятком отієї, схожої на пташине крило, хоча тато стверджує, що то вітрило. Той будинок начебто збудують, але не в нас, а десь за кордоном, тому хтозна чи й випаде на нього подивитися. А в тебе так багато дерев і… А що це за білі пінопластові кульки, це вівці?

– Сама ти вівця, – відповів у тон.

Чи не занадто швидко вона освоїлась і почала називати його на ім’я і звертатися на «ти»? Все-таки він друг її батьків.

– Це камені, я просто ще не встиг їх розфарбувати. Це буде сад.

– Сад? А хіба сад має якийсь стосунок до архітектури? Ти ж архітектор, як і мій батько, правда ж? Чи ти садівник? – і вона капосно захихотіла, як хихочуть лише п’ятнадцятирічні безсоромні дівчиська.

– Ні, не садівник, – усміхнувся. – Це зветься ландшафтним, чи пак, садово-парковим мистецтвом. Нині я ним просто хворію. Стільки задоволення й насолоди, надто коли ділянка складна, а необхідно врахувати всі побажання замовника. Це до біса цікаво.

Дівчинка уважно слухала. Здається, в нього ще не було більш вдячного слухача. Тому натхненно продовжував.

– Для будиночка і саду я взяв за основу традиційне японське садове мистецтво. Замовник – доволі багата й поважна людина, він чимало пережив, чимало втратив, та ще більше здобув. І я запропонував йому саме такий підхід – спокій, умиротворення, споглядання і відпочинок. Він одразу погодився. Так цей проект і виник.

Основний композиційний принцип, так званий «принцип невизначеності», покликаний створити гармонійну рівновагу всіх складових саду. Там має бути і свобода, і порядок, і рух, і спокій. Це ще можна означити як заперечення рівності: об’ємно-просторові елементи саду не повинні мати однаковий розмір і в їхньому розташуванні неприпустима симетрія. Невід’ємний елемент саду – каміння та вода.

Перед тим як взятися до роботи, я довго вивчав історію, періоди розвитку японського саду, його типи, символіку. Все наче зрозуміло, все підпорядковано певним законам, логіці. Проте дещо від мене вислизає. Мені ніяк не вдається спроектувати… спокій.

– А ти сам розумієш, що це таке?

– Себто?

– Ти знаєш, що таке спокій?

Він був вражений з дорослості запитання і з тієї незворушності, з якою вона його поставила. Так, проблема в ньому. Він бачив спокій у своєму житті, розрізняв його, відчував на дотик, але сам не мав.

– Хоч як це дивно, ти маєш рацію. Доведеться відкласти це на пізніше, а поки що опрацювати з тим, що вже є. Допоможеш?

– Де твоя вода?

– Яка вода?

– Сам казав, що без води не може бути японського саду. Чи ти все це вигадав? А може, просто не сприймаєш мене серйозно? – вона насупилася, на очі накотилися сльози. Різка зміна настрою, сміх, раптові сльози насторожили його. Тепер він відповідальний за це юне створіння, тому доведеться якось до нього пристосовуватися. Здається, він починає розуміти, що таке ніжний перехідний вік, про який загадково натякнули її батьки, сідаючи в потяг.

Терпіння, тільки терпіння!

– Коли немає ні природної водойми, ні можливості створити штучну, в так званих «сухих» садах, створюють символічну воду з гальки чи піску. Один із найпопулярніших таких садів-каменів є сад монастиря Рьондзі в Кіото, створений наприкінці ХV – на початку ХVІ сторіч. – Він уважно подивився на дівчинку, яка начебто заспокоїлась і знову уважно його слухає.

– Може, ти чула колись про цей сад? На майданчику, засипаному білим крупнозернистим піском, групами порозкладане каміння. Загалом – п’ятнадцять штук. До речі, недавно під час виставки ландшафтного мистецтва у столиці стався курйоз, про який навіть у пресі писали. Організаторам надійшов лист із проханням допомогти придбати для оформлення японського павільйону п’ятнадцять каменів. І додавався малюнок кожного з них.

– Коли приїхав японський представник, камені вже чекали на нього, звалені на купу. Та побачивши їх, чоловік мало не зомлів. Він щось гарячково пояснював, розмахуючи руками, показував то на камені, то на графічний малюнок, що був в організаторів, і «хапався за серце». Так тривало доти, поки не знайшли тлумача, який переклав, що камені, звалені купою, не годяться. Адже з японського боку навмисне було завчасно надіслано малюнки із зображеннями кожного з п’ятнадцяти каменів. І що вони повинні бути саме такі, як на малюнку. Японець заспокоївся аж тоді, коли коштом організаторів йому влаштували експедицію в гори, де принциповий митець особисто оглянув, обмацав і, зрештою, вибрав потрібні камінці. Японський павільйон було врятовано, як і честь його проектанта.

– Ця піщана поверхня акуратно «розчесана» спеціальними граблями так, що борозни йдуть паралельно до довгого боку саду й утворюють концентричні кола навколо кожної крупи каменів, яка складається з двох-трьох чи п’яти камінців. З будь-якої точки з п’ятнадцяти камінців видно лише чотирнадцять.

– О! – зраділа мала, – тепер я, здається, пригадала. Батько начебто щось про це розповідав. Тільки не так цікаво. А ти бачив це на власні очі?

– Ні, не бачив, але мрію побачити… Розповідати далі?

– Так, звісно.

– Суто візуально сад нагадує морські хвилі, які омивають скелясті острови. Або ж – молочну білизну хмар, над якою виступають вершини гірських хребтів та піків. Глядач сам, залежно від внутрішнього стану та уяви, може створити будь-який образ. Головне завдання художника саме в тому, щоб дати його фантазії імпульс.

– Я їду з тобою.

– Куди?

– В Японію.

Сьогодні, крім того, що йому буде страшенно важко, зрозумів, що це може бути й небезпечно. І він не помилявся.

– Лягай спати. На сьогодні все.

Вона спала. Дивлячись на її личко, бачив зовсім дитячий вираз, без підліткової гарячковості, сарказму і пози. Подумав, що міг би зараз мати таку ж дитину, якби життя склалося трохи інакше. А ще збагнув, що чудово міг би звикнути до думки, що це його власна дитина. Колись він прочитав в одній статті, що чоловіки не мають прив’язаності до конкретної дитини, як жінки. Чоловікам значно легше почати опікуватися чужою дитиною.

І він пообіцяв собі, що постарається бути для неї хорошим опікуном. Йому тоді здавалося, що це зовсім просто.

Розділ ІІ

Зачекай, прошу тебе

1

– Хто ви? Зачекайте, не торохкотіть. Ви мене розбудили. Я нічого не розумію. Ну то й що, що скоро обід? У мене творча професія. Вчора було натхнення. Яка аварія… – тривала пауза. – Ще одна аварія? Ні, він мені не дядько, ні, не рідний, тобто так, рідний… – знову пауза, чути, що намагається себе опанувати, – більше, ніж рідний… А ви впевнені, що то він? Ви впевнені, що не може бути помилки? Це вже друга аварія, ні, це не до вас – це я сама до себе. Зачекайте, не кладіть слухавки. Як то я вам не потрібна? То й що, що не його родина?

Довгі гудки.

Вона завмерла зі слухавкою в руці. Ця телефонна трубка їдкого червоного кольору, через який вона вже не раз хотіла замінити апарат на інший, але вагалася, бо це був чи не єдиний телефон, де трубка з’єднувалася з апаратом дротом-спіраллю, що додавало певного романтизму і ностальгії. До того ж, це був телефон, з якого востаннє розмовляла з батьками перед їхньою загибеллю. Вони тоді весь час сміялися, розмовляючи. І коли вона поклала трубку, від сміху на очах іще довго бриніли сльози. Апарат тоді стояв у коридорі на підставці. Щоб розмовляти, не заважаючи опікунові, доводилось сідати на підлогу і майже зливатися з тумбою для взуття, інакше, проходячи повз, чоловік випадково міг віддавити їй ноги. Вже згодом опікун подовжив шнур, і тепер телефон стояв просто біля ліжка.

У неї не було ні часу, ні бажання плакати, німіти, депресувати. Це вже вона пройшла. Тоді батьки були за тисячі кілометрів від неї, і вона нічогісінько не могла вдіяти. Почувши звістку, вона просто зомліла. А опритомнівши, наче втратила дар мови. Тоді вона всіх ненавиділа і всіх обвинувачувала у смерті своїх батьків, поїздка яких несподівано затягнулась. Назавжди. Особливо винила свого опікуна…

– Де я можу знайти чоловіка, який потрапив до вас минулих вихідних після автокатастрофи? Ні, я не його донька. Ні, я не його дружина. Чи вам не однаково, хто йому я чи ким він доводиться мені? Він – найдорожча у світі людина для мене, – раптом вигукнула вона і відчула, що голос готовий зірватись, а сльози от-от бризнуть з очей. Вона замовкла. Відвела погляд від наляканої жінки в білому халаті. Глибоко вдихнула. Ні, їй не можна зриватися. Це може дорого коштувати. А він напевне її потребує.

Вона підвела очі на медичку.

– Він для мене найдорожча у світі людина, але я… – Затнулась, але відразу впевнено продовжила. – Я не встигла йому про це сказати. Прошу, впустіть мене до нього. Він був моїм опікуном. Я йому потрібна.

Жінка по той бік скляної перегородки пильно дивилася на красиву, навіть занадто красиву дівчину з великими світло-зеленими очима і просто… милувалась її вродою. Ніколи досі вона не бачила нічого схожого. Розмаїті відчуття зароджувались і роїлися в її душі. Це був жаль, що вона сама і близько не така гарна, і завидки, що природа так щедро обдарувала цю незнайомку, і заздрість до чоловіка, який колись володітиме цією несамовитою красою. Але водночас раділа, що їй пощастило побачити таку неземну красу, від якої в неї на душі посвітлішало.

– Ідіть, мабуть, ви й справді йому потрібні. Вам на четвертий поверх, другі двері ліворуч коридором у реанімаційне відділення. Тільки не кажіть, що це я вас впустила.

Дівчина подякувала й усміхнулася.

– Йому всміхайся, – лагідно промовила вслід незнайомці чергова з реєстратури. Правда, згодом, намагаючись згадати про дівчину щось конкретне, вона анічогісінько не могла пригадати. Перед очима стояла лише якась зелень і промениста усмішка.

Вона зупинилася перед дверима. Готувала себе до страшного, але те, що побачила, вразило її ще дужче.

А він постарів. Сивина з’явилася на його колись смолянистому волоссі. Проте зміни йому личили. Хоч як це прикро, але до чоловіків роки милосердніші, ніж до жінок. Вік додає чоловікам харизми, сивина – благородства, зморшки – впевненості. Їм не треба маскувати їх кремами, хімією, хірургічним втручанням. Вона дивилася на нього і не могла відвести погляду. Лежав на високому лікарняному ліжку, вкритий білим тонким простирадлом, під яким можна було легко роздивитися його міцне, чудово збудоване тіло. Зловила себе на думці, що не пам’ятає, який він. А може, вона просто не звертала на нього достатньо уваги.

Вона давно все пережила, тому ховала свої думки далеко, на самісіньке дно зболілої душі, але зараз вони всі, як одна, почали рватися назовні.

Дівчина підійшла впритул до ліжка і, не звертаючи жодної уваги на рудоволосу жінку, сіла на вільний стілець. Мов крило зраненого птаха, взяла його руку і звела погляд на жінку, яка мовчала:

– Дякую, ви можете йти. Зараз ви йому непотрібні. Я подбаю за нього.

Але жінка не йшла.

– Прошу, залиште нас самих. Я покличу вас, коли що. Лікарка мовчки вийшла з палати.

– Навіть не знаю з чого почати. Не знаю навіть, чи ти чуєш мене…

Замовкла, і він потонув у зеленому сяйві її очей. Якби тієї миті хтось зазирнув до палати, побачив би дивну картину. Зусібіч навколо нерухомого чоловіка і жінки, що скам’яніло сиділа, накочувались і відкочувались зелені, аж смарагдові хвилі. Вони обволікали жінку на рівні талії, і здавалося, що чоловік лежить просто на тих хвилях, напівзанурившись у них. Він наче погойдувався на тій зелені і зміг би, то поплив кудись у простір, туди, за відчинене вікно. Але дівчина міцно тримала його за руку. Занадто багато вона ще має йому сказати. Занадто довго вони не бачилися.

– Почну, мабуть, із того, що скажу тобі – привіт, ми так давно не бачились. І я така рада знову тебе зустріти. Події трохи випередили мої плани. Я давно вже щомиті думаю про тебе. Відколи я, гримнувши дверима, пішла, думки про тебе не покидають мене. Але не так планувала я нашу зустріч. Не так…

– Аби ти хоч трохи щось зрозумів, почну спочатку. Часу до ранку багато. Ніхто нас не потурбує, то ж ти собі дрімай, а я розповідатиму.

– На відміну від решти однолітків, у мене були нормальні, адекватні батьки, якими я дуже пишалася. В мене завжди були найкращі іграшки, а згодом – найліпше вбрання. В мене була найбільша бібліотека пригодницьких книжок, якій усі заздрили. В мене була шкільна форма, яку батько привіз із чергового відрядження. В жодної дівчинки в школі такої не було, бо сукня застібалася на металеву блискучу змійку, в усіх решти – на ґудзики. Лише в мене було власне гірськолижне спорядження і я щозими, починаючи з першого класу, на канікули їздила не в село до бабці, не залишалася вдома з котом, не гайнувала часу на автобусній зупинці під будинком, а розкошувала в горах на високошвидкісних спусках.

Тільки, знаєш, тоді це все видавалося мені таким нормальним, таким незначним. Навіть не зважала на заздрість однокласників. Пам’ятаю, як скаржилася моїй матері мати моєї товаришки, коли та, прийшовши одного разу додому з порогу заявила, що, мовляв, її подрузі, себто мені, з батьком пощастило значно більше, ніж їй. А потім довго ображено ридала, незважаючи на те, що мати пробувала втішити дівчинку, мовляв, у її батька серйозніша посада, авто від фірми і персональний водій, який іноді возить її до школи. А в їхньому гаражі стоїть новесенька власна автівка. «А що є в батька твоєї подруги? Лижі, велосипед, ковзани? Це ж справжнє ніщо і цим не варто перейматися. Таких лиж у тебе може бути десяток. Та й заробляє твій батько в декілька разів більше».

– А що мені з того? – вперто, зі сльозами на очах, продовжувала моя товаришка: – На вихідні ми нікуди не ходимо і не їздимо, хіба що до бабці? Вбираєте мене в те село, мов ляльку. Діаманти у вуха та на пальці чіпляєте й везете, мов на продаж. До школи ж у такому не можна, щоб я з-поміж решти своїм багатством не вирізнялася. На мене й так косо дивляться, коли я на перерві канапки з «салямі» їм. Дехто такої не лише не куштував, а й не бачив ніколи.

– Та й самі ви невже не з тієї хати, що й бабця? Невже не з тих само баняків зупу їли? А зараз на всі бабині намагання вас чимось почастувати (вона ж, сердешна, чекала, наварила, напекла) носа вернете – там смальцю забагато, тут тісто загрубе, а це не такий присмак має, до якого ви звикли. І демонстративно викладаєте свої герметично запаковані наїдки. Скоро й виделки з ложками з дому привозитимете, бо бабиними їсти вам посада і становище не дозволяє.

Таки купили їй лижі, і подруга кілька разів їздила зі мною та моїми батьками на зимовий відпочинок у гори. Але треба було бачити, як її проводжали! Вся її коштовна родина збиралася на залізничному вокзалі – в норкових шубах, дублянках, шапках пижикових. Стояли і сльози втирали тонкими батистовими хусточками, жаліючи своє норовливе нерозумне чадо. А чадо стоїть собі в спортивній курточці, вовняній шапочці, лижі тримає, а щастя так і бризкає з її очей.

Єдине, про що ми в сім’ї так і не навчилися розмовляти, то це про особисті, інтимні почуття. Батьки любили одне одного. З першого погляду і з першого подиху, познайомившись на першому курсі інституту. Та що я тобі про це розповідаю – ти знаєш це краще за мене. І в мами, і в тата – це було перше кохання. Ніхто і ніщо не стало у них на заваді, тому, закінчивши інститут, вони побралися. Правда, перед тим вони вже рік чи два винаймали квартиру, за яку допомагала сплачувати моя бабця – батькова мати. Всі тішились з їхнього щастя і всіляко їх підтримували. Тому нікого не здивувало, що я народилася відразу після весілля.

У житті моїх батьків не було вагань, сумнівів, перед ними не поставав вибір, їм не випадало боротися. Все в них сталося само собою, без особливих зусиль і старань. І коли я в першому класі закохалася в однокласника й розповіла їм про це, вони вибухнули веселим реготом. От, мовляв, і в нашої донечки кавалер з’явився. Ще трохи зарано, але проблему з заміжжям уже вирішено. Треба готувати посаг. А те, що я хотіла поділитися з ними своїми почуттями, вони не зрозуміли. Бо які почуття в семирічної дитини. Все ж у житті набагато простіше. Та це у них, а не в мене. Я закохалася серйозно. А він… просто не зважав на мене. Я була для нього однією з п’ятнадцятьох дівчаток у класі. Не краща і не гірша. Не красуня, без особливих здібностей. Отоді я й захотіла порадитися з батьками, що такого мушу зробити, щоб він звернув на мене увагу.

Я тоді читала-перечитувала всі книжки в домашній і шкільній бібліотеці – дитячі і дорослі. Але відповідей на свої запитання не знаходила. З відчаю навіть написала кілька віршів про нерозділене кохання, з яких батьки теж посміялися. Я замикалася дедалі дужче і дужче. Розраховувати на допомогу подруг не випадало, ніхто з них не тямив у коханні більше за мене.

Коли ж у восьмому класі я нарешті зблизилася з тим хлопчиком, моєму щастю не було меж. Здавалось, я розквітала на очах. Усі помічали, як раптово я почала змінюватися. І всі включно з батьками з надією в голосі цікавилися, чи я, бува, не закохалась. «Атож, закохалася», – чесно відповідала я і тішилась, що це почуття взаємне. Та промайнуло літо і першого вересня в дев’ятому класу він тримав за руку іншу дівчину.

Перша глибока травма. Перша трагедія. Перші роздуми про вірність. Перша зрада. Я була тоді сама-самісінька. Не мала з ким поділитися – все пережила в собі. Вирішила, як Леся Українка, щоб не плакати, сміятися. І сміялася. Боліло, а я сміялась. Боліло дужче – дужче і сміялася. Не повіриш, як боляче було мені його забувати. Як боляче було бачити їх обох, усміхнених, що йшли мені назустріч, тримаючись за руки. Ніхто й ніколи не взнав про мій біль, але тоді, маючи п’ятнадцять років і невдале, зраджене перше кохання, я твердо вирішила, що більше жодних хлопців, жодних чоловіків у моєму серці не буде.

Саме тоді одного вечора і покликали мене до себе батьки. Сіли переді мною – обоє, мов з ікони, – світяться, щасливі, аж похитуються від того щастя.

– Маємо тобі дещо сказати, – перебиваючи одне одного, почали вони, а самі дивилися, наче малі бешкетники, що вже щось накоїли, тільки батькам сказати не наважуються.

Я знала – хоч що вони мені скажуть, це не вилікує моєї рани і не вижене туги з серця. Знала також, що вони сприймали мене за підлітка, якому про кохання та поцілунки думати ще зарано, тому всі мої переживання вважали передчасними та безпідставними. Отже, розмови на цю тему – марні. Їхнє ставлення робило мене неймовірно стриманою і виваженою.

– Так-от, – сидячи в різних кріслах, батьки примудрялися триматися за руки.

Як я їм тоді заздрила.

– Хочемо попросити про послугу. Ми знаємо, що ти ще недостатньо доросла, аби приймати такі рішення, але виходу в нас нема. Вчора мама отримала стипендію на рік і після безсонної ночі роздумів і вагань ми вирішили їхати удвох, – промовляючи ці слова, батько дивився на маму очима, сповненими кохання і пристрасті. – Якщо ти, звісно, не проти.

Тепер батьки втупили погляди в мене. Прохання, благання, надія, кохання, юначий, аж підлітковий, шал – ось що було в їхніх очах. Про мої почуття – ані пари з вуст. Але я не змогла сказати їм «ні».

– Звісно, я згодна.

Вони кинулися мене обіймати. Добре, що їх у мене лише двоє, інакше розчавили б мене.

– І коли ви їдете? – для годиться поцікавилась я.

– Завтра, – хором вигукнули батьки і наввипередки побігли збиратися.

– Заждіть, то я тут сама залишуся? – я намагалася з’ясувати своє найближче майбутнє, приготувавшись до найгіршого.

Хоча готувати вмію ще з молодших класів, гроші – не проблема, бо я ощадлива. До того ж, сподіваюся, кишенькові надходитимуть вчасно. Залишитися сама вдома не боялася. Це навіть цікаво.

– Ну, що ти, як це – сама? Ми про все подбали, ми ж твої батьки, – по-змовницькому підморгуючи, проспівала мама, навіть не зауваживши, що я не поділяю захвату від їхньої витівки. – Ти залишишся з другом нашої сім’ї – він погодився.

– З ким? З отим занудою? Чи ви з глузду з’їхали? Це ж геть чужа людина.

– Ти ж його з пелюшок знаєш. Навіть татом його називала, коли навчилася розмовляти. Ти ж з колін йому не злазила, – мати взялася завзято згадувати моє дитинство. – Ти ж не хотіла його відпускати додому, влаштовувала скандали, а засинала, коли він читав твої улюблені казочки. Ми навіть боялися, що через тебе він перестане до нас приходити. Але де там!

– Пам’ятаєш, як ти непомітно кидала у волосся дівчатам, з якими він приходив до нас у гості, жуйки? А якось була напісяла одній із них у мешти і звалила все на нашого котика, бо, сидячи під столом, зауважила, як вона гладить його ногою, – палко долучився до матері тато. – Його тоді всі дівки покидала, бо вірили, що цей невгамовний маленький монстр, себто ти, виконував його вказівки. Та він тим не переймався, а знову й знову приносив для тебе нові іграшки, що ледве влазили у двері.

– А ще ти обіцяла вийти за нього заміж… коли підростеш, – хором проспівали батьки і залилися розкотистим сміхом.

Раптом батько підхопив матір на руки і я почула, як грюкнули двері, обірвавши той заразливий сміх. Це було не схоже на них, але мало такий невинний і щирий вигляд, аж я розчулилася і геть перестала на них сердитися.

Хай там як, але бабусь чи дідусів, які б прихистили онуку на час відсутності батьків, у мене тоді вже не було. А оскільки єдиний, кому вони довіряли, був ти, тому тебе й обрали.

Перший день на твоїй території я запам’ятала на все життя. Навряд чи моя присутність тебе ощасливила. Я не входила у твої плани. Та й ти, правду кажучи, не входив у мої. Хоча які в мене могли бути плани? Хто на них зважав?

Але ти таки доклав усіх зусиль, щоб я почувалася, як удома, і нічим не була обділена. Я була вдячна за твою щирість. Уперше відчула до себе нормальне доросле ставлення, як до колеги, як до рівної, хоча п’ятнадцять років – це не так уже й мало. Я вважала себе повноцінною дорослою людиною, здатною як на велике почуття, так і на самозречену відданість та жертовність. Як справжня жінка. Всі книжки, якими тоді захоплювалась, оспівували виняткову вірність і незрадливе кохання. Якщо кохати, то лише до смерті і лише одного-єдиного. Якщо захищати своє кохання, то обов’язково до загину. Простого, спокійного почуття мені було замало. Та що там замало, я просто його ігнорувала. Я ридала ридма над любовним трикутником Джека Лондона в «Маленькій господині великого будинку». Я мліла, переживаючи любов юної дівчини, яка заради двох випадкових ночей із коханим, який, зрештою, не згадав не лише її імені, а і її самої, зреклася свого життя і майбутнього в «Листі незнайомки» великого новеліста Стефана Цвейга. Я ночами до світанку марила щиросердним і зворушливим коханням чоловіки в «Амоку». Я мріяла, обливаючись гарячими слізьми відчаю, про велике й всеохопне почуття, але все, чого я прагла, було з нальотом трагізму, якоїсь незбагненної невідворотності й печалі. Я читала-зачитувалася суїцидальними віршами шістдесятників. Напам’ять знала «Баладу про блакитну смерть» Богдана-Ігоря Антонича. Я жила у світі великих почуттів і безмежної пристрасті. Та, на жаль, це був вигаданий світ. Тільки я і мої невисловлені почуття, що ними набухала, мов недоєна корова, прив’язана до стійла пристойності, чи пак байдужості, готова була ревіти від болю і безсилля. Тоді я пожадливо, як закінчений наркоман, читала все, де був хоч натяк на кохання. Я плела з тих ниток барвисте укривало, в яке з ніг до голови загорталася порожніми ночами і в якому мені снилися солодкі кольорові та рятівні сни.

Ти перший у моєму житті заговорив зі мною мовою дорослих – не добираючи слів, не замінюючи фахової лексики на загальнодоступну і звичну для пересічного вуха. Ти так просто і щиро розповідав про свої каменюки, які зі скрупульозністю східної людини вкотре розставляв на макеті, шукаючи ідеальної довершеності, що мені в якийсь момент стало незручно, соромно за тебе. Від твоєї відвертості й безпосередності я ледь не розплакалася, і мені довелося покапризувати, щоб ти списав їх на перехідний вік, а не на моє розчулення.

Тієї ночі довго лежала і думала, як воно бути таким, як ти – щирим, упевненим у своїй правоті і водночас… розгубленим. Це був для мене вечір одкровень. Я намагалася більше не говорити з тобою на цю тему, бо боялася, що ти раптом станеш схожий на решту людей у твоєму віці, замкненим і відчуженим за своїми проблемами.

Але наступного дня ти, мов нічого не сталося, бо таки нічого й не сталося, розбудив мене раненько і пригостив щойно звареною, пахучою кавою з кардамоном і тостами з ялівцевим варенням. Я розсміялась й нагадала, що в моєму віці зазвичай не п’ють цього збудливого ароматного трунку.

– Що ж, питимеш молоко. Молоко тобі можна?

– Угу.

– А знаєш, дорослі японці не п’ють молока, бо вважають, що людина повинна вживати молока стільки, скільки передбачено природою – себто винятково в грудному віці? Та й вчені стверджують, що материнське молоко зберігає свої цілющі властивості лише до четвертого місяця, а далі дитину рекомендують підгодовувати.

Я стояла, здивовано роззявивши рота, готова в будь-який момент хвисьнутися, коли переконаюся, що ти з мене кпиш. Але ти й не думав з мене кепкувати. Ти й далі був нормальним чоловіком.

– Пий, але залиш трохи для кошенят. Я молока не п’ю, та сусідка щоранку залишає в мене на ґанку півлітра свіжого, щойно з-під корови, молока. Колись я їй був допоміг, – відмахнувся він, наморщивши чоло, начебто щось пригадував. – А я те молоко відношу іншій сусідці. В неї корови нема, бо вона вже старенька і не подужає порати худобу, зате котів у неї ціле подвір’я, щоб не почуватися самотньою.

Ти наче виправдовував переді мною власницю котячого царства.

– Та добре, добре вже, – погодилась я і, сміючись, запитала: – А звичайний чай із цитриною я можу випивати сама? Чи теж мушу ним із кимось ділитися?

Того ж дня, окрилена твоїм ставленням, вирішила звіритися у своїх проблемах. Точніше, в одній проблемі. Якщо вчасно не залагодити питання з уроком фізкультури, то за перше півріччя мене з цього предмета не атестують. А це, своєю чергою, в найкращому разі загрожує моєму ідеальному атестатові. Допустити цього я не могла, щоб не розчарувати батьків. Я стояла перед тобою, переминаючись із ноги на ногу.

– Як думаєш, сюди пасувало б три великих чи п’ять маленьких? – не відриваючись від макета, запитав ти, радше відчувши, ніж узрівши, мою присутність.

– Один великий і два маленьких, – навмання відповіла я.

Ти трохи подумав і щось переставив на своєму макеті, а потім збуджено вигукнув:

– Є! Я знав, що мені таки вдасться сьогодні дати раду з цією купою каміння. Велике тобі спасибі, – ти нарешті повернувся до мене, осяяний успіхом.

Я схилилася на одвірок, не наважуючись увійти і розпочати важливу розмову. Стояла і тішилася з твого захоплення від вдалого рішення. Ти випромінював дитячу, щиру, нестримну радість. Ти не боявся радіти, не боявся показати свого щастя. Твоїм настроєм сповнилась уся кімната. Радість була повсюди, в усіх заглибинках, складках, драперіях, ємкостях. Від твого почуття звичайне ставало незвичайним. Груба тканина на вікнах перетворилася на легкий шовк, що вигадливими фалдами спадав додолу. Звичайні дошки на долівці враз стали інкрустовані візерунком картинами, фаянсові горнята для чаю світилися, немов їх зроблено з найтоншої порцеляни, а скляні келихи – з чистого гірського кришталю, з якого п’ють лише старі пахучі вина. А я, звичайний підліток, перетворилася на молоде дівча, окрилене надією і сподіванням.

Не знаю, чи бачив ти щось, окрім своєї радості? Чи помітив, як вона на мене впливає? Чи бачив ти мої крила? Тоді ще маленькі і майже не помітні?

– Чого це ти переминаєшся з ноги на ногу? Пісяти хочеш? – іронізуєш, а щастя так і хлюпає з твоїх очей.

– Ні.

– То що тоді?

– Тебе викликають до школи.

– Мене?

– Ну, не тебе, батьків, але їх тут нема, а ти залишився офіційним опікуном, отже – тебе.

– Ти щось накоїла?

Сяйво згасло, замість радості в очах – стурбованість і непевність, а може, й страх, замість шовку на вікнах звичайнісіньке старе шмаття, замість картин на підлозі – поїдені шашелем дошки, що розсохлися від часу, звичайні грубі горнята і звичайні, з патьоками води на боках, склянки для вина – дешевого й ординарного.

Таки накоїла.

…і звичайний, зацькований підліток.

2

Вийшовши з Центру, кремезний ангел втомлено, наче лантух, скинутий із пліч, гепнувся довготелесим тілом на долівку. Поруч умостився малий. Вони досі, мов діти чи закохані, трималися за руки. Здавалось, так легше буде знайти рішення. Проте нічого мудрого на думку не спадало.

– Може, відкладемо цього чоловіка на пізніше, а там, дивись, і рішення з’явиться.

– Ні.

– То, може, ходімо додому? Не будемо ж ми отак на узбіччі цілу ніч сидіти, наче сироти.

– Ні.

– Що, ні? Послухай мене, ходімо поволеньки, а там, може, щось і придумаємо, – мало не благаючи, просив менший і вільною рукою скорботно гладив неслухняні пасма волосся на скронях у друга. Він трепетно відгортав кучері з чола і полохливо заглядав у вічі, шукаючи якогось, хоч найменшого контакту. Проте більший сидів, опершись чолом на коліна і сховавши обличчя в складках одягу. З його мовчазної нерухомої постаті можна було подумати, що він заплющив очі й дрімає, заколисаний голосом і доторками свого друга. Насправді ж він дивився у свій поділ широко розплющеними та невидющими очима, а його самого тут не було. Він був там, унизу, на землі, біля обтиканого плетивом розмаїтих трубок чоловіка.

«Як же тобі, сердешному, допомогти?» – відчайдушно метикував більший ангел, напружуючи мозок, і докладаючи нечуваних зусиль, аби спіймати хоч одну рятівну думку. Проте всі спроби виявлялись марними.

Він чув, як малий торсає його, як гладить волосся, як хоче йому зарадити, проте в нього невідь звідки виникла впевненість, що доля цього чоловіка саме в його руках, і що якщо не він, то ніхто не зможе допомогти бідоласі. Жаль було розчаровувати друга, жаль образити його прагнення втішити себе, та він змушений був його покинути. Так він, напевне, швидше дасть собі раду.

Більший підвівся так рвучко і стрімко, що малий від несподіванки покотився по долівці. Їх уже нічого не з’єднувало. Руки були вільні. Малий лежав на спині, йому було доволі незручно, бо від падіння підвернув собі крило, та встати чи бодай поворухнутися він побоявся. Більший нависав над ним непохитною скелею. Такої величі і рішучості не виявляли навіть старші ангели. Кремезний зрозумів, що прийшла пора переходу в інший, важливіший і неминучий стан відповідальності. Для цього потрібна неабияка сила, воля і мудрість. І для цього потрібне благословення. І в Центрі він його отримав.

– Пробач, я мушу йти. Я мушу зробити те, що задумав. Але я обов’язково повернуся до тебе, і в наші вільні дні ми знову сидітимемо на хмаринах і, звісивши ноги, чудуватимемося з таємничого та магічного світу людей, – він незграбно підморгнув і всміхнувся.

На обличчі більшого ангела не було більше смутку, тривоги, безпорадності. Він був осяяний рішучістю і якоюсь ледве вловною приреченістю. Менший умить ту приреченість зауважив і, досі лежачи на спині, жалібним голосом попросив:

– Але пообіцяй, що ти будь-що повернешся до мене.

Менший добре знав, що приятель не зрадить свого слова, і хотів з цього скористатися. Він конче мав розвіяти тривогу, яка оселилась у його люблячому серці.

– Обіцяю, – коротко відповів той і звернув на малого довгий, протяжний, як осінній вітер, погляд. – Вставай, лежню, – й простягнув йому руку.

У малого аж під пахвами змокріло від того погляду, але видавивши з себе подобу усмішки, сказав:

– Хай щастить, – а за мить додав уже йому в спину: – Я чекатиму і ти… ти завжди можеш на мене розраховувати.

Він не був упевнений, що більший почув останні слова, проте знав, що вони йому допоможуть.

Що ж? Тепер він сам? Якесь дивне відчуття ейфорії сповнило повітря, і він по-новому, на повні груди вдихав, пив, упивався, мов одержимий, неповторним відчуттям самоти. Тепер можна йти і робити все, що вважатиме за потрібне. Тепер він, мов той чоловік із реанімаційного відділення, керований лише власними мотивами, усвідомленням, бажаннями.

Більший ангел поспішив на землю. Його гнав благальний погляд друга, в якому він устиг відчути страх. Страх за себе самого. Так, він його покинув, але що він міг запропонувати меншому? Всі думки його зайняті тільки цим безпорадним чоловіком, який навіть не приходить до тями. Він вирішив оселитися просто в лікарняній палаті. Якщо нічого не придумає, то принаймні його близькість допоможе бідоласі.

Біля нерухомого чоловіка сиділа красива, це було помітно і в надвечірніх сутінках, дуже молода жінка, майже дівчинка. Ангел упізнав у ній підлітка, якого батьки покинули на цього чоловіка, що і гадки не мав, як поводитися з дітьми і як їх виховувати. Нічого собі! Але ж і змінилася вона відколи п’ятнадцятирічною ввійшла в заміський будинок свого опікуна. Дуже змінилася.

Вона сиділа біля непритомного, ніжно, але міцно, немов боячись, що чоловік може раптом устати і кудись піти, тримала його руку у своїх долонях і говорила. Говорила рівно, м’яко, впевнено. Говорила так, начебто вірила, що він її чує.

Віра… Потужна річ, оця віра. Великий навіть почав ревнувати, бо вважав, що віра – це їхній привілей, ангельський. А тут, на тобі, людина, а з вірою. Та ще й якою. За мить йому стало соромно. Він покартав себе за цю слабкість і мимоволі почав дослухатися до дівочих слів.

3

Вирішив зачекати її просто в лікарняному передпокої, а згодом вирушити в його улюблений ресторанчик, де готували східні наїдки, попередньо замовивши там столик. А раптом вона теж полюбляє східну кухню? Він звик передбачати і бути готовим до всього. Цікаво, а й справді, що може подобатися такій жінці? Вже не така й молода, досвідчена, незалежна і… самотня. Це видно з опущених кутиків уст, навіть тоді, коли всміхається. Видно з несвідомих рухів. Коли бачить чоловіка, її рука швидко й енергійно здіймається вгору, щоб поправити пасмо волосся, яке вибилося з-під білосніжної накрохмаленої шапочки. Це свідчить про бажання сподобатись. І відразу ж – усвідомлено – байдужо опущена рука, яка так і не поправила зачіски. А ще та іронія, з якою дивиться на чоловіків, що виявляють надмірний інтерес до її персони. Він дуже спостережливий. Він зауважує геть усе. Навіть якщо це погляд, кинутий у спину.

У передпокої було людно й гамірно, мов на вокзалі. Але, хоч як це дивно, такий гармидер допомагав розслабитись і зосередитися на роздумах, на які йому через постійну зайнятість завжди бракувало часу.

Треба, бо зараз саме рання весна, пересадити деревце китайської троянди, що розрослося в могутнє дерево. І ще кілька рослин, що розрослися на півхати і про які колись дбала його покійна дружина. Він не може викинути її улюблені квіти. Дружина любила милуватися ними перед сном. Розмовляла з ними і бажала доброї ночі, бо вірила, що добре слово і добре ставлення допомагає рости. Та й сама вона була доброю…

Пора вже прибрати і годівничку з балкона. Щозими він підгодовує пташок. Одного разу прилетів навіть снігур, яких він, мабуть, років зо тридцять, не бачив – ще з часів своєї молодості. Треба змайструвати голубам сяке-таке гніздо, бо вони в атомний вік якісь недолугі – мостяться в ринві. І щоразу після рясної зливи їхню домівку змиває водою.

Хоч він і чекав на неї, жінка з’явилася раптово й несподівано. Він аж підстрибнув, схоплюючись на ноги. Перед ним стояла не втомлена добовими чергуваннями лікарка і не самотня, з опущеними кутиками вуст, людина. Перед ним була свіжа, усміхнена, з вигадливо вкладеним волоссям жінка в скромному, проте, вочевидь, дорогому елегантному платті. Променіла молодістю, жагою до життя, пускаючи очами відвертих бісиків. Він ледь не відсахнувся був від такої різкої і неочікуваної зміни в її зовнішності. Готовий був відступити – такою гарною й такою недосяжною видалася ця жінка. Він же не парубок. Йому все-таки вже далеченько за сорок.

Але її усмішка була така щира, що він, повагавшись, вирішив таки спробувати. Поборотися.

Уловивши його хвилинне зніяковіння (від неї нічого не приховаєш), жінка запитала, чи він готовий, чи, може, передумав.

– Так, готовий. Як ніколи, – він уже оговтався.

Зарезервований у ресторанчику столик був саме навпроти вікна. А сам заклад розташований на п’ятому поверсі старовинного будинку з високими стелями. Перед ними, мов на долоні, розляглося всеньке місто, яке повільно, проте впевнено, оповивали сутінки. Де-не-де спалахували вечірні вогні, і це додавало їхній зустрічі таємничості і навіть містики.

Ця магічна атмосфера задала тон і розмові. Слова лилися самі собою, було легко й навдивовижу просто. Начебто не вперше отак сидять собі удвох і теревенять. Вони так захопились розмовою, що забули зробити замовлення.

Над ними, мов їхня неспокійна совість, нетерпляче нависав кельнер. Чар містичної ночі на нього не поширювався. В нього – робота і клопіткий підрахунок чайових – тих, що дали, і тих, які ще дадуть. А ці двоє, на його думку, поводилися якось неадекватно. Це насторожувало. Такі клієнти трапляються, але нечасто. Зазвичай ці диваки залишають або невмотивовано щедрі чайові, або через розсіяність і захопленням одне одним узагалі забувають віддячити. А те, що ця парочка таки одне одним захоплена, не помітить хіба що телепень.

Він так і стояв, міркуючи, чи варто переривати їхнє воркування (магами, бач, себе уявили). Цілком можливо, що таке втручання їм не сподобається і тоді – прощавайте, чайові. Чи краще й далі покірно та запопадливо чекати, аж поки самі його зауважать, і саме в такий спосіб заробити собі на чай.

Нарешті його помітили.

Слідчий після недовгого перебування в товаристві цієї жінки вирішив діяти на свій розсуд.

– Попрошу щось із морепродуктів.

Кельнер аж розцвів на радощах, що йому не довелося робити вибір самотужки і цей щасливий чоловік нарешті спромігся на замовлення. Окрилений передчуттям додаткового заробітку, хлопака скоромовкою пропонував гостям найкращі фірмові страви цього закладу – одного з найкращих у місті вже не перший десяток літ.

– Я схвалюю ваш вибір і на перше рекомендую «Місо-суп» з креветками і морською рибою, а ще дозвольте запропонувати рол «Бокудан» чи суші… – тут він зловив насторожений погляд жінки і її розширені від здивування очі. – Пропоную асорті, аби краще й повніше оцінити основні смакові якості цієї страви та омлет з вугром «Унагідон». До перелічених страв радий запропонувати або саке, або сухе біле вино. На десерт…

У цьому місці його перебив розкотистий гортанний сміх. Так вміють сміятися тільки жінки, які знають собі ціну.

– А це обов’язково – так діловито сипати незрозумілими назвами? Якщо мій супутник не заперечуватиме, то прошу принести щось на ваш вибір. А також, ураховуючи те, що нас лише двоє, що наближається ніч і що песиків у нас вдома немає, – спокійно, але досі всміхаючись, резюмувала відвідувачка.

Кельнер беззвучно й трохи розчаровано пішов виконувати замовлення. Ситуація для нього стала ще непевніша, ніж досі.

Додому вони поверталися поночі.

– Ви не проти пройтися пішки? Я так давно не гуляла вечірнім містом, хіба ще студенткою.

Після цих слів вона відразу якось притихла і насторожилася.

– Мені страшно, – тихо додала вона. І не було в її голосі жодного страху, тільки смуток зацькованої дівчини, яка досі жила в цій неймовірній жінці.

Він розумів, що жодні слова, жодні обіцянки світу не переконають зранену душу в тому, що існує інший світ, без болю й наруги. Тому він просто обняв її за плечі і легко-легко, аби не сполохати, притулив до себе. Вона не пручалася. Так вони йшли до самісінького її будинку.

Дорогою вони мовчали. Бо що тут можна було казати? І він, і вона розуміли, що має минути час, багато часу, поки можна буде говорити, згадувати минуле і всміхатися. Спинились перед самими дверима.

Наближаючись до її будинку, він зауважив світло у вікнах, але пояснив собі це тим, що, кваплячись на роботу, жінка просто забула його вимкнути. Але коли вона не взялась відмикати помешкання своїм ключем, а простягнула руку до дверного дзвоника, в його грудях щось наче обірвалось. А побачивши на порозі чоловіка, в якому він одразу впізнав лікаря з каретки «швидкої допомоги», – геть зніяковів.

Не пам’ятав, чи встиг попрощатися, подякувати за чудовий, а він і справді був чудовим, вечір. Не пам’ятав, чи офіційно потиснув їй руку, чи по-світському поцілував у щоку. Нестримний жаль гнав його в ніч. Як він міг, такий передбачливий, такий досвідчений і мудрий, мов підліток, повестися на чари цієї жінки. Невже в нього все так погано і від самотності він готовий бігти, летіти на ледве вловимий, а, можливо, й надуманий ним самим промінчик прихильності. Картав себе, що розслабився біля неї і чи не вперше, відколи залишився на цьому світі сам-самісінький, утратив пильність.

Ні, цього не може бути. Це занадто просте і зручне пояснення. Він не може так похапцем робити висновки. Потрібно зачекати.

Ні, тільки не вона.

У ранок входив з одним-єдиним бажанням – ще раз перевірити місце аварії, поки не випав дощ і поки є шанс бодай випадково знайти ще якість непомічені докази. Хоча прекрасно розумів – це неможливо. Всі його підлеглі – досвідчені фахівці, цілком віддані своїй справі. Інакше, хіба залишалися б вони понаднормово під час кожного розслідування, незважаючи на мізерні надбавки до невеличкої зарплатні. Але його дещо мучило. Чому машина злетіла з дороги саме на цьому повороті? За весь час його служби в управлінні, в цьому місці не ставалося жодної аварії, навіть за найгіршої негоди.

Швидко попрямував у бік свого дому. Мешкав на третьому поверсі п’ятиповерхового столітнього будинку. Це була п’ятиповерхівка з ліфтом. Колишніми нормами, на відміну від сучасних, для зручності мешканців було передбачено ліфти навіть у двоповерхових спорудах. Планувався навіть вантажний ліфт, аби з нижнього поверху, де розташовувалася кухня, передавати наїдки в приміщення їдальні. Вочевидь, сучасним людям не залежить на комфорті, і такі вигоди, як ліфт, їм слід сприймати за панські витребеньки. Хоча сам слідчий ліфтом ніколи не користувався, вважаючи підйом і спуск сходами найкращим профілактичним засобом серцевих хвороб і старості.

Холодний душ, горнятко гарячої кави й неодмінно – люлька з ароматизованим тютюном. Колись він чув фразу, що кожна людина повинна любити себе і дарувати бодай раз на день невеличку приємність. Для одних це могло бути легке тістечко з мінімумом калорій, для інших – духмяна кава, а для нього – він так вирішив – ранкова люлька. Про люльки знав геть усе. Люльку курив його батько, батько його батька і так далі. Мав особливу пошану до цього предмета. Недаремно в народній пісні йдеться про козака: «Що проміняв жінку на тютюн та люльку, необачний». Необачний, завжди думав він, це тому, що так до рими краще підходило. Ніде правди діти, навіть про гіпотетичного сина від часу до часу мріяв лише в контексті люльки, яку мав передати у спадок нащадкові. Як і все решту, пов’язане з їхнім родом.

Сталося це з його прадідом за служби в цісарському війську. Хто щось біля серця тримав, хто про любку кохану згадку, хто про дітей своїх, хто образ носив, а його прадід – люльку. Люлька в нього була славна – золотом і перлами інкрустована – трофейна. Що вона купу грошей коштувала, ніхто й не сумнівався, як і в тому, що хто на неї зазіхне – всього найдорожчого позбудеться, – достатньо було в темні прадідові очі подивитися. Не чоловік був, а кремінь. Мовчазний. Балачок не любив. Зате, коли вже щось задумав, спинити його ніхто не міг. Навіть дружина, себто слідчого прабабка, яку прадід до безтями любив, хоч як просила, хоч як заламувала руки – не змогла вмовити чоловіка вдома зостатися. Він і слова їй на прощання не мовив. Грізно тільки в очі подивився, аж принишкла жінка. Обоє розуміли – він піде і повернеться, а вона – вірно його чекатиме і дітей їхніх глядітиме. На тому й попрощалися.

Велося їм у війську по-різному: і сито, і голодно. Бувало, що й ріски в роті добами не мали, а бувало, що трапиться їм старовинний дім чи навіть палац, завбачливо покинутий господарями. Цінності всілякі повивозити встигли – тільки вітер, мов пес голодний, вештався під голоребрими лавами і стільцями розкиданими, – зате погреби які! То вони спершу на роки дивилися й пили просто з діжок найліпші, найдавніші вина. А потім для забави – все одно вдосвіта йти, – решту вин куштували. Під ранок уже й куштувати не годні були, просто нюхали та й залишали діжку відкритою. Тече собі вино, витікає. Скоро його по коліна стало. Пройти не можна. Вони взяли тоді діжки порожні та й давай наввипередки плавати. Ото потіха для них була. Коли прадід, як і обіцяв прабабці, повернувся з війни, то дуже любив ту історію розповідати.

Іншу ж – з люлькою – знали тільки товариші його найближчі. Спершу навіть прабабка не знала, поки якось, захмелівши, один із його побратимів не проговорився.

У полон взяли прадідового товариша найкращого, коли той з іще одним відчайдухом удосвіта, під покровом туману, що встелив і їхню, і ворожу територію, пішов у розвідку. Повернувся тільки один.

– Попався, – каже, – твій товариш. На дурниці попався. Дівку голу, що купатися до річки вийшла, побачив. Цицьки в неї, як дині соковиті, від кожного поруху колишуться, того й гляди, молоком чвиркати почнуть. Такі налиті. Та й сама така нічогенька. Волосся, як антрацит, чорне. І очі такі ж. Мов жарини з-під брів рівнесеньких виблискують. Рота роззявив твій товариш, наче зачарували його. Зразу видно, що давненько дівки не бачив. Стоїть, як укопаний. Ми ж по землі, в траві повзли. А трава, бачте, заважала йому дівку роздивитися. То він на ввесь свій дебелий зріст і піднявся. Недовго й стояв. Одразу його й упіймали. Наче чекали. А мо’й справді чекали, – замислившись, промовив вояк. А прадідові у вічі подивитися боїться. Вину свою відчуває, та зробити нічого не може.

– Мусимо його там залишити. Шкода хлопця. Добрим вояком був. Але часу в нас обмаль. Через річку до ночі непомітно треба перебратись, а там іще кілометрів із шістдесят буде, поки до своїх дійдемо. Бо як самі тут залишимося, вони нас, як мишей, одного за одним виловлять і винищать, – грізним голосом прорік їхній ватаг.

Прадід скреготнув зубами зі злістю, аж іскри посипалися. Вояк, що повернувся без прадідового друга, постарався розчинитись у повітрі і випаруватись, аби не потрапити йому на очі. Прадід неквапом до їхнього начальника підійшов, убік відвів і щось йому тихо, майже самими губами, довго розказував. Той спочатку набурмосений стояв, а потім поплескав прадіда по плечі – удачі побажав, а всім решті велів у похід збиратися.

Ніхто не знав, куди пропав прадід. Дві доби його з ними не було. А на третю побачили вони велетенський силует, що з сутінків до них наближається. Розставлена навколо табору охорона сполошилась, але начальник їх угамував. Велів не стріляти. Коли гігантська, мов скеля, постать наблизилась і вже можна було розрізнити звір то чи людина, всі побачили, що то кремезний вояк до них суне, завдавши на плечі свого найліпшого товариша.

Уздрівши, що до своїх прибився, то як стояв, так і впав без пам’яті на землю разом зі своїм побратимом. Ледве їх один від одного відірвати змогли – так зчепилися.

Кілька днів похідний знахар їх зіллям відпоював і рани полоненому другові гоїв, поки вони обидва до пам’яті прийшли. А як отямилися, – відразу на ноги, хитаючись від слабкості, повставали, пов’язки з себе позривали і, наче нічого й не сталося, зброю свою чистити взялися. Про те, що з ними було, нікому й півслова не сказали. Тільки люльки тієї в прадіда більше ніхто й ніколи не бачив.

Трохи згодом, коли та історія з полоном трохи зійшла з уст вояків, усі взнали, як прадід пробрався у ворожий табір, прихопивши зі собою усеньке своє трофейне золото, щоби друга викупити. Без особливих зусиль вдалося йому знайти жида, що знався з ворожим керівництвом і дуже ласий до грошей був. Висипав перед ним прадід усе своє багатство та й чекає. А жид оком тренованим за люльку вчепився і головою хитає. Мовляв, нічого не вийде, братику, мало золота, мало. Розлючений прадід того жида за барки вхопив – аж над землею підніс. Від злості зубами скрегоче. А жид у руках в нього теліпається, з переляку мало в штани не наклав, але з люльки очей не зводить.

– От коли б ти ще й люльку свою доклав, то, думаю, цього би стало, – прохрипів гендляр.

Прадід ним об землю як гепне, аж курява здійнялась.

– Хай буде по-твоєму, але обдуриш, то начувайся, висітиме твоя голова зрадлива ще нині на палі, з-під землі знайду, – і люльку в кишеню бездонну ховає.

Жид мало за нею вужем туди не поліз. Не знати, чи погрози прадідової злякався, чи мо’ люльки так йому захотілось, але до вечора прадідів товариш уже на плечах у нього був на шляху до своїх.

Невдовзі після походу в прадіда з’явилася інша добра, ручної роботи люлька з червоного дерева, теж перлами інкрустована. Але не була вона рівнею тій, давнішій. Зате і досі залишилася в їхній родині. Не раз колекціонери пробували її в слідчого виманити, а то й чималі гроші пропонували, та він своєї: «Родинна реліквія», – каже.

Не покидала його мрія про сина.

На місце події виїхав удосвіта. Всю дорогу думав, що таки мусить бути якась зачіпка чи принаймні хоча б один-єдиний свідок. Не може бути все так просто. Потерпілий – водій зі стажем. Машина хороша. Гума на колесах нова. Ні, тут щось не те. Щось не давало йому спокою. Не давав спокою і вчорашній вечір.

У рапорті сержанта, що допитував учасників руху на трасі, які могли там опинитися в момент аварії, промайнуло щось про дівчинку. Маленьку біляву дівчинку в яскраво-жовтому дощовику з волоссячком, заплетеним у дві кіски. Треба ще раз усіх перепитати, хто хоч краєм вуха міг щось чути про ту дівчинку, яка чомусь сама, без дорослих, опинилася за багато кілометрів від населених пунктів. Треба опитати людей в усіх найближчих до того місця селах.

Коли він під’їжджав до одного з сіл, воно щойно починало пробуджуватися. Півні задиркувато прочищали свої горлянки, кури одна за одною, мов на дефіле, виходили на подвір’я ліниво і, мов до камери, вклоняючись то вліво, то вправо, легко схиляючи голівки, клювали сяку-таку поживу. Коти, мружачи заспані очиці, млосно прогинали свої лискучі спини і неквапом прямували до мисочок з паруючим молоком, щедро налитих господинями, нехтуючи ледь вловне попискування мишей – минув їхній нічний час. Поволі висипали з дворів люди – хто пішки, хто на велосипеді, хто й на власній машині. Кожен долав свій звичний шлях до праці по-своєму, але з дня в день однаково. В селах люди незбагненно сильно прив’язуються до будь-чого. Чи це йдеться про звичку однією і тією ж стежкою до річки ходити, чи на одному й тому ж місці рибу ловити, навіть якщо тієї риби там уже роками нема, чи до однієї любки попід тин прокрадатися, хай навіть вона вже стара і беззуба, а кавалер давно вже нічого не здатен їй запропонувати. Звичка. Продавці в цілодобовому магазинчику, що віднедавна слугував і бензозаправкою, і придорожнім кафе, змінювалися завжди в однаковий час – о сьомій тридцять. І слідчому пощастило – він застав обох жінок. Якщо сьогодні день буде хоч наполовину такий вдалий, то, може, йому пощастить знайти і біляву дівчинку.

– Добридень, дівчата!

– І вам доброго, – весело, попри відпрацьовану ніч і сиве волосся, проспівали вони.

– Дякую, не завадить. І як ото вам зранку та ще й після ночі вдається бути такими гарними?

Дівчата пирснули від його зухвалості. І хоч вони добре усвідомлювали, що тут і до чого, та все ж належно оцінили підхід немолодого слідчого.

– Шукаєте когось? Може, чимсь і допоможемо. Правда… – трохи зажурено мовила молодша, – ми кілька днів тому все вашому сержантикові розказали. Гарний він у вас і молодесенький, – пригадуючи щось, усміхнулась сама до себе, та відразу спохопилася: – Навіть записав усе, що ми розказали, на папір і звелів перечитати й підпис унизу поставити. Ми так і зробили.

– А ще казав, – старша, та, що з ночі, втрутилась у розмову, – як щось згадаємо, то йому неодмінно зателефонувати, і візитку залишив, – вона розгублено почала щось шукати на прилавку, переставляючи один за одним якісь предмети.

Жінка розпашіла, її рухи ставали моторніші, звуки висунутих і засунутих шухляд – гучніші. Продавчиня почала розуміти, що візитка десь загубилася. Вона ще нишпорила по всіляких закутках, але вже винувато дивилася на слідчого.

– Нема… таки нема, – розгублено повторювала вона до себе.

– Не хвилюйся ти так. Пробачте мені, пане слідчий, це я візитку сховала. – І щоб ніхто не побачив, звідки вона її діставатиме, повернулася до них спиною і хутенько, вправним жестом, вийняла з-за пазухи прим’ятий папірець.

– Ось вона, – незворушно мовила молодша й акуратно розправила зігнуті кінчики.

Оскільки і її напарниця, і слідчий очікувально мовчали, вона продовжила:

– Просто тоді була моя зміна, я й подумала, що ніхто краще за мене не зможе згадати щось важливе. Ото й узяла візитку, аби про всяк випадок була під рукою.

– То й що? Згадали щось важливе? – з неприхованою надією запитав слідчий.

– Та ні, не згадала, – з жалем промовила молодша.

Їй не хотілося розчаровувати цього ввічливого імпозантного чоловіка. «Не такий красень, як сержант, але теж нічогенький і стриманий», – думала вона.

– А не пригадуєте білявої дівчинки в жовтому дощовику? – слідчий не втрачав надії довідатися щось нове.

– Яку ще дівчинку? – хором спитали приголомшені жінки. І хором продовжили: – Нема тут ніякої дівчинки.

– Та хай… Не тут… – терпляче продовжував сержант, – в селі ж напевне є дівчинка років п’яти, невеличка, з русявим волоссячком, заплетеним у дві кіски? В той день була вбрана в яскравий жовтий дощовичок.

Обидві жінки, не змовляючись, і так, наче їх примушували зізнатися в якомусь жахливому злочині, закрутили головами. Та так енергійно, що слідчому захотілося стримати їх, аби не погубили зі своїх голів і без того негусті кучері.

– Що з вами? – спантеличений голос слідчого спинив нарешті їхнє панічне метеляння.

– У селі й справді нема такої дівчинки. Всі знають, що тут залишилися лише ті, кому годі шукати кращої долі. Хто міг, той давно виїхав, як не до міста, то за кордон. Звідки тут малечі взятися? Буває, правда, на канікули когось до баби з дідом привезуть. Тоді цілим селом тішимося. Та це – влітку, на канікулах, – сумовито мовила молодша.

– Тож і раді б вам допомогти, та не маємо чим, – підсумувала їхню зустріч старша.

Слідчий виходив із магазинчика без очікуваних результатів. Нічого, втішав себе, день довгий, усе ще попереду.

4

– Кажи вже, що сталося, не тягни? Що ти вже накоїла? – а в голосі тривога і безпорадність.

– Нічого. Просто я на урок фізкультури більше не піду. А коли не піду, то й оцінки не буде за що ставити, а не буде оцінки – не буде й атестації.

Кажу це тобі, дивлячись просто в очі. Або сваритися нарешті почнеш, або ж просто виженеш. Бо не може бути, щоб ти, знаючи мене все моє свідоме життя, жодного разу навіть голосу не підвищив. Але я не вгадала.

– Чому? – тільки й мовив ти.

Похапцем, затинаючись і шаріючись, пояснювала, що в мене не таке тіло. Не таке, як у решти. Цицьки маленькі, стегна вузькі, дупа хлопчача, та й лицем природа мене обділила. Ніс не зовсім прямий, очі на півобличчя і вуста завеликі.

Ти постояв переді мною ще якусь хвилю, наче щось обдумуючи, глянув на мене зацьковано, вбрав поверх сорочки легку куртку, ключі від машини в кишеню поклав і, як був у домашніх капцях, так у них і поїхав.

Коли ти зачинив за собою двері, я ще з годину в подушку ридала. Ніяк зрозуміти не могла, що з тобою сталося. Краще б насварив, це якось пережити можна. З батьками своїми не раз, правду кажучи, таке переживала. Тоді б я почувалася ображеною, а ти – винним. Зрештою, ти почав би мені в усьому потурати, щоб провину свою спокутувати, а я б великодушно тобі це дозволяла.

Але ти не такий, як усі. Тому винною почувалася я. А думала ж, почнеш мене втішати, мовляв, і фігура в мене нормальна і з личком усе гаразд, і що зарано мені цим перейматися, краще б книжку почитала. Чи сказав би щось на кшталт – «на кожен товар є свій покупець».

Три дні тебе не було вдома. Три дні від тебе – ні звуку. Три дні я себе картала. Вже й погодилася, що насправді проблема моя – не проблема, що жити можна з будь-яким тілом, а коли образиш людину, то з цим жити важче.

Ввечері третього дня ти повернувся. Здивованим поглядом обвів помешкання. Щоб хоч якось загладити перед тобою провину, я все вишкребла і вичистила до блиску. Ця домівка, мабуть, ще ніколи не сяяла такою чистотою. Ти тільки плечима зітнув і буркнув собі під носа:

– Не варто було, але дякую. Я тобі дещо приніс.

Мовив це так, наче на п’ять хвилин у магазин за сіллю збігав.

Я з неприхованою цікавістю підійшла до столу, на який ти поклав, радше вивалив з оберемка якісь книжки, згортки, папери. І то було не все. За рештою тобі ще раз довелося до машини іти.

– Це все тобі, – урочисто промовив. – Так, і ось іще. Це абонемент у читальну залу центральної бібліотеки і на всі лекції з циклу «Жіночий образ у сучасному мистецтві».

– Роздивляйся поки, а я б щось усе-таки з’їв, – сказав і сховався за дверцятами холодильника.

Видно було, що ці три доби ти або геть не спав, або спав украй мало. Але голос, попри смертельну втому, лунав задоволено.

Я подумки всміхнулася – таки повернувся. Чого тільки не було серед тієї купи книжок, які ти приніс. Здебільшого то були альбоми видатних і добре знаних митців. Були і менші альбоми, в м’яких палітурках. Із прізвищ на обкладинках я зрозуміла, що це вітчизняні художники, більшості з яких я не знала. Було ще кілька художніх книжок. Судячи з назв, усі вони стосувались одного, точніше однієї теми – жінки.

5

Кремезний ангел потроху почав призвичаюватися. Вже не так била в очі настільна лампа біля ліжка, не так насторожувало безконечне блимання сотні маячків та індикаторів на розмаїтих апаратах, до яких було під’єднано чоловіка. Та й палата виявилась більша і просторіша, ніж видалася йому спочатку. Після безмежних просторів – там, угорі – тут усе здавалося затісним. Ангел навіть боявся, що не втисне в цю комірчину своїх велетенських могутніх крил, якими, до речі, дуже пишався, бо вони пасували до його довготелесої фігури. Він хвилю постояв посеред кімнати, ще раз глянув на дівчину і вирішив, що коли вже йому доведеться залишитись у цьому тісному просторі на довше, то найзручнішим для нього місцем буде широке бетонне підвіконня. Крім того, з вікна можна легко злетіти, розрівнявши крила.

Він остаточно змирився з новими звуками, яких ніколи не чув так зблизька, – розміреним украпуванням ліків у вену, ритмічним биттям двох сердець, одним, правда, ледь чутним, чоловічим, а другим – дівочим, яке билося в різних ритмах. Часом, заворожений його мелодією, забував слухати розповідь. Раніше він не звернув би на це жодної уваги. Її серце билося так чудно і так неоднаково, але ні постава, ні вираз обличчя не змінювалися. Ангелові було цікаво, чому ж тоді серце в неї то перестає битися взагалі, і тоді в нього від страху всередині все холонуло, то калатало, мов у пійманого птаха так швидко, що, здавалося, вискочить із грудей. Тоді ангел теж злякано нишкнув і, насторожившись, чекав, що буде далі. А часом її серце вистукувало ритми дивовижної музики, яка наповнювала дівчину з ніг до голови. Тоді її вуста ледь помітно тремтіли, а на очі наверталися великі, мов морські перли, сльози. Очі ставали прозорі, мов гірський кришталь, і можна було без перешкод осягнути всю їхню глибочінь.

Але чоловік був непритомний, і зробити цього не міг, а йому… Ангелові просто не було до цього діла, не на те він сюди спустився. А якщо відверто, то йому було просто боязко. Тепер він краще розумів чоловіків, які або відвертались, або просто тікали геть, коли поруч із ними починала плакати жінка. Страх…

Він скрушно зітхав і дослухався далі.

Зараз серце у неї б’ється, мов зацькований звір, який будь-що хоче вирватися на волю. Видно, що їй неймовірно важко і що вона давно цього не робила – не поверталася туди, в минуле, ретельно оберігаючи себе й свій мозок від подій десятилітньої давнини. Їй лячно. Іноді вона раз у раз безпорадно роззирається, хоч знає, що тут нікого немає. Тоді вона ще раз з надією дивиться на чоловіка і тихим благальним голосом просить його обізватися і подати хоча б якийсь знак, що він її чує і що вона недаремно тривожить минуле.

Ангел напружено разом із дівчиною вдивляється в бліде обличчя нерухомого чоловіка, вслід за нею переводить погляд на його долоню, до вказівного пальця якої прикріплено датчик, що мав би відреагувати на найменше, найнезначніше коливання фалангою пальця – тиша. Вперта тиша, яка, здається, поглинає будь-яку надію.

Дівчина вмовкає, заплющує очі і кладе свою голову поруч з незрушною рукою чоловіка, яку досі не випускає зі своїх долонь. Так вона лежить якийсь час. «Мабуть, втомилася, – співчутливо думає ангел. – Вона ж лише людина».

І вирішує сам-один чатувати біля непритомного чоловіка. Та щойно він про це подумав, як дівчина рвучко вирівнялась і втупилася твердим, мов кам’яна брила, поглядом у нього, в невидимого для всіх ангела. Він закляк. Від несподіванки і страху, що його викриють, відчув, як зарухалося пір’я на кінчиках крил. Відчув, як нічна прохолода тінню майнула крізь прочинене вікно, зачепивши його маківку. Готовий був уже втікати, але дівчина опустила повіки, звільнивши його від свого нестерпного погляду.

– Щось примарилося, – пробурмотіла сама до себе. – Мабуть, година така, що всяке може привидітись. Які тут можуть бути ангели? В лікарні? Та й до чого тут ангели? Не збирається він ще землю покидати, чуєте, ви, там, за вікном. Не збирається.

І – в сльози.

Він знову закляк із настовбурченим пір’ям. Ще якусь мить міркував над її словами, але вирішив усе-таки, що це їй примарилося, бо не дано людям бачити ангелів. Не дано…

Мовби нічого не сталося, дівчина продовжила свою розповідь, обволікаючи нерухомого чоловіка, ангела і всеньку кімнату тихим, заколисувальним сумом кольору ультрамарину з золотавими кульками, немов наліпленими дитячими, незграбними рученятами. Ніжно так, душевно…

6

– То я правильно зрозуміла, що віднині ти впритул візьмешся за моє виховання? – трохи оговтавшись від радості, що ти все ж таки повернувся, наважилася я запитати у дверцят холодильника.

Мені все одно було, які відвідувати лекції, – хоч про моторні мастила. Байдуже, які читати книжки. Аби лише ти був щасливий і нікуди більше не йшов. Поки ти з набитим ротом з’явився з-за відчинених дверцят холодильника, я з жахом усвідомила, що закохалася.

Світ закрутився в мене перед очима, і я тоді чи не вперше зомліла просто біля столу з купою книжок.

Отямилася вже у власному ліжку. Була ніч. У кімнаті, зануреній у цілковиту темряву, горів один-єдиний торшер, який ти акуратно накрив чорною вовняною хусткою з великими лапатими квітами, яка лишилася тобі на згадку від бабуні. Хустка була стара і де-не-де поїдена міллю, тому як доповнення до гардеробу не годилася. Але, щоб зігрівати застуджене горло чи як компрес від мігрені, цілком пасувала. Або, як тоді, нею можна було приглушити яскраве світло.

Через дірочки пробивалися тьмаві промінчики, а від лапатих квіток світло теж здавалося лапатим і якимось іграшковим, немов із дитячих снів. Ти сидів біля мене, як оце зараз коло тебе я, й тривожно тримав мене за руку. Найперше, що я відчула, розплющивши очі, – був твій погляд, стривожений і відданий водночас, майже як у собаки, якому залишили пильнувати щось дуже важливе. Хотіла було піднятись, але ти рішуче вклав мене назад. Я згадала, чому тут лежу, і зрозуміла, що більше ніколи не зможу дивитись на тебе так, як дивилася досі – просто і насмішкувато. Не зможу розмовляти так, начебто ти був моїм батьком чи другом. Бо ти став об’єктом моїх мрій, бо я в одну єдину мить із дівчинки перетворилася на дівчину. Кров ударила мені в скроні і, поки ти нічого не второпав, попросила піти геть, пославшись на втому й бажання щонайшвидше заснути.

Я й не здогадувалася, що для тебе це давно не таємниця. А вчора, взнавши про аварію, помчалась у твій заміський будиночок, аби щось чи когось там зустріти, добре розуміючи, що тебе там нема. Та зайшовши, збагнула, що відтоді, як я пішла, гримнувши дверима – пробач мені за це, – в тебе нічого не змінилося. Тільки квіти розрослись, нагадуючи куточок тропічного острова. Та й фіранки на вікнах трохи потьмяніли від часу, але їм це на користь. Весь дім став стриманіший і загадковіший, немов старовинний родовий замок. На робочому столі, розгорнутий, як і тоді, десять років тому, лежав зошит, у який ти пізніми вечорами щось скрупульозно записував рівним, дуже дрібним і правильним каліграфічним почерком. Ти так ретельно виводив кожну літеру, що легко можна було прочитати весь текст. Тільки тоді мені й на думку не спадало, що ти записуєш туди не результати роботи, а свої душевні переживання. І вони пов’язані здебільшого зі мною.

Квітень, 27. Середа

Було божевіллям погодитися доглядати те навіжене дівчисько. І гадки не мав, які тортури на мене чекають, перш ніж зможу повернути її в руки батькам. Скоро закінчується цей, наче гумовий, рік.

Вона, мов дике кошеня, готова шипіти і дряпатися аж поки переконається, що все буде так, як сама захоче. Скажімо, в неділю ввечері заявила, що до школи більше не піде. Я мало не впав. Щось безглуздіше і зухваліше годі уявити. Поки я намагався дізнатися причину, то ледь не посивів. Тіло, бачите, в неї якесь не таке. Дівчинко моя люба, та таке, таке в тебе тіло. Сниться воно мені ночами і ходить за мною, як кара Божа. Очей від нього відвести не годен. І сказати тобі нічого не можу. Щоб не злякати. Я й досі не наважуюся запитати в тебе найпростішого – чи регулярні в тебе місячні, чи тобі не боляче? Бо якось у бюро почув був, як за сусіднім столом дві співробітниці між собою розмовляли. Одна з них була дуже стривожена, тому й розмовляла голосніше, ніж завжди. Казала, в доньки такі болючі місячні, що невідкладну допомогу викликала, аби щось знеболювальне вкололи. «Атож, то неприємно», – підтакувала інша і казала, що чула, начебто за кордоном жінки в критичні дні на роботу не мусять ходити.

Тому, бачачи в смітнику акуратно замасковані згортки, я потерпав від самої думки, що тобі боляче, а ти й пожалітися нікому не можеш. Думаєш: – «Та що йому, мужланові, про це розповідати, все одно нічого не зрозуміє і не допоможе. Не мати він і навіть не батько».

Щоб хоч трохи заспокоїтися, сусідку просив, оту, що молоко нам приносить. Вона завжди з тобою спільну мову знаходила. Сказала мені згодом, що в тебе все гаразд і що не для всіх оті дні такі вже й критичні.

Я їй дуже вдячний.

Не знаю, як тобі про тіло розповісти. Так, аби ти зрозуміла, що воно в тебе молоде і занадто тендітне, аби зваби на ньому шукати. Занадто воно ще юне і несформоване. Але в тому і чар його особливий. Помітити, правда, це не кожен зуміє. Як не кожен здатен відрізнити хорошу картину від поганої, дилетантизм від професіоналізму. Саме тому я три доби просидів у бібліотеці, відбираючи найкращі зразки художніх творів, пов’язаних із образом жінки. Подумав, що лише так ти зможеш усе зрозуміти і осмислити, – через книжку, картину, пісню, малюнок, слово, зітхання…

Я знав, що колись настане мить, коли ти поглянеш на все іншими очима. І боявся цього. Та не думав, що все станеться так швидко і несподівано. Надіявся зауважити перші іскорки, перші паростки неминучого і непокірного, як сама юність, почуття, аби скерувати, вивести його у правильне русло. Я все гадав, хто буде тим молодиком, що вкраде тебе у мене. Мабуть, один із твоїх однокласників, які гарцювали один поперед одного, радше інстинктивно відчуваючи твою ще недоспілу красу, ніж розуміючи її. Або ж молодий вчитель фізкультури, який щойно прийшов до вашої школи і про якого ти мені всі вуха продзижчала, мовляв, він і пісні Елвіса Преслі на шести-струнній гітарі грає, і так розкішно в себе в комірчині стіни фарбами розмалював, і які в нього чудові платівки.

Досі я спокійно все це слухав і думав: так, молодий, спортивний, грає на гітарі, то чому б він тобі мав не подобатися? Але коли ти його жаліти почала, мовляв, жінка в нього стерво останнє – біля такого чоловіка, а їй усе мало. Вона, виявляється, астрономію у вас викладає. А ще – до старшокласників чіпляється. І не просто чіпляється, а до себе в кабінет запрошує. А потім хлопці враженнями діляться – які в неї величезні і м’які цицьки, що коли вчителька «дає», стоячи на колінах, вони одна об одну стукаються, немов долоня об долоню плескається. Розказують, а самі регочуть. День пореготали, тиждень, а вчителька все ніяк не вгамується. До кабінету ледь не силою тягне.

А хлопці ж за той час із чоловіком її здружились і вже їм не смішно, що його жінку і на долівці, і на столі, і в чоловічому туалеті мають. Зрештою, всі дружно відмовилися. На знак солідарності з учителем. А ти теж вирішила його пожаліти, бідного.

Як я маю тобі пояснити, що жалість – це принизливо для нормального чоловіка. Що мужчина не може дозволити, щоби хтось торкався до його жінки, що сам повинен за неї боротися, а не виставляти себе і її на посміховисько перед усією школою.

І як я маю тобі пояснити, чому той учитель раптом перестав звертати на тебе увагу, навіть не дивиться у твій бік? Не можу ж розказати, що ходив я до нього в ту розмальовану комірчину і пояснював по-доброму, аби, боронь Боже, ні він не смів до тебе підступитися, ні тебе не надумав до себе підпустити. А він казав, що безтямно кохає свою дружину, а вона, зараза, з цього користується. І не з власної волі вони в наше місто переїхали. На старому місці їм нікуди було діватися – дружина з усіма переспала… А він, однак, покинути її не може. Ніхто, крім неї, йому не потрібен.

Як мав тобі розповісти, що готовий був цілими днями чатувати під вікнами школи, тільки б з тобою нічого поганого не сталося.

Я готовий чекати… аж поки ти виростеш і зможу тобі сказати, що закохався в тебе, мов школяр, але з усією відповідальністю дорослої людини. Я вирішив чекати. Чекати, поки ти переживеш свою першу любов. Якби я хотів, аби вона не була взаємною. Щоб перестраждавши, перелюбивши і помудрішавши, зуміла побачити мене поруч із собою.

Та я ніколи не хотів, аби це сталося зараз, коли тобі щойно виповнилося шістнадцять.

Сьогодні я мало не вдавився, коли визирнувши із-за дверцят холодильника, зустрівся з твоїм поглядом. Це було наче стріла, випущена з арбалета вправною рукою. Я зрозумів усе швидше за тебе.

Поки я ніс тебе, непритомну, до ліжка, поки вкладав і вкривав, поки був так близько від тебе, відчув, що… боюся.

Квітень, 28. Четвер

Я цілу ніч не міг заснути. Вовтузився, перевертаючись із боку на бік. Моя постіль була зім’ята і пожована, наче на ній спала сотня людей. Колись читав був у Цвейга, як покоївка, застеляючи ліжко своєї пані, не могла збагнути, що ж таке могло наснитися, щоб уві сні людина так пожмакала гладесеньку, накрохмалену постіль. Служниця подумала, що сама вона ніколи своєї постелі не мне – на якому боці засне, на тому й прокинеться.

Вночі страшенно мучила спрага, але я боявся встати і піти на кухню, аби випадково не зустрітися з тобою. Боявся, бо знав – ти теж не можеш заснути. Знав і те, що ти не підстерігатимеш мене у темних закутках, що не подаси виду і що… чекатимеш. Чекатимеш, що я нарешті сам усе побачу, зрозумію, відчую і… дам цьому раду.

Дівчинко люба… А я не знаю, що робити. Не знаю, що маю казати, як дивитися на тебе, як дихати, говорити. Не знаю, чи маю право просити тебе зачекати, просити підрости. Бо те почуття, що зародилося між нами, тремтить, мов сльоза в тебе на очах, от-от готове зірватись і струмком потекти додолу.

Ти така… безборонно-невинна у своїй щирості.

Ти така… вразлива у своїй готовності довіритися.

Ти така… нереально близька і водночас нереально далека.

Пробач мені – я боюся. Боюся порушити твою чистоту, боюся зруйнувати чар, який випромінює твоє серце, боюся щось зламати, зіпсувати, боюся згасити, розтратити, не розпізнати, боюся не втримати, втонути, згубитись чи… згубити тебе.

7

З підвіконня, де він досить зручно вмостився (чудова все-таки річ, оте підвіконня), добре було видно, як рухаються і змінюються тіні на дівочому обличчі, як виструнчується постава і стає, мов тятива, натягнута, як напружується її голос, коли читає ті рядки із зошита непритомного чоловіка, як німий біль наповнює кімнату, як беззвучний крик зависає над нею й тисне своєю непосильною вагою, як давиться вона своїми сльозами і як марно намагається приховати схлипування, аби не завдати додаткового болю цьому нерухомому чоловікові.

Бачить, як однією рукою, стараючись ні до чого не торкатися, щоб не стривожити тишу, шукає паперову серветку, аби втерти сльози, що вперто збираються в кутиках її очей. Вона навпомацки шукає її в невеличкій шкіряній світло-коричневій із великою мідною клямрою торбинці, що косо висить на спинці крісла. Ангел замислюється, чи зможе він, заплющивши очі, відчути зі самого голосу, що вона плаче, і чи може це відчути непритомний чоловік, якщо він усе-таки її чує. Дивно, але коли дівчина знову починає говорити, він із заплющеними очима геть не відчуває в її голосі сліз. Чує вдячність, ніжність, чує ледь вловне дзюрчання струмка, запах весни, вологого моху, який віддає набране за день тепло сонячного проміння. Чує спів пташок, стугін крапель дощу, тремтіння перетинок на крильцях бджоли, шум вітру, заплетеного в її коси…

– Він мертвий. Я ж казала, що він мертвий, але мені ніхто не вірить. Мені вже давно ніхто не вірить. Хоч ти мені віриш? – це запитання було звернене саме до нього.

Відразу й не збагнув, звідки долинає цей дивний і начебто знайомий голос. Принаймні не цій юній жінці біля ліжка. Геть не той тембр і якийсь він… прісний, монотонний і геть не нагадує жебоніння струмка, радше запис зі старої архівної плівки. Ще довго б угадував, чий же то голос, якби не відчув, що хтось легко, але наполегливо сіпає за рукав його просторого вбрання. Ангел розплющив очі.

З несподіванки він мало не гепнувся з підвіконня. Перед ним стояла маленька дівчинка. І від того, що дивився на неї згори, вона видавалась йому ще меншою.

Величезні, проникливі, вологі від дощу очі, русяве волоссячко, заплетене у дві тугі кіски. На кінчиках кожної з них – розмоклі блакитні паперові квітки, що дуже пасували до її яскравого, мов яєчний жовток, дощовика і таких само жовтих, у дрібну синю цяточку, гумачків. Вона з’явилася так несподівано, що він ніяк не міг пригадати, що ж це за одна. Наче ж ніхто сторонній до палати не заходив. Та й час до відвідин не спонукає.

Він іще певний час підозріло дивився на нову гостю, тоді перевів погляд на дівчину біля ліжка. Дівчинку бачив тільки він, це точно. Отже, вона – або витвір його втомленої уяви, або з одного з ним світу.

– Другий варіант, – тим само монотонним голосом, від якого нічний морок густішав іще дужче, промовило дівча.

– Можеш сісти біля мене, – запропонував ангел і зашарівся. Він уперше не знав, як поводитися, хто ця гостя і що їй потрібно? Якщо вона здатна чути його думки, то не все так просто. Менше того, все значно гірше, ніж йому здавалося.

– Ти дівчинка з магазину на автозаправній станції! – зрадів, пригадавши нарешті, де ж її бачив.

– Ти ще тоді була з дідусем, який намагався тебе спинити, щоб ти не молола зайвого і не мокла під зливою, – усміхнувшись, спробував пожартувати ангел.

– Так, це я, – незворушно й сухо відповіла дівчинка, майже не розтуляючи вуст і випромінюючи ворожу відстороненість.

«Здається, до неї так просто не приступишся», – подумав ангел і зробив іще один запрошувальний жест, вказуючи на місце біля себе.

– Ні, дякую, я краще постою.

І за мить:

– Я повинна весь час бути між ним, – вона красномовно повела очима в бік непритомного чоловіка, – і тобою.

В ангела вздовж спини пробіг незнаний досі холодок. Такого він іще не відчував. Це було схоже на страх. Але не за себе.

– Ти хочеш знати, хто я? – не відриваючи погляду від ліжка, кинула мала кудись у середину зловісної тиші, яка після її появи заполонила кімнату.

Ангел зрозумів, а радше, відчув спиною, що запитання адресоване йому.

– Так, хочу.

– Скоро взнаєш, а зараз давай разом її послухаємо, – і вона завмерла, уособлюючи цілковиту увагу.

– Скажи хоча б, чому ти вважаєш, що він мертвий? – запитання саме злетіло з його вуст. – Адже він дихає, чуєш, він дихає? – наполегливо переконував її ангел, усім своїм єством вслухаючись у ледь чутне дихання чоловіка.

Ангел аж уперед подався своїм незграбним дебелим тілом. Було дивно, як він досі не впав зі свого підвіконня, бо його поза суперечила всім законам гравітації. Але моторошну малу це не дивувало. Можливо, зважаючи на свій вік, вона просто не знала ніяких законів.

– Поглянь на апарати, вони не брешуть, – стурбовано переконував він дівчинку.

Але вона незворушно стояла до нього спиною. Хіба що ледь зіщулилась від його гарячкових слів і стала схожа на цуценя, яке від потужних ударів вітру скулилося, притиснувши вуха до голови. Це мало б розчулити, але від наступної фрази йому перехопило подих.

– Ти ж сам усе добре чув, – промовила вона, і знову наче холодним крижаним вітром повіяло.

Ангел для певності подивився на кватирку – зачинена.

– Ти ж уважно слухав, що читала ця дівчина.

Та він ніяк не міг уторопати, до чого веде ця мала зайда.

– Твій підзахисний просто знехтував цією бідолахою. Найгірше, що він зігнорував її почуття. Такого не можна пробачити.

– Можливо, він просто не здатний на почуття?

– Ти ж, як ніхто, знаєш, що тільки мертві не здатні на почуття. Отже, він мертвий.

– Зачекай, не спіши, – благав ангел, аж раптом схаменувся, бо разом зі словами, що вилітали з її нерухомих уст, як важке каміння, збігали два тижні, відведені йому на порятунок цього чоловіка.

– Не квапся робити висновки. Ми ж нічого не знаємо напевне. Та й дівчина прийшла сюди не для того, щоб його картати, а щоб – подякувати. Прислухайся, прошу, до її голосу. Заплющ очі, і ти почуєш… – він заплющив очі, і все його єство немов благало її зробити так само.

– Ти або нічого не розумієш, або навмисне тягнеш час. Якщо ти справді мені не віриш, то слухаймо далі, – холодно мовила вона, навіть не глянувши в його бік, проте цього разу в її голосі пролунали нотки жалю.

Він і далі нічого не розумів. Але ж досі цей чоловік усе робив правильно. Він, напевне, і сам би так учинив. Та й не лише він.

Серйозний тон і вироки малої лягали одне на одного, мов допасовані цеглини, з яких вона зводила стіну, що розділяла цю кімнату навпіл. І схоже, ангел залишався поза нею. Те, що казала й робила ця дівчинка, було таке відверто доросле і аж ніяк не пасувало до її образу. Саме ця невідповідність примушувала ангела в усьому сумніватися. А це було небезпечно.

Дівчинка ледь помітно колихнулась і завмерла. Ангел лише встиг зауважити, що вона боковим зором безперервно стежить і за підвіконням, на якому він так зручно вмостився, і за всією кімнатою. Там, де вона стояла, на дерев’яній долівці з’явилася темна мокра пляма.

Молода жінка і не здогадувалась, що в неї аж троє слухачів. А може, й більше. Хтозна.

8

Жінка зачинила за собою двері і застигла, не знаючи, сміятись їй чи плакати.

Старий лікар одразу все зрозумів, згірк, проте силкувався цього не виказувати. А вона – мов навмисне – кинулась йому на шию і розридалася.

Притулив він її, по рудому волоссю своїми шорсткими долонями водить і, мов до малої дитини, промовляє:

– Все буде добре, все буде добре, дитинко люба, от побачиш.

Добре вивчив її за ті роки, що вони один дах над головою ділили. Не варто їй нічого радити, поки сама не попросить. Притулиться іноді до старого чи схилить чоло на плече, сховає лице в нього на грудях, зачаїться, мов мишеня, і навіть дихати забуде. Він її по голівоньці гладить і слова все однакові промовляє – «все буде добре». Інша б уже спалахнула – «яке там добре, і те не так, і се не сяк». А ця – ні, сидить, слухає, а потім кивне головою і прошепоче:

– Так, так, усе буде добре.

Заспокоїться, голову підніме, в щоку його, сивою щетиною порослу, поцілує, зірветься з крісла і до роботи береться. За кілька днів усі проблеми розв’яжуться. А які в неї проблеми? Її пацієнти. В того в гній збирається, в того шов після операції розійшовся, бо він, бачите, за дружиною скучив, а в іншого взагалі рана не гоїться, бо дружина покинула і йому не те, що до рани діла нема – до самого себе байдуже. То вона й гризеться – того погладить, тому слово добре скаже, а біля третього сама, власноручно, порається, навіть ночує, аби собі чогось не заподіяв. Коли пацієнт нарешті від виснаження засне, вона зникне кудись, а через кілька годин нову медсестру приводить, молоденьку, з такими блакитними очима, в яких увесь світ уміститися може, і до безнадійного її приставить. За тиждень-другий, дивись, а той безнадійний уже й одужав. Потім прийде додому і щасливо до лікаря старого:

– А таки правду ви казали. Все буде добре. Дякую вам.

І знову цілуватися.

– Та скільки можна діда цілувати? Ти мене в гріб своїми цілунками заженеш. Ще тільки цього мені бракувало. Чи, може, хочеш, аби хата тобі моя зосталася? То хоч пропишися. Бо як помру, державі зостанеться. Не знаю, чи з державою тобі так буде добре, як зі мною. Чи схоче вона з тобою цілуватися, – бурчить і всміхається у вуса.

А сам аж терпне від болю. Бо ще як практиканткою до них у лікарню прийшла, він із першого погляду закохався в її руде волосся, у голос дзвінкий, сміх гортанний. І тепер, коли цілує його з вдячності, відсторонити її мусить, бо ледве стримується, щоб не схопити її в оберемок та над землею разом із нею злетіти. Повести її за собою і свою любов нерозтрачену, ніжність збережену до ніг покласти, дбайливістю огорнути, спокоєм укутати… Та добре розумів, що літа вже не ті. Хоч сам іще доволі дужий чоловік і зміг би собі з нею раду дати, та чи надовго. Знав і те, що послухала б його, підкорилася. Бо вже так давно разом живуть, що й звикнути одне до одного встигли. Та не було в її очах того, що понад усе в житті хотів би в них побачити. Тієї іскри, що вогонь запалює, в якому й згоріти не шкода.

Може, він і справді старомодний, не раз йому друзі казали.

Гладить її по волоссю і чує, що серце в нього холоне. Ні, не болить. Не ниє. Відмирає поволі. Сталося те, що й мало статись, але все одно надіявся, що удвох вони віку доживатимуть. То й що з того, що жодного разу до неї не торкнеться. А йому й не треба, аби тільки знати, що й ніхто інший цього не зробить.

Може б так і сталося, якби не та автокатастрофа. День і ніч тільки про непритомного чоловіка й мова. Дивувалася, мовляв, інший би вже або помер давно від таких пошкоджень, або оклигав. А цей ні, лежить непритомний і ледве дихає. Хоч які ліки йому вводять – жодної реакції, і пальцем не поворухне.

А потім на слідчого її перемкнуло. І такий він спокійний, і такий голос у нього приємний, а сама шаріється й очі мружить. Старий лікар до неї:

– То, може, ти закохалася в них обох? – жартує, а сам Бога молить, аби заперечила.

– Та ні, та й чого мені в них закохуватися? З якого дива? А за хвилю:

– Якби я у всіх своїх пацієнтів закохувалася, то вже б давно гарем собі завела.

Сміється. Та старого не обдуриш. Якби паузи між реченнями не зробила, то, може, б повірив. А так здогадався, що, на свою біду, попав, як то в народі кажуть, пальцем у небо. Тільки в кого з них вона закохалася?

А нині вже й відповідь знає. Слідчий. Давно він її такою не бачив. Розквітла, а волосся зробилося просто червоне, аж очі ріже. Ніколи її такою щасливою не бачив.

Волосся її завжди настрій видавало. Відразу, як до нього переїхала, було тьмяне, тихе і геть пряме – слухняно в косу заплетене. Згодом, коли до неї усвідомлення самої себе повернулося, кучерявитися почало і блиск мідний повернувся. Хоч і в косу було заплетене й лікарняною шапочкою прикрите, але все одно золотим пасмом неслухняним на чоло лягало. Всі на неї увагу звертали. І він із того тихо радів.

А ще радів, коли вона вважала, що, прийшовши з добового чергування, дід міцно спить, і, збираючись на роботу, гола по хаті ходила. Тоді відкривалось його очам прекрасне видовище. Тіло в неї біле, білим-білісіньке, без жодної цяточки, без жодної плямочки. Мов у шовк найтонший загорнута. Здавалося, що знайшовши потаємну застібку, можна її з того шовку визволити. І відкриється тоді вся її чуттєвість прихована, і потоне він у ніжності вивільненій, і відчує, як кров її пульсує близько-близько під пальцями його.

Бачив він, що й лоно в неї кучериками рудими вкрито. Хотілось обличчям у них зануритись, аромат ніздрями вдихнути, ніжно-ніжно язиком солоність їхню смакувати, пестити, торкатися, ніжити, аж поки те тіло саменьке рухатись йому назустріч почне – розкриється, до місця таємного впустивши.

Вона вже давно тіло своє у вбрання сховала, давно перевірила, чи все в порядку, навшпиньки до нього зазирнувши, в лікарню пішла, а він усе з очима заплющеними лежить і її перед собою бачить.

Мов Венера, що з перлини на світ народилась, і волосся в неї довге-предовге – сідниці геть прикриває, а спереду з кучериками переплелось, ніби завісу створило. Та не боїться він жодних завіс, бо чує, як силою чоловічою наповнився і знає, що зараз він до неї наблизиться, вона до сили його торкнеться й визволить його з мук солодких.

Лежить собі, кохану уявляє, а сам долоню наслинить і ніжно, обережно, наче її плоті торкається, пестить себе. Пестить довго, поволі, щоб задоволення розтягнути, щоб образ дівочий довше перед очима лишався. Ось, уявляє, наче вона спиною до нього повернулась і трохи вперед подалася. Відкрилась його зорові округлість сідниць і місце, яке радше вгадував, ніж бачив. І хочеться йому в те місце, мов уста усміхнені, стулене, губами своїми вп’ястись, аби вологою їхньою насититись. Рука міцніше стиснулася, твердість незвичну відчувши і вгору-вниз рухається. Тепер він уже сильніше стискає, бо чує, що бажання уже не вабить, не тривожить – болить уже, розриває. Ще трохи. Ще вгору – раз…

Міг би він і без її образу обходитись, так як і робив, поки вона до нього не переїхала, але тоді б не мав такого задоволення. Можливо, так і простіше було б, кажуть, що тіло через три місяці про задоволення забувати починає і що енергію свою в інший спосіб вивільняє, через музику чи, може, через мистецтво. Він думав, за наукову працю нарешті взятися, яку через брак часу закинув, і згадував про це з гіркотою. Але не полишала його надія, що колись за звичкою прийде і любов. І зможе вона покохати його, віддатися. Тоді він подарує їй рай, що у серці беріг. Розумів, що повинен тримати себе у формі, бо чутливість, вона як рослинка тендітна – потребує, щоб її пильнували весь час і дбали про неї. Тоді вона нові та нові пагінці випускатиме й розростеться у пишне дерево. Тільки не знав, як вона собі раду з чуттєвістю своєю дає. Спочатку, коли про це мимоволі заходила мова, вона віджартовувалася, мовляв, до всього можна звикнути і про все на світі забути можна. Та згодом почала відмовчуватися й очі опускати. Тоді ж і зрозумів, що не звикла, не забула. Не змогла.

– Знаєте, він вас побачив і знітився, мов хлопчисько, – всміхнено казала вона, а в самої сльози на очах і в голосі така гіркота безпросвітна. – Я йому про вас нічого не розповідала. Захотілось, аби ревнував мене.

Вмовкла. Кудись у себе дивиться. Щось давно забуте знайти не може.

– І що оце на мене найшло? – сама собі дивується.

Сльози вже висохли, від лікаря старого відступила.

– Ви хоч вечеряли? Я вам, як з хати виходила, все в окремі мисочки порозкладала. Тільки розігріти треба було. На кухню зайшла. Аж заточилася.

– То ви що – геть нічого не їли?

Рвучко обернулась і зеленню його затопила. І було в тій зелені все: і турбота, і ніжність, і вдячність, і співчуття, проте й рішучість. Розуміла все. І… не приховувала цього. Але розмов на цю тему вони ніколи не заводили. Не змовляючись, обоє вирішили, що так краще для них буде. Та й не хотіли словом одне одного обмежувати. З власної волі все робили. Тому зараз нарікати ні на кого не могли.

– Знаю, що покинеш мене. Знаю, що це неминуче, – прориваючись крізь смарагд, лунали його слова. – Та хочу, щоб ти знала, хай де ти будеш, хай що з тобою станеться, ти завжди можеш сюди повернутися.

Тепер вона, припавши йому до грудей, ридала на весь голос гірко й щасливо водночас. Їй так бракувало цих слів. І їй так бракувало відваги самій їх сказати. Боялась образити цього чудового чоловіка, що так багато для неї зробив і готовий робити далі.

– Я все розумію, – тихо сказала вона і зелень її потеплішала. – Я піду вже завтра. Сьогодні до ранку зберу речі. Ми будемо бачитися на роботі. Все залишиться, як завжди? Правда?

– Я допоможу тобі.

Звідки взялась у неї ця зухвала думка, що слідчий її захоче, надто після того, як він побачив, що вона мешкає під одним дахом зі старим лікарем? Але щось підказувало, що, незважаючи на рішення слідчого, вона більше не може користатися добротою старого лікаря. Допоки вони були на одному щаблі – однаково самотні і закохані у свою роботу, то все було наче на своїх місцях. Та вона закохалась і… несподівано для себе самої ожила. Вона побачила, що світ навколо неї нуртує почуттями. Що навколо вирує весна. Їй запраглося сонця. Їй захотілося вдихнути на повні груди, захотілось жити. І вона не хотіла цього приховувати.

Навіть якщо слідчий відмовить, то вона просто винайме невеличке помешкання і спробує почати нове життя.

Скільки ж років минуло відтоді, як вона востаннє їздила відпочивати?

9

– Чому стільки…

– Еротики?

– Угу, – тільки й спромоглась я промимрити, тримаючи в руках пожовклі від часу репродукції зі штампом центральної міської бібліотеки.

Відколи в мене зародилося це почуття, я вже не довіряла тобі так сліпо, як раніше. Тому не знала, що й думати про всі ці книжки і малюнки. Штамп бібліотеки трохи мене заспокоїв.

– Еротичне мистецтво має безпосередній стосунок до тіла. Особливо до жіночого тіла. Тому я вирішив…

Не чула, що ти там вирішив. Я тримала в руках копію рисунка Жана-Огюста Енгра «Купідон, який пестить жінку» і відчувала, що зі мною коїться щось дивне. Я прислухалась до своїх відчуттів. На малюнку було зображено жінку майже на повен зріст і на цілий аркуш. Звісно ж, була оголена. Ліктем однієї руки спиралася на якийсь виступ чи стіну. Обличчя – напівобернуте. В неї було дивне, трохи схоже на чоловіче, м’язисте тіло. Малі, ледь помітні груди правильної круглої форми. Перед жінкою, ледве сягаючи їй до лона, стояв купідон – наче звичайне собі дитя, яке вказівний палець встромило їй у піхву. Обличчя жінки, здається, не виражало жодних емоцій. Чого не можна було сказати про моє.

Хоч як це дивно, пригадала раптом один день зі свого дитинства. Це була неділя. Мені було років сім-вісім. До нас прийшли в гості друзі батьків із сином років п’яти-шести. Для мене він був зовсім дитям, але наші батьки вирішили, що нам необхідно бавитися разом і що це має бути для нас цікаво. Я відверто нудьгувала, бо малий, знайшовши якусь іграшку в шухляді стола, захоплено нею бавився. Я ж, аби не знудитись остаточно, прагнула будь-що потрапити за стіл, де частувалися гості. Але мене весь час проганяли, мотивуючи, що ми діти, а дітям не місце за столом разом із дорослими, і що неввічливо залишати гостя самого. Я ж бо вважала себе вже геть дорослою та вихованою. До того ж мені було дуже цікаво, про що розповідав хлопчиків батько, який працював за кордоном, що за тих часів було великою дивиною.

Коли мене вкотре виставили за двері, незважаючи на всю мою семирічну дорослість, я, нудьгуючи, повільно поплелася у свою кімнату, роззираючись і вигадуючи, чим би його розважитися. Проходячи повз трюмо в коридорі, зауважила на ньому якийсь журнал, титульні сторінки якого були акуратно загорнуті в газету. Такого я ще не бачила. В школі ми обгортали книжки, але в прозорий або в білий папір, а згори самі писали назву. Але з якого дива обгортати журнали? Ще й в газету.

Цікавість перемогла, і я його розгорнула. І… застигла. На цілу сторінку там красувалася дівчина з голими цицьками. На другій сторінці була та само дівчина з такими само голими цицьками, тільки трохи в іншому ракурсі.

Я зачаїлася і прислухалася. За зачиненими дверима батьки й гості балакали й безтурботно реготали. За дверима моєї кімнати тихо бавився хлопчик. Я могла непомітно взяти журнал, а що візьму його – сумніву не мала, знайти якесь потаємне місце і досхочу насолодитися цією чудасією.

Як ґречна господиня, я згадала про свого гостя. Щось мені підказало, що він теж ніколи такого не бачив. Захотілось зробити малому приємність. Я взяла журнал і обережно, щоб не рипіла підлога, пішла до своєї кімнати.

Хлопчик щось майстрував за моїм столом. Я, розгорнувши навмання сторінку, поклала журнал перед ним.

З несподіванки малий притих іще дужче і, здавалося, поменшав. Я сіла біля нього. Ми були такі дрібні, що легко вміщалися на одному стільці. Перегортала сторінки сама, оскільки журнал був моїм трофеєм. Але гість і не заперечував. Я не могла бачити виразу його обличчя, бо хлоп’я нерухомо втупилося в журнал і, здавалося, навіть очима кліпати перестав. Наступну сторінку я перегортала тоді, коли вважала за потрібне. Іноді поверталася на попередню, щось порівнюючи. Хлопчик не скиглив і не вередував. Пам’ятаю, найдовше я затрималась на, здавалось би, щонайневиннішій фотографії. На сходах, розставивши ноги, сиділа чорнява дівчина з волоссям, зібраним у два хвостики. На ній була коротка джинсова спідниця і смугасті гетри до колін. З одягу їй бракувало тільки трусиків. Я не думала, що ота маленька щілинка в спідниці, крізь яку заледве можна було розгледіти кучеряве чорне волоссячко дівчачого лобка, може так гіпнотизувати і притягувати більше, ніж абсолютно голі цицьки.

Я раптом відчула, що зі мною щось коїться. Не була до цього готова, і з несподіванки принишкла. Чула пульсацію крові у венах і стукіт власного серця. Правда, мені здалося, що маю два серця – одне в грудях, а інше – внизу, між ногами. А ще – відчула дивну, незнану досі тишу. Це була тиша, яку порушував лише шум крові, що рухається жилами, наче шум переповненого після дощу потічка, який шумить голосніше і трохи аж загрозливо. Це була тиша, яка обіцяла і вабила. Я злякалась. Саме цієї миті двері моєї кімнати відчинились, і з’явилися чотири усміхнені обличчя. Бачила їхні усмішки, розуміла, що вони щось кажуть, але не чула їх. Моя внутрішня тиша їх поглинала. Моя тиша тримала мене за ноги і за руки. Я, мов закам’яніла, не могла зрушити з місця, не могла закрити журнал, не могла винувато всміхнутися чи заплакати.

Я була налякана відкриттям, що в мені живе тиша.

Коли батьки нарешті зрозуміли, чому ми так тихенько сидимо, на їхніх лицях, мов рухомі тіні, промчались усі емоції, які лише здатні відтворити м’язи обличчя. Від розгублення, подиву, обурення, приреченості – до сміху.

– І що, вам подобається? – без тіні єхидства запитав хтось із них.

Діти відчувають фальш і не вміють брехати.

– Так, – просто і нелукаво відповів хлопчик.

Всі дружно засміялись. Але не було в тому сміхові нічого образливого чи принизливого. Тому вони запитували далі, а хлопчик охоче відповідав.

– І що ти відчував? – у рота йому зазирають, а самі аж трусяться від нетерплячої цікавості.

– У мене пісюн настовбурчився і почав сіпатися, – без тіні сорому продовжував хлопчик.

– Та йди!

– Та не може бути!

– Та він іще занадто малий! – перекрикували одне одного дорослі.

Тоді я усвідомила, що ми з ним мали схожі відчуття. Тільки настовбурчуватись у мене нема чому. А він не розумів, що пісюн сіпається, бо там, на самому кінчику, живе в нього друге серце. Цікаво, подумала я, а тишу він теж чує? І аж ревнувати почала. Так кортить спитати, але мовчу і вдаю, що не розумію, про що він.

– А ти? Ти що відчувала? – сміхотливо запитує мама.

Так я вам усе й розказала, хіба ж я маленька? Можна подумати, ви б оце при дітях стали розповідати, хто що відчуває. А я така ж, як і ви. Від напруження я зашарілась. Вони це зауважили.

– Ходімо чай пити, бо нам уже додому пора. А вони хай іще побавляться, – виручила мене хлопчикова мама. Славна така жіночка.

Пішли. Журнал, звісно, забрали. Сидимо ми з ним мовчки, наче сироти. І говорити не хочеться.

– Ти теж тишу відчув?

– Ні.

– Добре.

І мені відлягло від серця. Я вирішила нікому про свою тишу не розповідати. Хоча вона більше ніколи не приходила, але я все одно знала, що вона в мене є. Сьогодні ж, розглядаючи репродукцію в бібліотечному альбомі, я знову несподівано відчула тишу. Мою тишу.

Дивно, стільки років минуло, а вона таки повернулася, не згубилася, не покинула.

– Перепрошую, ти щось казав?

Ти знітився.

– Так, казав. Ти доросла. І ти продовжуєш дорослішати. В тобі розпочався певний неминучий процес, який приніс і ще принесе безліч сумнівів, розчарувань, несподіванок, поразок, непорозумінь, страхів, відчуття безвиході і зацькованості. Я не знаю, чи зможу знайти правильні слова, але знаю, що все одно мушу це сказати. І вирішив, що саме мистецтво – а це високопробне мистецтво, – допоможе мені в цьому. Стане між нами духовним посередником.

Бачила, як важко тобі дається кожне слово. Як крапельки поту виступили на верхній губі дрібною росою. Але водночас я бачила і рішучість, з якою ти вирішив довести справу до кінця. Це було так зворушливо і переконливо, що вирішила тобі допомогти.

– Все одно рано чи пізно нам би довелося розпочати цю розмову. Але краще раніше, ти згодна? – а в очах надія.

– Угу, – тільки й спромоглася я.

Раптом стало до болю цікаво, що ж криється за цим усім, що криється за тишею? Бо давно зрозуміла – кожне явище щось у собі приховує. І я відчула, що саме ти здатен відкрити цей новий, невідомий і, головне, не кожному доступний світ. Я ще напевно не знала, який саме він буде, але розуміла – захопливий, такий, що вабить, притягує і… не відпускає.

Готова було ввібрати кожне твоє слово.

– Я хочу, щоби ти не сприймала все однозначно. Якщо голизна – то це добре, це еротика. А якщо не вважаєш, що це добре, отже, це – порно. Не хочу, щоб ти вважала, що оголене тіло – це предмет зневажання чи захоплення. Видатних митців ніколи не цікавило винятково тіло. Їх цікавила насамперед людина. Жінка. Через тіло, його складки, жести, поставу Тулуз-Лотрек предавав трагічне становище повій із «Мулен Руж». Завдяки виразній, нервовій техніці малюнка пером Генрі Фюсслі «проліплює» фігури тендітних актрис, надаючи їм потужності та скульптурної пластики. Їхні рухи сповнені енергії та пробуджують у глядачів еротичні відчуття.

Тіло не обов’язково мусить бути оголене, а відверті рухи не конче мають передавати статевий акт, аби викликати бажання, збуджувати. Часом для немислимої бурі емоцій, готових зірвати голову, достатньо невинного поруху голови, погляду з-під опущених вій, випадково піднятого подолу довгої сукні. Поглянь на роботу Огюста Родена «Пара, що обнімається» – позу, в якій зафіксовані фігури чоловіка та жінки не можна назвати надто сміливою, проте ця сценка дихає чуттєвістю та відкритою сексуальністю, згодна?

Ти тримав розгорнутий аркуш паперу, на якому було зображено чоловіка і жінку в пориві пристрасті.

Від несподіванки я голосно ковтнула слину. Долоні змокріли, і я боялася, що ти запропонуєш мені взяти альбом. На аркуші тоді залишились би мокрі відбитки долонь.

– Еротика – це значно більше, ніж голизна чи відвертість. Це сила, сукупність різних обмежень, покликаних захищати людство від потенційної небезпеки, яку таїть у собі сексуальність. Споглядання таких картин, скульптур допомагає вивільнити придушені бажання, які все одно рано чи пізно вирвуться назовні, але не завдадуть ні тобі, ні довкіллю шкоди, наражаючись на руйнівний вплив відвертої сексуальності.

Слухала тебе, роззявивши рота, і бачила, що ти вже давно не нервуєшся. Як впевнено ти почувався серед отого бібліотечного хаосу. Мені теж захотілося дивитись і порівнювати. Захотілося бачити і відчувати.

Видно, ти добре підготувався й хотів розповісти мені все, що знав і чим переймався.

– Жюль Паскін. Основну частину свого життя цей надзвичайно талановитий художник провів у борделях Європи, Африки, Азії. Саме там він знайшов той образ жінки, який притягував його і вабив – чуттєвістю і пасивністю водночас.

Ти гортав альбоми, намагаючись проілюструвати свої слова: «Дівчина, що лежить», «Ласка», «Еротична сцена», «Присвята Маріо Тоцину». На останній картині зображено голого чоловіка з пенсне на правому оці, а в нього на колінах – молоденьку дівчинку-підлітка, що притулилась до нього спиною. Лівою рукою цей чоловік із гіперболізовано могутнім тілом стискає сосок малесеньких дівочих грудей, середній палець правиці – у піхві. Дівчина правою рукою обняла чоловіка за шию, а лівою тримає голівку настовбурченого, непропорційно великого, порівняно з її долонею, пеніса. Обоє неквапно пестять одне одного, і видно, що це для них не вперше, бо дівоче тіло розслаблене і довірливо розм’якле. Ця пара викликали в мене дивне відчуття. Я раптом зрозуміла, що моє тіло було б саме таким довірливим, якби мене пестив ти.

Забракло кисню, і я зраділа, що ти цього не зауважив, бо, схоже, відчув те саме й поспішив перегорнути сторінку.

– За художній матеріал митець використовував усе, що потрапляло йому під руку: міг розводити чорнило мінеральною водою, малював кінцем обгорілого сірника, навіть кавовою гущею, що залишилася на дні горнятка. Своєю творчістю він створює суміш низького і прекрасного, суміш відрази і ніжності. Своїм живописом, графікою він іде далі своєї однозначності і визначеності, створює напівтони в почуттях і душевних переживаннях. Та сорокап’ятирічний художник врешті-решт не витримує свого насиченого та емоційного життя і накладає на себе руки. Він перерізав собі вени у власному ж ательє.

– Отож, – ти звів на мене стемнілі від переживань очі, – не варто кидатись у щось із головою. Необхідно завжди зберігати здоровий глузд.

– Знаю, знаю, – швидко, щоб я не встигла перебити, продовжив ти. – Це непросто. Всі ці художники використовували еротику як втечу. Мало хто з них розглядав її як однозначне задоволення. Це теж потрібно розуміти, – чомусь сумно добавив ти тоді.

– Дякую тобі за це. Пробач, що кажу це аж тепер, тримаючи за руку і не маючи певності, що ти мене чуєш. Бо тоді я не вміла тобі цього сказати. Але найгірше сталося далі. Твою науку я всмоктувала, мов губка. Не пропустила жодної лекції, на які ти купив мені абонемент, жодного культурного заходу нашого міста. Стежила за афішами, відвідувала всі виставки, ходила на прем’єри і творчі вечори. Я стала одержима. Мене розривало від суперечностей і сум’яття. Я вагалась. Усе це раптом перестало в мене вміщатись. Я потребувала розвантаження, розрядки. Саме тоді надійшла звістка про загибель моїх батьків.

Життя стало некерованим. Ти мовчки спостерігав за мною, ніколи й півсловом мені не дорікнув, не стримав, не зупинив. Але всередині раптом прокинулося щось бунтарське і невластиве для мене. Намагалася тобі дошкулити, завдати болю, мені хотілося тебе розворушити. Я вже й готова була різати вени, аби ти звернув на мене увагу. Я кохала тебе й потребувала взаємності.

Листопад, 21. Понеділок

Не знаю, що я зробив у своєму житті не так, але вочевидь за щось спокутував.

Бути з нею поруч стало для мене випробуванням. Ще якийсь час вона начебто відповідала на мої спроби налагодити контакт, але згодом це стало неможливо. Вона була некерована. Вчора прийшла опівночі, від неї пахло цигарками й алкоголем. Мовчу, бо розумію, що це вияв підліткового бунту.

Сьогодні оголосила про своє рішення вступати до медичного інституту. Я не заперечував. Це була мрія її батьків. Проте їй дуже добре дається скульптура, – потайки від мене вона бере уроки в місцевого, добре знаного професора.

Грудень, 12. П’ятниця

Вона приходить додому поночі. Поводиться виклично, некеровано і занадто далеко заходить у своєму бажанні мене провчити. Я страшенно переживаю.

Дівчинко моя кохана! Що можу для тебе зробити, щоб уберегти тебе від фатального вчинку, до якого ти йдеш. Як вблагати тебе схаменутись, як вмолити тебе спинитись? Як донести до тебе, що ти обов’язково, чуєш, обов’язково отримаєш те, на що заслуговуєш, отримаєш те, чого ти варта. Зачекай лише трошечки. Не поспішай.

Не поспішай.

Грудень, 21. Неділя

Минуло два роки, як вона вступила до університету. Знаю, що з навчанням у неї проблем немає, і це тішить. Але те, що вона витворяє зі мною, вже несила терпіти.

Чуєш, маленька моя. Я більше так не можу. Я не залізний і серце у мене не кам’яне.

Сьогодні зранку, коли я приймав душ, ти увійшла до мене в чому мати народила. Вперлась поглядом і намертво пришпилила мене до стінки ванної. А потім наблизилася, ледь не тулячись до моїх грудей ніжними, майже прозорими сосками. Мені до смерті захотілося до них торкнутись. На якусь мить я навіть повірив у те, що зможу. Зможу перебороти у собі страх, здоровий глузд. Знехтувати правилами й умовностями і заволодіти тобою, заволодіти просто тут, у душовій.

Впитися устами у твої уста. Цілувати до повного запаморочення. Цілувати твої перса, покусуючи їх, допоки ти не скажеш досить. Притулитися до тебе всім тілом так, аби ти відчула моє збудження і несамовите бажання, аби воно розпалило й тебе і твої вуста набухли вологою. Торкатися, пестити, стискати в долонях твоє напівпритомне слухняне тіло. Ніжити дотиками твій задок, який в очікуванні незнаного втратить чутливість і ти шепотітимеш: «Сильніше, любий, сильніше…»

А потім я увійду в тебе. Одним-єдиним поштовхом. Не бійся, я не завдам тобі болю. Твоє тіло таке відкрите, що ти не встигнеш злякатися.

Хоч, правду кажучи, в мене ще не було дівчини. Ні, жінки були. Чимало. Але це було радше їхнє бажання, ніж моє. З тобою все інакше. Не знаю чому, але я впевнений, що знайду потрібні слова, аби ти була… щаслива.

Але я не наважився торкнутися тіла, яке ще не відчувало на собі чоловічих рук. Не посмів зірвати цноту з твоїх уст. Не зміг… і за це пробач.

Ти ще трохи постояла в моїй кабінці і пішла. Звуки крапель, що розбивались об стіни, – це все, що залишилося мені від тебе на згадку.

Того ж вечора ти так само мовчки пішла з мого життя.

– Все сталося саме так, як ти писав у щоденнику. Я маю все, на що заслуговую, все, чого варта. Я маю хорошу роботу, в мене є захоплення – скульптура, яке дає мені визнання і гроші. Ти, мабуть, читав про це в пресі, недавно про мене багато писали, особливо в контексті симпозіуму в Амстердамі, де я отримала високу нагороду. В мене хороший чоловік, який чимсь схожий на тебе. Він дуже добрий і любить мене…

Я маю все, про що могла мріяти, але я не маю… тебе.

Бо все, що я робила і роблю, мало належати тобі. Все, чим я жила і живу, – для тебе. Ти мусиш жити, бо я ще багато запланувала. Ти мусиш…

Для мене…

10

– А що я тобі казала? – зухвало запитало дівча. – Він весь час стояв осторонь. Він їй не допоміг у найважчу хвилину. Він покинув її напризволяще.

– Але ж ти чула, що вона читала далі? Чула, що він записував у свій щоденник? Він сам потребував допомоги.

– Можливо. Але кому від того легше? Хто про це знав? Хто знав про його біль, хто? – вона повернулася до нього всім тілом.

І хоч дивився на неї згори, він раптом зніяковів.

– Ми знали.

– Пізно.

– Хто ти в біса, пробач на слові, така, щоб розкидатися вердиктами і робити вироки? Де справедливість?

– Вона перед тобою.

Ангел мало з підвіконня не впав. Він з недовірою дивився на маленьку дівчинку в жовтому дощовичку, що залишала після себе мокрі сліди на дерев’яній підлозі.

Досі йому ніколи не випадало нагоди особисто спілкуватися з такими… субстанціями, чи пак, категоріями. Зате він мав про них свої давно сформовані уявлення. Принаймні Справедливість мусить бути якась солідніша, схожа на давньогрецькі скульптури богинь. Але щоб отаке, з кісками? Це несерйозно.

– Можеш думати чи уявляти все, що тобі заманеться, – вкотре прочитавши його думки, спокійно мовила дівчинка. – Ти ніколи не замислювався про те, що найчастіше справедливість притаманна саме дітям? Але коли виростають, вона кудись тікає від них. Дорослі перестають думати, вони лише вирішують. Найчастіше, на користь чомусь чи комусь.

– Хто ж тоді той дідусь, що був із тобою в магазині і весь час тебе стримував? – розгублено прошепотів ангел пересохлими вустами.

Він досі не міг прийти до тями від неочікуваного відкриття. І не знав, як має до малої звертатися: «Може, варто шанобливо, на «ви»?

Усе було значно серйозніше, ніж здавалося. Несподівано його осяяла думка – а раптом оце все – випробування не для цього непритомного чоловіка, а для нього самого.

– Все може бути, – почув він голос, немов за спиною.

Рвучко обернувся, боляче зачепившись крилом за клямку вікна. Позаду нікого не було. Ще було темно, але повітря вже пахне світанком. «Скоро розвидниться, і доведеться підбивати перші підсумки. Але ще є трохи часу», – заспокоював він себе.

Розділ ІІІ

Запитань тільки додається

1

– Як ви тут опинилися? Як вас пропустила охорона? Це реанімаційне відділення. Сюди взагалі не можна заходити… Тільки родичам, і лише з мого особистого дозволу, – вичитувала молода лікарка строгим, майже стерильним, як, зрештою, все довкола, голосом.

Але люди, які добре знали цей голос, розуміли, що його власниця сьогодні в чудовому гуморі.

– Я його давня знайома. Можна сказати, навіть більше, ніж знайома. Я його колишня подруга.

Сказавши це, оцінила поглядом жінку в білому лікарняному халаті, який проте прекрасно сидів на її фігурі. Молода. Акуратна. Трохи немодна зачіска, проте дуже їй личить. Доглянуті руки, акуратно підстрижені і відполіровані нігті. Тонкі, нейтрального кольору панчохи, що вигідно підкреслюють досконалі ноги. Білі мешти хоч і не на високих підборах, але додають ході легкості й елегантності водночас. На обличчі ледь-ледь косметики, саме стільки, щоб видно було природну свіжість шкіри і ще щось таке, чого навіть натреноване око досвідченої світської пані не відразу здатне вловити.

А ще – невдаваний інтерес, з яким ця лікарка стежить за кожним словом і жестом. Така все зрозуміє. Їй можна довіритися.

– Бачите, мене й справді ніхто не запрошував, але я переконана, що він, – вона глянула в бік ліжка довгим, тривожним поглядом, – не був би проти моєї присутності. Я випадково дізналась, адже в мене багато друзів, що він потрапив у цю жахливу аварію і тепер, можливо, потребує допомоги. Та бачу, ви вже знайшли його… як це точніше сказати… підопічну. Вона саме виходила від нього, коли я підіймалась сходами.

Молода лікарка невпевнено кивнула. Розуміла, що мимовільно стає союзницею цієї екстравагантної гості.

Перед нею стояла жінка років сорока п’яти. Проте вік видавали тільки руки – вона саме щойно зняла мережані рукавички. Підтягнута, без єдиної зморшки на обличчі і беззмінною усмішкою. Взута в зелені замшеві мешти на височенних підборах. Виріз біля пальців був таким глибоким, що видно було лінію складочки між мізинцем і рештою пальців. Це мало дуже збудливий вигляд. Вбрана в темно-зелений костюм з тонкої вовняної тканини. З досконало допасованого жакета було видно, що костюм шився на замовлення. З прикрас – лише скромний комплект ручної роботи, який складався з масивного золотого персня, що підкреслював аристократичну витонченість її пальців, і дуже дрібної підвіски у вигляді якихось вензелів. Здалеку годі було розгледіти, що саме вони означали. Образ довершувала акуратна стрижка середньої довжини. Волосся здавалося геть сивим. А може, то фарба була такого кольору. Сивина була така доречна, що іншого кольору волосся в цієї жінки годі було уявити. І ще одне. Парфуми. Важкі, елегантні, благородні. Це все, що встигла зауважити молода лікарка. А ще цікавість. Що насправді могло зв’язувати цих двох людей? Цю таку далеку від буденного життя жінку і чоловіка, який був, вочевидь, молодший за неї.

І вона почала свою історію.

– Ми познайомилися на прем’єрі в театрі, де я працюю. Точніше, співпрацюю. Бо контактую з кількома театрами. Я – сценарист. Театральний.

Молода лікарка була трохи спантеличена такою світською поведінкою гості. З тону розмови вона зрозуміла, що їхнє спілкування може затягнутися надовго.

То й нехай собі. Сьогодні в неї і так неробочий день. Вона прийшла сюди з двох причин. Поглянути, як тут цей непритомний чоловік, і просто, щоб не залишатись вдома. Вона надіялась, що як матиме трохи часу, то зможе підшукати квартиру.

– У цього чоловіка був приятель, – вела далі жінка, – в основній трупі театру. Тому відвідував усі прем’єри та решту визначних подій. Після прем’єри був фуршет, завжди лунало багато приємних слів, зокрема, на мою адресу. Якось опинилася в товаристві цього молодого чоловіка.

Та він завжди буде молодим. Не дивуйтеся. І це не тому, що я таки старша за нього, а тому, що він просто завжди молодий. Але це я зрозуміла значно пізніше.

Я жила тоді зі своїм чоловіком. Так, про людське око. В нас навіть квартири були різні. Тільки на запрошення наших спільних шанованих друзів ми з’являлися в ролі подружжя. Дітей не було. Наші близькі приятелі знали про це, та вигляду не показували. Мій чоловік був одержимий черговим званням і черговим науковим ступенем. Я – черговою прем’єрою і новими творчими досягненнями. Мені було тоді сорок років. Я прожила доволі насичене і змістовне життя. Чоловік був з інтелігентної сім’ї і мав добру вдачу. Він ніколи не скривдив мене ні словом, ні жестом. Він мене обожнював. Але по-своєму. Я вихована у старій галицькій родині. А це означає – хай там що, коритися чоловікові. Що я успішно й робила. Ніколи не шкодувала, що маю саме такого, а не інакшого чоловіка. Це вже зараз розумію, що тоді я ще просто не мала точки відліку.

– А з ним, – жінка кивнула в бік палати, – познайомилися і, слово за слово, опинилися немов в оазі серед пустелі чужих сердець, слів, тостів. Нам було затишно і надійно в прихистку ночі. А діставшись мого помешкання, зрозуміла, що нізащо не хочу його відпускати. Розуміла, якщо я відпущу його сьогодні, іншого разу може й не бути. А якщо й буде, то я ним знехтую. Чудово знаю себе і свою вдачу.

Запропонувала йому зайти. Не наважилася сказати «на каву», бо це занадто банально і неправдоподібно звучало б із моїх уст. Ненавиджу фальшу. Ми трималися за руки і кожен із нас розумів, що насправді мав на гадці інший. Я не хотіла впливати на його рішення, хотіла, щоб його дії були усвідомленими. Хотіла бути бажаною. Мені це вдалося.

Коли ми зранку пили каву, він просто, як «добридень», сказав:

– Якби ти вчора наполягала, я б нізащо не залишився. Ти ж сказала: «Послухай свого серця і зроби вибір». Я послухав. І не шкодую.

Це були бурхливі, насичені подіями, словами, доторками стосунки, які тривали неповні три роки.

Я наче збожеволіла. Я поводилася, як поводяться підлітки. Але найцікавіше, що, крім мене, цього наче ніхто й не зауважував.

Ми просиджували до ранку в нічних клубах, танцювали до повного виснаження, блукали нічними вуличками, вмиті теплим нічним дощем. Плаття з тонкого, індійського єдвабу прилипало до мого тіла. Я з острахом відчувала, що воно в мене є. Досі ще є.

Не хочу вас розчаровувати, але коханець він був такий собі. Спочатку. Я навіть трохи розчарувалася, бо не збиралася нікого вчити. Та, з’ясувалося, не було такої потреби. Він все ловив на льоту. Він так чітко вловлював мої бажання, мої примхи, потреби, що ставало лячно. Здавалось, я жодного звуку не видала, нічим не натякнула, що мені зле, неприємно, боляче чи щось не так, але наступного разу вже все було інакше.

Він просив, аби я, лежачи перед ним, пестила себе. Я пробувала. Мені не вдавалось. Я плакала. Не знаю, чи уявляєте ви, що це – коли сорокарічна жінка плаче, бо не здатна сама собі завдати насолоди? Що можна тоді вимагати від чоловіка, який поруч з тобою?

А він заціловував мої сльози відчаю і пробував. Пробував доти, аж поки одного разу я знепритомніла, відійшовши в паралельний – вільний від роздумів світ. Коли я прийшла до тями, то лежала, закутана вкривалом і осяяна його нахабною й задоволеною усмішкою.

– Дякую, – тільки й спромоглася відповісти. В оте «дякую» я вклала всю себе. – Знаєш, тепер я тебе від себе не відпущу.

– Знаю.

– Звідки?

– Бо я перший зробив тобі добре, бо зі мною ти вперше відчула, що таке насолода.

Він мав рацію. Я й справді відчула насолоду в його обіймах. А на самоті думала: «Добре чи зле те, що він зробив зі мною? Те, що він пробудив в мені жінку, це, звісно, чудово, але те, що він пробудив в мені жінку в моїх сорок років? Що я маю робити? Створювати сім’ю трохи запізно. Але відректися від такого щастя, щойно його отримавши, я теж не хотіла. Сподіваюся, ви мене розумієте? – і вона справді з надією подивилась на лікарку. – Та й не могла. Занадто сильним потрясінням це для мене було.

З цікавістю я роздивлялася себе в дзеркало. Доволі миловидна і далеко не стара жінка.

Навпаки, мені не бракувало тієї краси, яка не потребує доказів. Я була жінка на всі сто відсотків. Елегантна, струнка. Мені раптом стало жаль себе хоронити. Але і їсти-зїдати себе поїдом мені теж не хотілося. Я не могла відкинути «хвіст» сумління, мов ящірка, і надіятися, що колись той «хвіст» сам, очистившись, відросте. Я соромилась свого віку.

Я вперше зрозуміла, як це, мати молодшого партнера».

Вона прекрасно бачила, що лікарка уважно стежить за її розповіддю. І щойно відкрила рот, аби продовжити, як тихенько рипнули двері. Вони обидві, начебто їх хтось застав на гарячому, здригнулись і синхронно обернулись на звук.

2

– Мені сказали, що можу вас тут знайти. Був у вас удома, але мені пояснили, що ви на роботі. Отже, це правда. Але ж у вас сьогодні вихідний, то коли ж ви відпочиваєте? – вдавано веселий і невимушений голос ставного чоловіка раптом надтріснув. Перед ним стояли дві пані, вочевидь збентежені його появою. Його прикро вразили ще й розгублені вирази облич цих двох, чимсь невловно схожих між собою, жінок.

Ні, це просто йому здалося. Насправді ця, старша, була геть не схожа на молодшу. Навіть на високих підборах вона не дотягувала зростом до його знайомої лікарки. Та й зачіска в неї була, як на нього, занадто коротка і монохромна.

І однак було в них щось спільне. Його роками натреноване око слідчого не могло цього не вловити. Але він не мав часу дошукуватись, що саме. Йому більше залежало на тому, щоб віднайти в погляді лікарки хоч крихту радості від його появи. І, здається, таки… знайшов.

– Пробачте, що перервав розмову, але мені необхідна ваша фахова думка щодо нових обставин, пов’язаних із цим чоловіком, – і він кивнув для певності в бік палати.

– Нічого, не зважайте на мене. Я теж прийшла без попередження. Прийшла, щоб впевнитися, що це справді він. Якщо не заперечуєте, – вона поглянула на молоду лікарку зверхньо і прохально водночас, – я прийду ввечері і залишуся з ним на ніч.

– Добре, не заперечую, але приходьте завчасно, в дозволені для відвідування години. А там залишайтеся, скільки вважатимете за потрібне. Думаю, я теж прийду, – додала вона, дивлячись собі під ноги.

Тоді стрепенулась і нарешті звела свої великі, сповнені зеленою печаллю, очі на слідчого. Він, здавалося, тільки цього й чекав.

– Ходімо, нас внизу чекає службове авто.

Вони вийшли рука в руку так злагоджено, наче все життя тільки те й робили, що ходили поруч.

– Чому не запитуєте, куди ми їдемо?

– Нащо?

– А як же природна жіноча цікавість?

– У мене інтуїція сильніша за цікавість.

Пильно на неї глянув, аби переконатися, чи бува з нього не глузує. Бо знову відчував, як втрачає пильність з цією рудоволосою жінкою. Та вона не кепкувала з нього. Попри усмішку на вустах, серйознішою він її ще не бачив. Зелені очі зробилися майже чорними з ледь вловним, як у дикої лані, сизим відтінком.

– Про що ти?

– Про те, що відчуваю – ти ніколи в житті мене не скривдиш.

Він ніжно взяв її долоню у свою і вже не відпускав. Аж до відділку вони не мовили жодного слова.

– Мені ось що не дає спокою, – нарешті сказав він, щойно вони переступили поріг міліцейської контори.

– Водій вантажівки, який випадково проїжджав тоді повз місце аварії, стверджує, що бачив якусь маленьку дівчинку. Саме там, де потерпілий втратив керування. Я розпитував у людей, але в найближчому селі немає жодної дівчинки, яка б відповідала описові водія. Там узагалі нема дітей, крім двох немовлят, з якими їхні матері приїхали туди на домашнє молоко і свіже сільське повітря. На моє особисте прохання свідок приїхав та чекає в моєму кабінеті. Чи можеш з ним поспілкуватися і визначити стан його психічного здоров’я?

– Так, звісно, ми ж саме для того й приїхали? – і лукаво на нього глянула.

Це був звичайний собі молодик, який аж зі стільця зіскочив, коли до кабінету, де він самотньо чекав уже добрих півтори години, боячись поворухнутися, ввійшли двоє. Слідчого водій вантажівки вже бачив, але коли той сказав, що привезе лікаря, щоб його оглянув, хлопець і гадки не мав, що цим лікарем виявиться молода вродлива жінка, до того ж у цивільному.

Вона впевнено зайшла до кабінету і стала навпроти водія, зграбно опершись на край робочого столу. Заспокоєний її невимушеною поведінкою й привітною усмішкою, молодик знову сів і трохи розслабився.

Лікарка запитала, як його звати, а він ніяк не міг відвести від неї свого захопленого погляду. Вона видалась йому дивовижно прекрасною. Слідчий простежив за поглядом водія, і непрохана ревність заполонила серце. Та він міг зрозуміти спантеличеного і, здається, трохи наляканого чоловіка. Сьогодні ця жінка справді мала розкішний вигляд. Смарагдове сяйво, яке випромінювали її очі, надавало всьому обличчю містичного і неземного виразу.

– Добре, почнімо з кінця. У вас є діти?

– Так, лікарю. Четверо.

Слідчий і лікарка перезирнулися. Цей молодий, по-юначому сором’язливий чоловік не схожий був на батька такого великого сімейства. Тому вони, не змовляючись, іще пильніше почали до нього приглядатися. Той аж упрів від такої уваги, і крапельки поту виступили на його верхній губі, вкритій рідкою рудою щетиною. Видно, щойно з рейсу, не встиг як слід поголитися.

– Коли ви востаннє бачили своїх дітей? – продовжувала лікарка.

У запитання вже було закладено відповідь. Якщо він давно в рейсі, то, мабуть, скучив за дітьми, отож і привиділась йому дівчинка.

Він трохи подумав, чи не буде це зухвальством, і відповів запитанням на запитання:

– А у вас є діти? – переводив погляд з лікарки на слідчого і навпаки.

Ті не очікували такого повороту, та й запитання виявилося болючим для обох, хоча водій вантажівки цього знати не міг.

– Ні, нема, – відповіла лікарка, і в її очах одразу поменшало смарагду.

– Немає, – видихнув слідчий так, наче нарешті наважився вголос відповісти на запитання, що давно крутилося в його голові.

– Пробачте, – спантеличений такими відповідями чоловік метушливо підвівся. – Я не хотів вас образити…

Йому було прикро, що примусив говорити вголос про те, про що ці люди рідко наважувалися говорити навіть собі. Йому стало їх шкода і захотілось допомогти.

– Але ви не переживайте, ви… у вас… – глипав він на них. – У вас іще є час, у вас обов’язково ще будуть діти…

– Повернімося до нашої теми, – густо почервонівши, буркнула лікарка.

Водій та слідчий одночасно схвально захитали головами.

– Так-от. Тільки людям, які не мають дітей, – він обережно подивився на лікарку, але та себе вже опанувала й тепер лише кивала головою на його слова. – Усі діти на одне лице і майже одного віку. Та це трохи не так. Навпаки. Якщо в тебе багато дітей, то ти вчишся мимоволі розрізняти їх усіх за, здавалось би, несуттєвими ознаками, і вік угадуєш з точністю до місяців. Тому що для дітей навіть один місяць – багато важить. За місяць дітки і ходять, і плачуть по-іншому, посміхаються і гигочуть теж інакше. В мене самого таке дівча вдома, як ота мала на дорозі. Тільки моя чорненька – вся в маму. Тому я точно знаю, що тій дівчинці було років п’ять, нехай з половиною, але не більше.

У кабінеті запала мовчанка. Лікарка розглядала тінь, яку відкидав цей чоловік на килим, безрезультатно шукаючи в ній правильні форми. Слідчий старався впіймати думку, яка з учорашнього ранку застрягла йому в мозку і от-от могла вислизнути. Чоловік розглядав свої потемнілі від часу улюблені чоботи і міркував, як може допомогти цим людям, бо відчував, що його допомога таки потрібна.

– Чи ви ще щось можете пригадати, крім того, що вже нам розповіли? – без надії на результат запитав слідчий.

За тридцятирічну практику це останнє запитання ні разу йому не допомогло – всі як один заперечно хитали головами.

– Так, – промовив чоловік і від хвилювання засовався на стільці. – Я б вам і раніше про це сказав, але побоявся, що ви сприймете мене за… не цілком здорового. А там і… права відберуть. А ви ж самі розумієте, мені роботи втратити не можна, – він з надією дивився в лікарчині очі, які знову наче зеленіли.

«Ото дивина», – подумав чоловік.

Мабуть, саме ці очі спонукали його розв’язати язик.

– Розумієте, тоді падав дощ…

Слідчий ствердно кивнув головою. Це чоловіка підбадьорило.

– Зустрічні авто проїжджали з увімкненими протитуманними фарами. І оскільки це було майже на самому повороті, кут променів трохи змінився, і вони, схрестившись із моїми, утворили світляний простір. Простір, значно більшого розміру, ніж зазвичай. Та ще й грім загримів і десь недалеко вдарила блискавка. Її світло теж злилося зі світлом від фар. Саме в той момент я й побачив дівчинку. Здавалося, що вона стоїть посеред дороги. Та за мить – щезла. Я аж упрів, вивертаючи кермо.

– Проїхавши поворот, я спинився. Мерщій кинувся назад, але крім розбитої автівки там нікого не було. Я підбіг до машини і побачив того чоловіка – непритомного й закривавленого. Далі ви все знаєте, – додав чоловік і замовк, чекаючи на вирок.

Стало якось неприродно тихо, немов після удару грому, і раптово забракло повітря. Слідчий підійшов до вікна і відчинив кватирку.

– А чому ж на зустрічній смузі водій нічого не бачив? – уголос розмірковував слідчий.

– Я теж думав про це. Є кілька відповідей: або світло його фар не захопило той простір, що й мої, чи ракурс його бачення відрізнявся від мого, зауважте, я сидів значно вище від нього, або ж він боїться зізнатися з тих само причин, що і я. Але те, що та дівчинка там була, я голову даю на відсіч.

Він сторожко поглянув на своїх слухачів – вони завмерли.

3

– О, ви теж прийшли. А я думала, що побачу вас тільки завтра зранку. Адже у вас вихідний? – гостя поводилася наче в себе вдома.

Це трохи роздратувало лікарку, але день, проведений з полковником, робив усе решту незначним, дріб’язковим і навіть марним. Цілий день поруч, розмовляючи тільки про роботу. Але вона й досі відчувала тепло його долоні, яке всмокталося, проникло глибоко під шкіру, мов татуювання. Вона всміхнулась з цього порівняння. Ні, заперечила сама собі – значно глибше – до самого серця.

Тому вона промовчала. Бо добре розуміла, що почуватися як удома і бути вдома – це таки різні речі.

– Так, я прийшла, бо мені нема де ночувати, – просто відповіла вона.

Гостя округлила очі, а її брови злетіли аж на чоло, але вона негайно же схаменулася. Ґречній пані не слід показувати своїх емоцій, хоч які б вони були бурхливі. Тому, стримуючи цікавість, притаманну всім без винятку жінкам, вона спитала:

– Чи можу чимось допомогти?

Це було достойно істинної леді. Поставити запитання так, що відповісти на нього можна цілком відверто і без зайвих церемоній, а можна й залишитися наодинці зі своєю таємницею. Що й зробила молода лікарка.

– Дякую, це тимчасова проблема. Завтра все буде вирішено, – несподівано для себе впевнено сказала вона.

– Добре, – тільки й спромоглася відповісти гостя, трохи шкодуючи, що так і не задовольнила свою цікавість. Бо кожну життєву ситуацію вона розглядала як потенційний сюжет для свого чергового сценарію.

– Я старалася виходити з ним гуляти, коли надворі смеркало, бо в сутінках ми здавалися однолітками. Намагалася водити його безлюдними вуличками, де нас ніхто не міг побачити, знаходила кав’ярні з приглушеним, тьмавим світлом. Я почала боятися сонця, променям якого колись так любила підставляла своє тіло.

Краєм вуха дослуховувалася до історій про пари зі схожою різницею у віці. Про те, як брат моєї знайомої почав цуратися своєї дружини, коли вона постаріла. Сам він виглядав молодо, і дівчата звертали на нього увагу. Він викладав в інституті, тому студентки зграйками бігали за благородною сивиною, що сріблила його скроні, за трішки сповільненими, зате впевненими і сповненими почуттям власної гідності рухами. Він соромився, що в нього така непримітна дружина зі зморшкуватим обличчям і тією ж сивиною, яка чомусь її скроням пасувала значно менше, зі зморщеними руками, які почали вкриватися старечими пігментними плямами, з вустами, що давно втратили свій колір. Тому коли вони разом збиралися в гості до родини чи близьких друзів, він довго випитував, чи не буде когось чужого, перед ким доведеться червоніти за свою половину, посилав дружину на кілька кроків уперед, наче вони не знайомі. Подруга розповідала, яким жалюгідним видовищем були ті їхні походи. Дружина, опустивши очі, наче корова, яку ведуть на продаж чи на бійню, підтюпцем, аби, боронь Боже, чоловік не наздогнав і не вилаяв, чому вона так повільно плететься, йшла вперед. Вона наче злодій, не озираючись і намагаючись не привернути до себе уваги, горблячись і втягуючи голову в плечі, добиралась таки до місця призначення, ковтаючи німу образу. Подруга розповідала, а в самої сльози з очей лилися, наче вона сама зазнала тих принижень.

– І нащо воно їй? За що так мучиться? Адже як на свій вік вона – чудова. Та ще трохи, і вона стече, мов свічка. Зачахне.

Ще одна знайома сама опинилася в схожій ситуації. Поки їй було двадцять з гаком, сама полюбляла попід руку з видним молодиком прогулятися. Як не позаздриш. Та це тривало не так довго, як їй хотілося. Поки чоловік дорослішав, вона старіла. Згодом їй було важко згадати ті романтичні почуття, що були на початку їх стосунків. Важко згадати, що примусило її заплющити очі на мудрі слова матері про те, що «чоловіка сивина красить, а жінку – страшить». Тепер стояла перед дзеркалом, піднімала руками обвислі груди і… ридала. Молодість швидко минула, клопоти, двійко дітей – усе це не додавало краси. Чоловік дедалі частіше заглядався на молодих і струнконогих. Нічого не робив, а просто заглядався. Промовисто, довго, відверто. Тоді вона накинулася на різноманітні дієти, а згодом узагалі їсти перестала, бо все здавалася собі недостатньо стрункою. Хоча вже була, мов тріска. Обличчя посіріло, усмішка стерлася, зблякло волосся і вицвіли очі – ото й усе, чого досягла.

І хоч коханий запевняв мене, що йому ніхто молодший не потрібен, я бачила, як він змінювався, коли до нього дзвонила його… підопічна. – І хоч як він мені не пояснював, що це всього-на-всього обов’язок, я бачила, як запалюються його щоки, як тремтить голос, як рожевіють уста.

Гостя розповідала, а сама і краєм ока не зиркнула в бік непритомного чоловіка, який хоч-не-хоч був таки головним героєм її розповіді. Та й на лікарку особливо не зважала – здавалося, говорила, бо мусила виговоритись. Але не було в її інтонаціях хвилювання, не чулось образи. Була навдивовижу спокійною, що трохи таки дивувало лікарку. Вона, хоч і не пережила нічого схожого, зате дуже добре розуміла, як може страждати жінка, позбавлена кохання.

– Я все ігнорувати. Була щаслива і нещасна водночас. Я почувалася молодою, і здавалося, що в мене все тільки починається. Я відчула, що можу народити дитину, бути мамою і коханою. Вірила, що проживу ще одне життя, краще за попереднє, бо зможу врахувати всі свої колишні помилки й невдачі. Він слухав мене, тішився з моїх мрій, фантазій і… нічого не робив. Він не казав ні «так», ні «ні». Я розуміла, що вибір доведеться робити мені. Отже, й відповідальність за все – взяти на себе. Не цього мені хотілося, не цього я прагла. Хотілося розділяти, підтримувати. Хотілося партнерства, до якого він, виявляється, ще не доріс. А я не мала часу чекати.

Він самою лише своєю присутністю повертав мені юність, а разом з нею – надію і впевненість. Тоді з-під мого пера виходили найкращі сценарії. Я працювала не покладаючи рук. Мене ніколи не покидало натхнення. Він акумулював молодість. Він розбризкував гормони щастя. Він марнотратив задоволення. Направо й наліво. На першого-ліпшого. Це – недозволене блюзнірство. Та в його віці – це було нормою.

Тоді я була схожа на собаку, яка все бачить, а сказати не може. Я знала, що не зумію йому цього донести, бо щоб це зрозуміти, потрібно занадто багато втратити. А це непомірна плата, коли ти молодий і в тебе все попереду.

Я не наважувалася сказати йому, що або я народжуватиму тепер, або потрібно забути про це назавжди. І якщо не сьогодні-завтра, то колись у нього таки неодмінно прокинеться батьківський інстинкт, а я вже не зможу йому допомогти. Так нічого і не сказала, а сам він вдавав, що нічого не розуміє.

Згодом стало ще гірше. Я почала боятися зайвого грама на своїх сідницях. Перестала їсти, знущалася зі своєї шкіри – до болю натягувала її на обличчі, перевіряючи на пружність. Повторювала помилки моїх попередниць, навіть не замислюючись над цим. Перед очима постійно стояв один французький фільм, який я бачила колись давно і сприймала просто як ще одну вигадану історію. Тоді я не знала, що цей фільм про мене і що мені доведеться пройти шлях героїні.

– Цікаво, правда? – вперше вона звернулася до лікарки, аж та відразу й не зрозуміла, що то до неї, і дивилася на гостю, розгублено кліпаючи очима.

– Зазвичай буває, що історію, на якій базується сюжет фільму, книжки чи театральної постановки, взято з реального життя. А я навпаки – повторила шлях героїні з фільму… Хоча ні, заждіть, – раптом перебила себе сама і замислилася.

– Можливо, життя тієї вигаданої жінки, яке я повторила, було списане з чийогось реального життя. То що ж воно виходить? – чудувалась вона, високо здійнявши бездоганної форми брови. – Весь цей кошмар повторюється? Замкнене коло якесь… Все, що переживаємо ми, вже багато разів переживали інші люди… Та хай там як – я вам переповім цей фільм. Судіть самі.

Йшлося в ньому про ще не стару, активну ділову жінку, яка загубилася у вирі повсякденних турбот. Чоловік давно забув, що він мужчина, і живе за інерцією. Двоє дорослих дітей, яким начхати на батьків, аби ті справно давали кишенькові. Вершина кар’єри, до якої йшла все життя, – і нарешті посіла місце головного редактора. Вище просуватися кар’єрними східцями нема куди. Публічність, якої прагла, нудні презентації, втомливі ділові поїздки і щоденна остогидла кухня – це й усе, що мала та француженка у своїх сорок років. Одного разу до неї прийшов молодий темношкірий письменник-початківець. Несподівано між ними виникла несамовита пристрасть. Жінка перероджується. Вона сяє. Змінює гардероб. Вона чхає на все: на чоловіка, на дітей, на кар’єру. За деякий час темношкірий партнер знаходить собі юну дівчину. Жінка залишається сама ще й на грані психічного зриву. У фільмі її рятує давній друг, якому вона небайдужа, і відновлює в неї бажання жити. Та я добре, як ніхто більше, розуміла, що цей давній друг – вигадка режисера, аби фільм мав щасливий кінець. Найгірше те, що в реальному житті такий друг навряд чи з’явиться.

Статистика таких стосунків невтішна, тільки в одного відсотка таких пар буває щасливий кінець, але я вирішила ризикнути. Що я могла втратити? Все. Насамперед – віру в себе, свій спокій, рівновагу. Та це мене не спиняло. Бо я тоді вірила, що можу здобути значно більше – свою юність, свій втрачений шанс.

Найгірше я почувалась у товаристві його друзів. Молоді безтурботні юнаки, не обтяжені ні виробничими проблемами, ні дружинами, ні дітьми. Цмулять собі спокійненько пиво, похитуючи в такт музиці своїми патлатими головами. Найгірше почувалася поруч із їхніми подругами, в яких бездоганна молода шкіра на обличчі і великі пружні цицьки, не скуті станиками, що безсоромно світили настовбурченими сосками. З подругами, які оголювали своє й так оголене тіло, бо не мали чого соромитися – ні розтяжок, ні зморщок.

Я ж, дивлячись на них, наче під мікроскопом, бачила свої недоліки. Звичайно, я ретельно їх маскувала під професійно накладеним гримом, дорогою, а тому дієвою косметикою, добре продуманим гардеробом від модних дизайнерів. Та все це вимагало часу, грошей, зрештою, нервів. Ніхто й не здогадувався, яких зусиль мені коштує мій чудовий вигляд. Добивало те, що навіть удома не могла розслабитись. Я боялась, як досі, ходити по хаті в чому мати народила, аби зайвий раз не світити своїм не таким пружним, як у його подруг-однолітків, тілом, ховала свої груди в дорогі модельні станики, що надавали їм більш-менш гармонійної форми і зваби. Я вбирала довгий халат, аби він не бачив зморщеної шкіри над коліньми, яку жодними масажами й кремами не можна вирівняти.

Я стала нервова. Мої давні подруги бачили, що зі мною коїться, і тільки скрушно хитали головами, бо достукатися до мого здорового глузду було марно. Нарешті одного дня вони мало не силою виштовхали мене в туристичну подорож. Я з подивом усвідомила, що існують ще й інші чоловіки, які готові упадати за мною не тільки за те, що я доволі відома і фінансово незалежна жінка. Не за те, що можу робити ексклюзивні і божевільно дорогі подарунки, які не могли дозволити собі молодші люди. І тоді я подзвонила до нього, – вона нарешті глянула на непритомного чоловіка.

В її очах відбивались усі пережиті почуття, які ця жінка зуміла зберегти дотепер, – велетенська, безмежна ніжність, тиха повага і гордість.

– Подзвонила й попросила, поки я повернусь, покинути моє помешкання. Як же я здивувалася, коли навіть не почула від нього – «як, чому?». Сказав – «добре». В його голосі мені вчулося зітхання. Але, думаю, йому просто не хотілося пакувати своїх речей, адже він непогано в мене влаштувався – ні за що не платив, нічим не переймався.

4

Ангел нетерпляче чекав вечора. Він сподівався на візит літньої пані. Чимось вона йому сподобалася. Та найбільше імпонував її спокій. Спокійні люди зазвичай щасливі. А щасливі – приваблюють.

Жінка хотіла вночі посидіти з колишнім коханцем. Ангел хотів дослухати її розповідь. Сподівався знайти якусь зачіпку, щоб допомогти непритомному чоловікові. Він уже сам заплутався, кому вона має допомогти і що тут відбувається?

– А ти знаєш, що у вас, – дівча ні на мить не покидало лікарняної палати, – у вас значно менше часу, ніж ти розраховуєш?

Він витріщив на неї свої блакитні і геть втомлені очі.

– Так, у тебе залишилось лише дві ночі. Ця і наступна. Рівно до шостої години. – Дівчинка всміхнулась і підійшла до нього ближче.

Він розгублено на неї дивився й здивовано усвідомлював, що чомусь не сердиться на малу. Чи її крихітна постать його розчулювала, чи він починав розуміти, що хоч як крути – все має свій початок і кінець, який приходить не тоді, коли тобі хочеться, а коли так треба.

– А можна я все-таки скористаюся з твоєї пропозиції і сяду поруч, якщо ти, звісно, не передумав і не заперечуєш? – безтурботно проспівала мала нахаба і, зауваживши його ствердний жест, умостилася на підвіконні.

Вона сиділа так близько, що поли її жовтого дощовика, якого вона чомусь досі не зняла, торкалися широких рукавів його вбрання. На мить ангелове серце защеміло і сповнилося жалем, бо пригадав свого меншого друга, з яким іще так недавно вони сиділи на улюбленій хмарині, безтурботно метляючи ногами, насолоджувалися своєю близькістю.

– Скучив?

– Так.

Він уже не дивувався, що дівчинка читає його думки.

– Мені шкода, – стиха мовило дівча і схилило йому на плече свою біляву голівку з тугими кісками.

Хвиля ніжності і глибокого суму накрила великого ангела. Щось наче обірвалося в його серці і потекло теплою солоною сльозою по щоці.

Він боявся її змахнути, щоб не потривожити дівчинку. Здається, вона спала.

– Думаєш, ця пані тобі допоможе? – прозвучало просто в його голові. Він виразно бачив, що дівчинка не розтулила ні вуст, ні очей. Проте він був певен, що чує саме її.

– Надіюся, – так само подумки відповів він, розраховуючи, що вона його почує.

– Добре, бо вона ось-ось увійде сюди.

Так, вона його чула. Вони могли спілкуватися подумки. Що далі, то більше несподіваних відкриттів робив для себе ангел і дедалі менше вони його дивували. За цих кілька діб він, здається, постарів на кілька сторіч.

Щось незрозуміле коїлося в нього на серці. Щось незрозуміле турбувало його. Аби відволіктися, він вирішив запитати про щось не пов’язане з непритомним чоловіком, це додало б йому трохи позитиву й оптимізму.

– Так, думаю, в них усе буде добре. Вони обоє пройшли нелегкий шлях і зазнали втрат, проте залишилися собою. Думаю, вони на це заслужили, – пролунав у нього в голові голос дівчинки.

– Як ти здогадалася, що я запитую про симпатичну лікарку і слідчого? Адже це ти про них щойно говорила? – виявляється, його ще таки можна було здивувати.

– Так.

– Дякую.

– За що?

– Не знаю, але все одно дякую. Просто надзвичайно приємно, коли в когось щось виходить на добре.

– Тепер розумію, – сказала мала, і відчувалося, що вона подумки всміхнулася.

– Яке ти ще мале, – додала вона серйозно.

Вони принишкли. Ангелові дуже вже хотілося обійняти дівчинку, та він… соромився. Вона ж знала про це, і їй стало дуже приємно. Обоє почали уважно дослухатися до слів нової гості.

Слухаючи її розповідь, ангел розумів, що цей чоловік, можливо, і мав рацію. Можливо, він, ангел, учинив би так само. На той час рішення, що їх потребувала від нього ця немолода жінка, були для чоловіка непосильні. Він так і не наважився їх прийняти чи хоча б висловити. Звісно, цим він міг завдати нестерпного болю жінці, яка його любила. Але невже він не зробив для неї нічого доброго? Невже чоловічі й жіночі світи такі різні? Невже ангел так нічого і не збагне? Навчений негативним результатом минулої ночі, він боявся будь-яких запитань.

– Так, ти правильно мислиш. Нарешті ти дечого навчився. Якщо хтось робить для іншої людини добро – дарує віру в себе, у свої мрії, – він мусить нести за це відповідальність.

– Але ж декому це не потрібно, дехто відмовляється. Декому мрії не потрібні, – палко заперечував він, але відчував, що дівчинка права. – Як можна примушувати іншу людину мріяти?

– Твоя правда. Але не в їхньому випадку. Бо ця жінка на нього розраховувала. Вона б сама все зробила. Вона б сама зуміла стати щасливою, він лише мав їй дати на це свою згоду. Дати поштовх. Та він стояв осторонь. Знаєш, як це називається? Інфантильність.

– Але ж інфантильність – це, можна сказати, психічний розлад. Тобто, це незрілість людини, яка проявляється у невідповідності віковим вимогам до неї. Здебільшого відставання простежується в розвитку емоційно-вольової сфери і збереженні дитячих якостей особистості. З цього випливає, що такі люди несамостійні. Вони звикли, що інші вирішують за них.

– Бачиш, ти сам усе розумієш, – здавалося, її нічим не можна здивувати.

– Але ж, можливо, він у цьому не винен. Адже найдужче на розвиток психічного інфантилізму впливають батьки, які недостатньо серйозно ставляться до людини в дитинстві, замінюючи реалії побуту вигаданими образами, відділяючи таким чином людину від реальності. Тобто в цьому можуть бути винні саме родичі, а не сама людина, – намагався відстояти свою позицію ангел, але голос його поступово втрачав рішучість.

– Але ж ти добре знаєш, що це не так, тому твої аргументи – непереконливі.

– У такому разі ця жінка сама винна в тому, що він поводився як дитина. Вона старша, жили вони в її помешканні, заробляла вона теж більше за нього, та й, зрештою, і досвіду в неї більше. Можливо, за необхідності він би зумів і рішення прийняти, і на сім’ю заробити. Своєю поведінкою вона штовхала його на бездіяльність, – не здавався ангел.

– Звісно, інфантильність – це захворювання. Та дуже часто в житті, а в нашому випадку саме так і є, інфантильність – ніяка не хвороба. Людина дитиніє від ліні, глупоти, від чого завгодно. Зрештою, це просто небажання брати на себе відповідальність, – вперше в її голосі звучали нотки роздратування.

– Але ж вона вперше… саме з ним… – затинаючись і сходячи червоними плямами, кволо захищав чоловіка великий ангел.

– Атож, це – багато. Але, на жаль, не все. Перш за все жінка потребує впевненості, – дивно було чути таке з дитячих вуст.

Якби він не знав, що біля нього сидить маленька дівчинка, то міг закластися, що ці слова належать жінці поважного віку.

– Але ж вона – сильна. Вона ж, напевне, сама дала б собі раду. Ти ж… – він раптом знову завагався, а може, все-таки варто звертатися на «ви».

– Ні, ні, продовжуй…

– Ти ж чула, який спокійний і врівноважений був її голос? І не треба казати, – похапцем, аби вона його не перебила, продовжував він: – не треба казати: «А знаєш, чого то їй вартувало? Яких зусиль повинна була вона докласти, аби цього досягти і не зламатись?» Адже нічого в житті не дається без зусиль. І нічого не дається задурно. Ще давні греки казали, що за все треба платити, а те, що дістаєш задарма, того не варто брати. Зрештою, це був її вибір.

– Так, ти цілком правильно кажеш.

О, нарешті вона з ним погодилася. Нарешті він зумів її переконати. Йому це вдалось. Він аж відчув, як у нього на крилах зарухалось пір’я від задоволення.

– Але боюсь, ти всього не знаєш, – продовжила вона. – Тому нам доведеться вислухати її розповідь до кінця. В нас іще є трохи часу. Не знаю чому, але вночі люди відвертіші.

– Можливо, вночі вони відчувають існування чогось непідвладного їм? – підтримав її ангел.

А що йому залишалося? Схоже, вона знову має рацію.

5

– Ви вже втомилися мене слухати, – співчутливо звернулася гостя до молодої лікарки.

– Ні, ні, прошу, продовжуйте, просто я нарешті починаю усвідомлювати, що накоїла.

Елегантна жінка хвильку зачекала. А раптом лікарка не стримається і таки розповість про себе? Але та вперто мовчала. Тому гості не залишалося нічого, як закінчити розпочату сповідь.

– Коли я повернулася додому, на мене чекало порожнє помешкання, порожні шафи і порожнє серце. Не знаю чому, але я почувалася зрадженою. Дивні ми створіння, жінки. Адже я сама його виставила за двері. Чому ж було так боляче і так порожньо? Десь за півроку я знову навчилася посміхатись, ходити в кіно, насолоджуватися життям. І тоді, коли я вже почувалася майже щасливою, з’явився він. Ви помічали? Щойно в тебе все починає налагоджуватися, то щастя саме пре тобі до рук. Так сталося й зі мною.

Одного вечора, щойно я повернулася з роботи, задзвонив телефон. Голос у трубці був упевнений і дуже-дуже тихий. Я мало не впала – це був мій давній іще шкільний приятель. Він запрошував мене на прогулянку. Чому би й ні? З тієї прогулянки ми повернулися до нього додому, де я залишаюся і досі, – жінка мрійливо всміхалася. Зі зморщок навколо її очей було видно, що радіє вона щиро.

– Тому я прийшла подякувати цьому молодому чоловікові за те, що в мене є. Хай там як, а це його заслуга. Поруч із ним я зрозуміла, хто я і чого хочу. Тому, зустрівши чоловіка, який кохав мене з першого класу, таки зуміла його розпізнати і… вберегти. З ним я щаслива й ціную це понад усе.

Якщо я можу чимсь йому допомогти… гроші, знайомства, то ви тільки скажіть, я зроблю усе, – її голос лунав зворушливо-рішучо.

– Дякую, я розумію. Та це малоймовірно. Він не приходить до тями, незважаючи на всі наші старання.

У лікарняному ліжку лежав непритомний чоловік, а обабіч стояли дві дивовижні жінки. Одна з них раділа зі свого щастя, причиною якого вважала саме його, а інша була в тремтливому передчутті щастя і теж була вдячна цьому чоловікові. Бо саме зараз, після сповіді цієї незваної гості, багато чого зрозуміла. Як зрозуміла також, що зволікати більше не можна.

6

Ще не розпочався робочий день, а слідчий уже був біля дверей палати. Його наче магнітом сюди тягнуло. Він ховав за спиною букет, який щойно купив на квітковому ринку. Такий ринок один на все місто, зате вибір там шалений. Чоловік спантеличено ходив між довгими рядами, а в голові йому паморочилося від розмаїття кольорів, запахів, парникової задухи і верескливих припрошувань продавців.

Його очі розбігалися від квіткового розмаїття. Він розгубився. Але й до послуг улесливих продавчинь вдаватися не хотілось. Йому взагалі не хотілося ні з ким розмовляти, крім неї. Хотілося розпочати свій день із тихо мовленого лише до неї одної – «доброго ранку».

Несподівано для себе обрав ромашки. Таких гігантських жовтих серединок він ніколи досі не бачив. Аж усміхнувся, уявивши собі, яке гігантське має бути сонечко – чи бедрик, чи божа корівка, як називають цю комаху, – яке б пасувало до тих серединок. Давно, дуже давно він нікому не дарував квітів.

Уже й рука затерпла, бо букет таки був чималенький, а він усе не наважувався постукати у двері палати. Нікого не питав, але знав напевно – вона там. Боявся, що вона там не сама. Не хотів, аби хтось був свідком його почуттів, які призначалися тільки для неї. Він і так, мов шпигун, прослизнув повз реєстратуру, щоб не побачили його з квітами. Дивно, люди завжди соромляться виявляти позитивні почуття, а негативні – ніколи. Нам простіше когось образити, облаяти, завдати болю, ніж усміхнутися, чи мовити добре слово, чи подарувати квіти.

Сьогодні – особливий день, він це відчував. Принаймні мусить таким стати. Рішуче натиснув на клямку. Як і вчора, на нього одночасно звели очі дві жінки. І знову в них було щось схоже. Тільки сьогодні вони були ні не здивовані, ні налякані. Вони були – втомлені… і щасливі тим променистим, рідкісним щастям, яке поселяється в душі, аби нікуди більше не йти. Він хотів зрозуміти, що сталося між ними тут, у палаті, але вчасно облишив цю ідею. Хіба можна щось зрозуміти з таємного мовчання двох жінок?

– Пробачте, – він галантно, замість привітання вклонився гості.

Впевнено підійшов до лікарки, ледь нахилився і видихнув їй у скроню заповітне «доброго ранку». І нарешті вийняв із-за спини букет. Вона обома руками обхопила ромашки, які пахли весною, світанком, гарячою кавою і ще чимось… дуже домашнім, і сльози самі покотились з очей.

Вона сміялась і ховала у квітах свою ніяковість, свою тривогу і свою радість. Вона сміялась, і жовтий пилок цяткував їй обличчя. Скоро вона сама стала, мов ромашка. Пахуча, жовтогаряча й трохи розгублена.

Скориставшись моментом, гостя вийшла з палати. Вона ще раз озирнулася на нерухомого чоловіка і самим тільки поглядом – попрощалася.

– Збирайся, я відвезу тебе додому. Тобі необхідно відпочити. Тим більше, мені знову потрібна твоя допомога в одній справі, – і він пригорнув її до себе разом із ромашками.

– Але ж моя допомога не дає жодних результатів, – несміливо заперечила крізь усміх.

– Це поки що, – і він ніжно взяв її за руку.

Коли вони не повернули ліворуч там, де їй потрібно звертати додому, вона похолола. Геть забула, що вона… Що в неї більше немає дому. Що вона не може більше туди повертатися. Що вона так і не знайшла собі помешкання. Але втома зліплювала повіки, і вона задрімала в нього на плечі.

– Ось ми і приїхали, – прошепотів слідчий.

Низький чоловічий голос, який почула крізь сон, розлився в ній теплом і солодким тремом. Розплющивши очі й стріпнувши волоссям, вона остаточно відігнала від себе сон і… застигла. Машина стояла перед незнайомою будівлею. Їй не випадало запитувати про щось при водієві, аби не ставити всіх, а насамперед себе, в незручне становище. Тому подала руку і слухняно вийшла з авто.

Пішки піднялись на четвертий поверх. У під’їзді було світло і на диво дуже чисто. Давно не бачила такого порядку. Зупинилися перед масивними дерев’яними дверима. Однією рукою слідчий відмикав двері, а другою міцно тримав її долоню, і вона почувалася… захищеною.

– Проходь, сама з усім розберешся, а я – до праці. Багато невідкладних справ, а о четвертій я по тебе заїду, – одночасно з усмішкою, що проступала в нього на обличчі, в неї здивовано округлювалися очі.

– Ключів не залишаю. Замкну, щоб не втекла, – всміхався самими очима. І німе запитання тремтіло на вустах.

Замість відповіді – кивнула на знак згоди і, не чекаючи поки замкне за собою двері, пішла шукати ліжко.

Те, що він ретельно готувався до її приходу, відразу впадало в очі. Всюди – ідеальна чистота. Все на своїх місцях. В кухні на великому, на дванадцять персон, столі стояв кавник, накритий лляним рушничком. Вона обережно підійшла до столу і, знявши рушник, налила собі кави. Вона давно охолола, але такого смачного трунку вона ще в житті не куштувала. Акуратно накривши кавник, підійшла до вікна. Будинок, як і їхня лікарня, стояв на пагорбі, тільки з протилежного боку міста. Відкривався чудовий краєвид, який не заступала жодна споруда. Холодна, гірка, саме така, як їй подобається, кава, ранкова тиша, запах яєчні, який ще не зовсім вивітрився, мабуть, то був його сніданок. Усе це було якесь до болю знайоме і рідне. Начебто вже багато-багато років вона стоїть і п’є каву біля цього вікна й милується тихим містом, яке розляглося в долині, мов лінивий кіт.

Вона обійшла стіл з іншого боку, і їй подумалося, що добре було б мати таку велику й дзвінку родину, яку можна було б скликати сюди на всі свята чи просто на недільні обіди. Всміхнулась, уявивши собі здивоване обличчя слідчого, коли вона йому про це скаже.

Пішла до вітальні. Стала у дверях, схилившись головою до одвірка, і знову їй привиділась велика, галаслива родина, бо інакше нащо так багато місця й для кого так багато книжок і всього решти. Адже одній людині потрібно так мало – вона згадала про свою валізу. Всеньке її життя туди вмістилося. Ну хіба ще кілька зимових речей, які обіцяла забрати згодом.

На спальню натрапила випадково. Посеред кімнати стояло велике ліжко. Спальня, як і всі кімнати цього помешкання, була непристойно велика. Тут можна було б поставити рояль. І вона згадала, що колись, у дитинстві, дуже хотіла навчитися грати на фортепіано. І таки вчилась, і таки щось починало виходити, але життя розпорядилось інакше, а мрія зосталась. Її розчулила чоловіча піжама, акуратно складена на краєчку ліжка. Вона була смішна – темно-синя у великі білі лілеї. Саме через ці квіти здогадалася, що піжаму приготовано для неї. Збоку лежав великий махровий рушник – світло-коричневий, майже рожевий. Коли вийшла в ньому з ванної кімнати і побачила себе в дзеркалі, то розсміялася – голосно і гортанно – на неї дивилось зіщулене від холоду плюшеве ведмежатко.

Коли слідчий повернувся, то знайшов оте ведмежа у своєму ліжку. Воно вмостилося скраєчку, ледь-ледь накрившись клаптиком ковдри. Ноги кумедно підібгані, а долоньки – під щічкою.

Жінка здавалася такою тендітною і крихкою, що він боявся кашлянути, аби вона часом не розсипалася. Ладен був стояти у дверях вічність і насолоджуватись її присутністю. І саме зараз по-справжньому відчув, як втомився бути сам.

Вона всміхнулась раніше, ніж розплющила очі. Здавалося, що проспала цілу вічність. Знала, що це не сон. Знала, що він стоїть і милується нею, знала, що боїться кашлянути. Вона простягла до нього свої руки, запрошуючи в обійми.

– Ні, ні і ще раз ні, – вдавано сердито промовив він. – Вставай, лежебоко, годі валятись, у нас іще купа справ.

Проте, незважаючи на його слова, вона й далі протягувала до нього руки. Йому раптом до щему в серці захотілося пропасти в обіймах, вдихнути теплий запах сонного тіла, зірвати з уст тремтливий поцілунок, згорнути її в оберемок, бігти-летіти, щоб усі бачили, що це рудоволосе диво, це рожевувате плюшеве ведмежа – його, тільки його. І він справді підійшов і взяв її на руки. Вона покірно поклала голову йому на груди, і обоє мліли від реальності їхнього щастя. Вона потягнулась і поцілувала його в уста. Коротко, ніжно. Зіскочила з рук – помчалась у ванну. За дві хвилини, свіжа і пахуча, стояла перед ним, готова до будь-якого завдання.

– Я готова.

Тішиться. Як мала дитина, ховає очі, та все одно щастя так і бризкає з них.

– Перебираючи ще раз документи і фото з місця автокатастрофи, я знайшов клапоть паперу, на який ніхто не звернув уваги. Схоже на номер телефону. Сумніваюсь, що це нам допоможе, але, може, хоч трохи прояснить справу. Не думаєш, що це могло бути самогубство? – несподівано сам для себе спитав її.

– Ні, не думаю, – не вагаючись, відповіла вона.

– Звідки така впевненість?

– Він занадто легкодухий. Аби прийняти таке рішення, потрібно мати неабияку волю. Суїцид не для слабаків, – говорила йому просто в очі.

Уважному слідчому здалося, що вона про це може щось знати. І, здається, не з книжок. Тож розпитувати далі не став.

– Жінка, що приходила його навідати, розповіла, що за кілька прожитих разом років він не прийняв жодного важливого рішення. Так, так, незважаючи ні на почуття, ні на обов’язок. Отже, він просто заслабкий…

– Може, то вона занадто сильна?

– Ну от. Всі чоловіки однакові, – в голосі пролунали нотки розчарування. – Тільки ніхто не думає, що та сила приховує.

Слідчий дивився на неї нетямущими очима. Чому вона роздратувалась? Чим міг її поранити? Адже є такі жінки, біля яких і він почувається шмаркачем. Їм просто не потрібні чоловіки.

– Не скидай усе на одну купу. Хіба вона чи я схожі на жінок, що їм не потрібні чоловіки? – сльози навернулися їй на очі. – Повір, мені так набридло бути сильною.

– Гей, гей, ну що ти? Перестань, прошу тебе, – перелякано кинувся до неї. – Ти моя маленька найсильніша дівчинка, тільки не плач, бо зараз і я нюні розпущу.

Він гладив неслухняні руді кучері й притискав її до себе. Пообіцяв, що біля нього вона більше не плакатиме.

– Ти можеш бути хоч якою слабкою. Аж поки тобі не набридне. Тепер ти просто можеш бути собою… кохана.

Він цілував заплакані очі, він заціловував біль, прожиті без любові роки, ночі порожні з мокрою від сліз подушкою, він заціловував печаль, розпач і безнадію, він заціловував рани. Цілував доти, поки не розтопив лід її недовіри і усмішка знову повернулась до неї. Тепер у його кабінеті сиділо руде сонечко і широко всміхалося, тільки трохи червоні очі видавали її недавні сльози.

– Так-от. Це чийсь номер телефону. Думаю, когось дуже близького, бо під ним ні імені, ні іншого натяку на власника. Мені здається, це може бути телефон його дівчини. Тому я прошу, щоб ти з нею поговорила.

Лікарка дивилась на нього великими зеленими очима. І ті очі казали, що вона зробить усе, про що він попросить.

– У нас доволі великий відділок і в штаті передбачено посаду психолога, та чомусь більше як півроку це місце порожнє. Викручуємось, як уміємо. Сьогодні я вирішив просити про послугу тебе. І не дивися на мене, як на школяра. Це не для того, аби влаштувати з тобою побачення. Тобто, не тільки для того. Щось підказує мені, що це вкрай важливо.

– Гаразд.

Вона зосередилась і почала уважно набирати номер. Довгі гудки.

– Алло, ти… Любий? – надія, страх, біль…

Розділ ІV

Я зробив це для тебе

1

Вона з не властивим для себе терпінням чекала, коли приїде жінка, чий голос годину тому чула у слухавці. Вирішили, що зустрінуться в лікарні, в її кабінеті. Лікарка хотіла спершу поговорити з жінкою, яка вже кілька днів безнадійно чекала на телефонний дзвінок. Професійна інтуїція підказувала – вона потребує допомоги. Принаймні, коли про все довідається, то напевно потребуватиме.

По жінку поїхав сам слідчий службовим авто. З зосередженого виразу лікарчиного обличчя зрозумів – справа серйозна. Тож за годину вони вже під’їжджали до лікарні.

Заходило сонце. Навколо все наче вкрите золотом. Фіолетові тіні вибагливими плямами ковзали попід паркани. Людей на вулицях майже не було. Все якесь гіперболізовано спокійне. І ледве вловна, п’янка тривога на вустах у незнайомки.

– Він живий, правда, він живий? – весь час повторювала вона.

Хоч як намагався пояснити, що чоловік лежить у реанімаційному відділенні і що вже більше тижня не приходить до тями, вона, здавалось, не чула. В нього була тиха надія, що лікарка з цим впорається, що бодай її незнайомка таки почує. Зрідка він обережно озирався на заднє сидіння і крадькома за нею спостерігав. Жінка, здавалося, нічого не бачить, та коли він укотре обернувся, то помітив, як інстинктивно її довгі і худі пальці стиснулися в кулаки, зминаючи носову хустинку, що від надмірного бгання скидалася на ганчірку, а губи незнайомка стиснула так, немов дала обітницю мовчання.

Він пригадав свою ранкову нехіть говорити, поки не побачить коханої, тому більше не робив жодної спроби озирнутися назад. Жінка це побачила, чи радше відчула, і наче трохи розпружилася. Зціплені вуста трохи порожевіли, а пальці, мов викинута на берег риба, обм’якли на колінах. Віддих став спокійніший, повіки, здригаючись, опустилися. Здавалось, вона заснула. Насправді ж вона відновлювала сили, бо мала передчуття серйозного випробування.

Він постукав і, не чекаючи дозволу, відчинив двері. Незнайомку пропустив вперед. Вона ступала обережно, немов непевною кригою. Невисоко піднімала ногу й акуратно ставила її спершу на носок, а потім – на п’ятку. Здалеку можна було подумати, що вона незряча. Не чекаючи запрошення, не сіла – впала на єдиний у кабінеті стілець і одразу ж відкинулась на спинку. Та недовго просиділа в такій позі. Зірвалась, виструнчилась, мов натягнута тятива, і завмерла. Скидалася на змореного якоюсь невидимою боротьбою звіра, знесиленого, зраненого, але готового до останнього подиху захищатися…

Нарешті вони зустрілися поглядами. Дві жінки. Однолітки. Дві рідні і нестерпно чужі. Близькі і невимовно далекі. В обох подив в очах. Кожна уявляла собі цю зустріч, і кожна була нею вражена. Незнайомка не очікувала, що лікарі бувають такі молоді, нестямно красиві і з палючим, мов захід сонця, з якого вона ото вийшла, рудим волоссям. Лікарка ж не сподівалася, що поруч із непритомним чоловіком може з’явитися така… ефемерна жінка. Незнайомка була неприродно худа. Її довгі, наче пальці піаніста, вії скидалися на вербові галузки. Здавалося, якщо уважно прислухатися, то можна було б почути, як вони щось шепочуть, тручись одна об одну. Її величезні очі були глибокі й тривожні, мов сипучі піски. Аж страшно було опинитися в полі її зору – можна було звідти не повернутися. Видно, що вона це знала, тому за можливості стулювала повіки. Її тіло світилося мереживом вен, в яких жила, пульсувала кров. Та навіть надмірна худина не приховувала доладно збудованого тіла. І це тіло, попри немічність і прозорість… збуджувало. В її, на перший погляд, тендітній і кволій плоті пульсувала зачаєна сила.

Вбрана була теж недоладно. В старомодне синьо-голубе картате пальто з верблюжої вовни, яке, правду кажучи, було не за погодою тепле і відверто куце. Кисті рук дисгармонійно стирчали з непропорційно коротких рукавів. Здавалося, що жінка витягнула руки і забула втягнути їх назад. В усьому іншому пальто було завелике. З-під розстібнутої поли хвилями стікала єдвабна, теж не за погодою, спідниця. Схожа була на джерельну воду, що тонкими струменями лилась їй до стоп. Спідниця була темно-зелена з блакитним відливом. Низ був майстерно розшитий перламутровими і синіми блискітками. Складалось враження, що жінка завжди стоїть по кісточки у воді. Її ефемерний образ довершувала білосніжна, вигаптувана вручну білими нитками шаль. Тільки на шиї цієї жінки вона могла мати водночас елегантний і невимушений вигляд. Шаль обвивалася і наче драпірувала її груди, від чого обличчя робилося тонке й точне, як висічене з білого мармуру.

Тепер, виструнчившись, вона чекала. Жодного слова, запитання, звуку.

– Ви хочете мені щось розповісти? – спитала лікарка.

Вона була фахівцем у своїй справі. Незнайомка подалась уперед. Готова була розтулити вуста, та щось їй наче заважало. Відколи вони ввійшли, слідчий стояв збоку. Він прокашлявся і сказав:

– Піду зроблю собі кави. Ще хтось питиме?

Запитання повисло в повітрі, і це дозволило йому вийти, не прощаючись. Розумів, що заважає. Не любив цього.

2

– З одинадцяти років я жила в тітки. Тітка була рідною сестрою моєї матері. Вони й малими не мирилися, а коли підросли, то й поготів. Мати, хоч була молодша за сестру, дуже рано вийшла заміж, швидко народила мене і мого братика. Поки з нами жили бабуся, все було більш-менш добре. Коли ж її не стало, наше з братом життя перетворилося на пекло.

Ні, нас ніхто не ображав, не ґвалтував, не силував до статевих зносин, ніхто не зазіхав на мою цноту і моє кволе тільце. Нас не замикали в комірчині, не морили голодом. Ми були завжди нагодовані, добре вбрані… і покинуті самі на себе.

Про нас просто забували. В прямому сенсі цього слова. Нам забували залишати ключі від помешкання, тож доводилося блукати вулицями аж до ночі, поки в одному з вікон нашого чималенького помешкання не з’явиться жовтий вогник. Взимку, коли дуже не нагуляєшся, тулились одне до одного біля своїх дверей, мов померзлі горобці. Брат іноді впісювався від холоду просто в штанці. Так і сидів мокрий, аж поки з роботи поверталися батьки. Сусіди пробували з ними поговорити, але ті лише погрожували і радили не пхати носа до чужої сім’ї.

Ми майже розучились розмовляти. В школі нас вважали розумово відсталими, тому після чергової комісії брата забрали в притулок. Там йому стало ще гірше. Тепер він впісювався, коли хтось підвищить на нього голос. Я нічим не могла зарадити, крім того, що відмовилась їсти. Батьки і цього не зауважили. Одного разу зі школи мене повезли просто в лікарню. Мою відсутність батьки помітили тільки наступного дня, коли не було кого послати по цигарки. Вони забрали мене з лікарні і найняли для мене няньку. Це була молода дівчина, яка ніде не хотіла працювати і за невисоку платню погодилася пильнувати мене після школи. До її обов’язків входило розігріти готової зупи, простежити, щоб я все виїла, помити за мною тарілку. Вона також мала пантрувати, щоб я сіла за стіл і робила уроки. Бо коли я перестала їсти, мені дуже хотілося спати.

Я тужила за братом.

Та дівчина виявилась покидьком. Не знаю, чи вживають слово «покидьок» до осіб жіночої статі, але те, що вона ним була – чистісінька правда.

Їй доводилося запихати мене їжею силоміць. Я не слухалась батьків, її – тим більше. Зціпивши до болю рота, я сиділа за столом і вперто дивилася поперед себе, – зі стіни до мене єхидно посміхалася Мона Ліза з репродукції да Вінчі. Хто й коли почепив цю картину, для мене й нині загадка. Зрештою, няньці набридала моя мовчазна війна, і вона спокійнісінько з’їдала мою порцію і мила за собою посуд. Вмикала телевізор, зручно вмощувалася на широчезній канапі і, лускаючи соняшникове насіння, якого завжди мала повні кишені, чекала моїх батьків. Почувши в передпокої шум – слух вона мала чудовий, – вимикала телевізор, поправляла подушки на канапі і, начепивши улесливо-солодку, майже як у Мони Лізи з репродукції, усмішечку, зустрічала моїх родичів.

Та згодом дівчині і це набридло. Вона була значно вигадливіша за мене. Почала приводити свого хлопця. Це був підліток, який хотів, аби його вважали дорослим. Він пнувся говорити басом, хоч іноді його голос зривався до фальцету. Він наслідував манеру поведінки поважного чоловіка, якого побачив, мабуть, колись у кіно. Але варто було, аби його щось зацікавило: свист за вікном чи якась річ на книжковій полиці – він вмить забував за свою роль і прожогом кидався туди. Задовольнивши цікавість, хлопець знову неквапом повертався на своє місце.

Спершу мені навіть було цікаво за ним спостерігати, відстежувати зміни на його обличчі. Бо часом на ньому проступала проста, щира цікавість, звичайна дитяча радість, рідше – захоплення чи навіть повага.

Вони обоє виїдали все, що було в холодильнику (батькам дівчина пояснювала, що в мене з’явився апетит), влягалися на диван і, втупившись в екран телевізора, лускали насіння. Хлопець ішов задовго до приходу батьків. Мені це не подобалось, але вони не чіпали мене – я не чіпала їх.

Ідилія тривала недовго. Одного разу хлопець приніс пляшку якоїсь чемерівки. Вони випили з дівчиною кілька келишків і захмеліли. Моя нянька почала навіжено реготати, а хлопець, перехилившись через стіл, узявся мацати за цицьки, що завжди готові були вилізти в неї з пазухи. Дівчина пручалась, але не надто переконливо. Хай там як, а пазуху свою підставляла. Нарешті він зірвався зі стільця, вхопив її за руку і, незважаючи на мою присутність, штовхнув на диван. Я стояла за спинкою того дивана, тож нічого не бачила і не чула, окрім метушні, хтивого сопіння і її такого ж навіженого реготу, що й за столом.

Наступного дня все повторилося. Та цього разу він її нікуди не вів і не жбурляв, а припер до столу писком просто в миску з-під зупи й одним рухом задер спідницю. Але довго вовтузився з колготами, весь час згадуючи свою матір, і когось гаряче проклинав. Скориставшись з його заклопотаності, я хотіла було прошмигнути повз них до своєї кімнати. Та він розлютився ще дужче і велів мені стояти й не дихати, бо зробить зі мною те, що й з дівчиною.

Перспектива була не вельми приваблива. Я перестала дихати. Не знаю, скільки часу минуло, але коли я прийшла до тями і розплющила очі, то біля мене стояла мати і щось сердито казала батькові. Я почула лишень уривок фрази, яка закінчувалась словами, що якщо так далі піде, то вони будуть змушені віддати і мене. Батько пробував заперечити, мовляв, це ж наша дитина, та мати тільки люто на нього глипнула. Він замовк. Більше я не чула, аби він щось говорив.

Моє зомління трохи вплинула на няньку. Вони з хлопцем знову просто їли, дивилися телевізор і лускали насіння. Та за деякий час знову осміліли. Більше зі мною ніхто не церемонився і не велів не дихати. Щоб не впала, вони прив’язували мене до стільця й примушували дивитись, як вони те роблять. Він ніколи повністю не скидав штанів. Вони брижилися під коліньми, а коли він, закінчивши свій процес, а закінчувався він у нього так швидко, що я навіть не встигала знітитися, пробував кудись піти, то був схожий на пінгвіна, що вигріває між ногами своє яйце.

І навіть з цим можна було б змиритись, аж поки вони вирішили, що сидіти й дивитися – завелика для мене нагорода. Вони захотіли, щоб я брала участь у їхніх розвагах. Дів чина знехотя пробувала заперечити, мовляв, якщо мої предки взнають, то виженуть її, і де вона ще знайде таку роботу, щоб і наїстися можна було, і сексом побавитися. Та хлопець, розпалений чемерівкою, наказав їй нічого не боятися, бо він мужик і все бере на себе. Він посадив мене на стілець і розщепив ширінку.

Я ніколи досі не бачила чоловічої ширінки так близько. З такої куцої відстані на колись чорних штанях легко можна було розгледіти більші і менші сірі плями, до яких поприлипав бруд. Це було так близько, що, вдихнувши глибше, можна було почути глевкий нудотний запах сечі. Я боялась вдихати, але не дихати теж було страшно.

Раптом він рвучко, наче факір у цирку, крізь утворену розсунутою блискавкою шпарку витягнув зі ширінки щось, що я зблизька теж бачила вперше. Я не злякалась, хоч хлопець саме цього прагнув. Його пеніс був трохи більший за пеніс мого брата, якого я донедавна бачила без штанців мало не щодня. Від огиди я випросталась. Хлопець сприйняв мою штивність за параліч і, для годиться, потрусив іще трохи в мене перед очима своїм нікчемним причандаллям, який до того ж поширював бридкий запах немитого тіла. Заспокоївшись і з почуттям виконаного обов’язку, сховав його назад у штани.

– Ксе, вона до смерті налякана. Родичам нічого не скаже. Роздягни її і веди сюди.

Сам розсівся на канапі, розкинувши ноги. Дівчина слухняно, мов загіпнотизована, підійшла до мене. З виразу її перекошеного і зблідлого обличчя було видно, що їй це не до вподоби, проте вона покірно виконувала його накази. Вона мене роздягнула і поставила перед ним.

Той почервонів як буряк, очі налилися кров’ю. Він дивився на мене каламутними очима. Погляд його прикипів до низу мого живота. Потім знову вийняв свого звірка, якого я вже не боялась, і почав з ним загравати. Мені зробилося холодно і почав проймати дрібний дрож. Хлопець не відводив від мене очей. Щораз сильніше трусив звірком, здавалося, хоче його відірвати. Не перестаючи трусити і дивитися мені межи ноги, він сплюнув просто собі в кулак. Частина слини обірвалася на підборідді й висіла довгою білою ниткою. Він не витирав.

– Хочеш побавитися? – спитав у моїх ніг.

Раптом дівчина дала йому стусана і загрозливо скрикнула. Він перестав шкіритися, скривився, та більше до мене не чіплявся. За мить очі закотились, і він, здригнувшись усім тілом, повалився на підлогу. Важко дихаючи, він сховав своє спітніле обличчя в подушки – заснув. Його нікчемний звірок так і зостався звисати зі своєї нірки. Таким його й застали батьки. Більше ні дівчини, ні хлопця в нас не було.

Наступного дня по мене приїхала материна сестра – моя тітка.

Це виявилось ще гірше.

Перших два роки ще нічого. Вона вчасно мене годувала – з ложечки, мов малу дитину. Бо зміна опікунів не вплинула на моє рішення, на мій протест. Я чула, що брат цілком перестав розмовляти. Що його цькують. Цькують вихователі, цькують діти.

Незважаючи на мій протест, я все ж росла.

Моє тіло набирало нових форм. З дівчинки я перетворювалася на дівчину. Коли тітки не було вдома, роздивлялась себе у дзеркалі. Переді мною стояло зіщулене, худюще дівча. Стегна були вузькі, майже хлопчачі, – вони змінились найменше, зате груди виросли чималі. Вони й далі росли і немилосердно боліли. Мені вже давно потрібен був станик, але я соромилася говорити про це з тіткою. Я вдягала просторі светри, аби не привертати до себе уваги. На дворі вже давно потепліло, та я все одно ходила у светрі. Вчителі дивувалися, коли бачили, як від спеки піт струмками стікає мені по скронях, тече шиєю, дрібними цівочками біжить за пазуху, але я все одно вперто не розщіпаю ґудзиків. Не дочекавшись від мене пояснень, вони зателефонували тітці.

Ввечері додому повернулася з роботи тітка. Вона вперше знехтувала своїм незмінним ритуалом – поставити торбу в коридорі, роззутися, навшпиньки пройтися на кухню, ввімкнути газ, розігріти вечерю, зазирнути до мене і, переконавшись, що не сплю, не дивлюсь телевізор, а нидію над книжками, покликати мене до столу. Сьогодні вона не роззуваючись, із торбами ввалилася до мене в кімнату. До слова, кімната моя була прохідна, тому двері в ній ніколи не зачинялися. Тому я завжди сиділа за своїм столом, як вахтер на прохідній.

– Що це ти ще вигадала? Спасу мені з тобою нема. Недурно твої рідні батьки від тебе відмовилися, – мов ножі, тітка кидала слова в мою спину.

Я досі не розуміла, що сталося, бо вона ще ніколи не підвищувала голос, розмовляючи зі мною. І не принижувала. Голос у неї був безбарвний і монотонний. Я думала, – від народження. З’ясувалося, я ще багато чого не знала про свою тітку.

– Чого мовчиш? Тебе що, заціпило? Кажи! – тепер ножі летіли мені в груди.

З переляку я забилася в куток між шафою та вікном. Тітка, мов скажена, кинулася до мене, вхопила за рукав і потягла на середину великої кімнати. Тепер я стояла посеред цієї кімнати, як бовван, і нажахано кліпала очима.

– Ти будеш говорити чи хочеш назад до своєї матінки?

Ні, назад мені не хотілось. Я ствердно закивала головою. Тітка вмить злагідніла.

– Молодець, говори.

І я говорила. Стояла посеред великої і незатишної, майже без меблів, кімнати і говорила. Гарячі сльози текли по щоках, скрапуючи на светр. Говорила про те, що я росту, що в мене виросли груди, що соромлюся, бо вони найбільші в класі, що не маю станика, а соски вперто пробиваються крізь тонкі кофтини, тому змушена носити грубі светри, аби приховати своє тіло.

Я говорила, а в тітки від здивування очі на чоло повзли. Вона тільки те робила, що хитала головою і повторювала сама до себе:

– Ти диви… Ти диви…

Раптом вмовкла. Задумалася.

– Роздягайся, – скомандувала.

Я зняла светр.

– Роздягайся, кажу! – верескнула вона, наче ножем по горлі різонула.

Я геть оторопіла. Стою – не дихаю. А вона до мене – кофтину знімати. А я ж під нею геть, геть нічого не маю. Ото я й учепилась у ту кофтину, захищаю, наче то не кофтина, а душа моя. Раптом тітка, мов солдат, виструнчилась, очі кров’ю налились, ніздрі, мов у розлюченої собаки, напинаються, жовна ходором ходять. Та як трісне мене по обличчю – від несподіванки я аж похитнулась. Інстинктивно долонями обличчя затулила – кофтину відпустила. Решту тітка сама зробила.

Стою я перед нею посеред кімнати в чому мати народила. А вона витріщилась на мене, наче вперше бачить. Один раз обійшла. Другий… Третій. Голову набік схилила – прицінюється. Мов циган на торгах. В очах блиск з’явився. Недобрий. Та одразу ж згасила. Повіками прикрила. Коли ж знову очі звела, то в них тільки турбота і доброта небачена.

– Та чого ж ти стоїш, люба. Вберися. А то геть замерзла. Не біда, дитинко, не біда. Купить тобі тітка станик, купить. І не один.

Останні слова звучали з уст її, наче погроза.

– Чи вам ще моя розповідь не набридла? Чи, може, я вас знудила? Погоджуюсь – веселого мало. Але хочу вам це розповісти, аби ви краще зрозуміли, що зараз зі мною відбувається.

– Розповідайте, не переймайтеся. Я нікуди не поспішаю.

Так-от, тітка допомогла мені вбратися, та ще й свою стару блузку подарувала. Вечеряли ми тихо, наче нічого й не сталося. Коли ж я сорочку нічну вбрала і вже зібралася в ліжко, тітка мене спинила.

– А чого б нам, люба, разом не поспати? Щось страшно мені самій, останнім часом сни страшні сняться, нечисть усіляка ввижається. Ти ж не відмовиш своїй рідній тітці, яка тебе любить, яка тебе годує?

Що тут скажеш? Взяла я свою ковдру і на тітчине ліжко лягла. Зі самісінького краєчку лягла, щоби місця багато не займати. Лежу, а в самої серце калатає – вилетіти хоче. Довгенько я так у темряві пролежала. Чула, як тітка навшпиньки до дверей підходила і затихала – мабуть, дослухалась, чи я вже заснула. Ще трохи походила і сама в ліжко забралась. Я завмерла. Ні, лежить не рухається. Я ще трохи полежала, та й заснула. Прокинулася, мов побита. Всю ніч, наче в труні провела, – ні тобі колін зігнути, ні на інший бік перевернутися.

Наступної ночі я вже впевненіше почувалася, тож і заснула швидше. Тітка сопіла собі вві сні, мене наче й не зауважувала. Жодного разу не прокинулася, не скажеш, що вона чогось там боїться. Та я їй нічого й не згадувала. Вона мовчить, то і я мовчу.

Десь трохи більше місяця минуло, аж однієї ночі, я прокинулася, налякана. Тітка нечутно під мою ковдру прокралася і почала своїм гарячим тілом до мене тулитися. А тітка показна була – висока, ставна, з гордовитою поставою, хоч, як на мене, трохи зависока. Ноги стрункі, стан тонкий і бюст мала, мов намальований. Чоловіки за нею шиї звертали. Тож притулилася вона до мене тілом усеньким, відчуваю, що нічого на ній немає. Мені аж дух перехопило. Гадки не маю, що то тітка собі намислила. Серце, мов навіжене, калатає, кров у скронях пульсує, щоки палають і зуби цокотять, мов у лихоманці. Я їх міцніше зціпила, аби не кричати – язик закусила, але що не сплю – не виказую. Моя непорушність додала їй упевненості. Вона акуратно, щоб не розбудити, мене обняла і мою грудь собі в долоню поклала. Завмерла вона і я завмерла. Мені б на ноги зірватися, та щось не пускає. Наче паралізувало. Зроду ще ніхто до грудей моїх не торкався. Мало не плакала. Бо не таких відчуттів сподівалася. А тітка геть осміліла. М’яла мої груди з усієї сили, аж поки дихати їй важко стало. Гаряча вся, до спини мені тулиться, аж сорочка нічна змокріла. Ще й стогне тихесенько – скавулить. Мов чуже щеня. І шкода його, і помогти нічим не можеш.

Раптом тітка відсахнулася від мене, мов ошпарена. На спину перекинулася, руку, якою мені щойно груди м’яла, собі між ноги засунула, і ритмічно пестити себе почала. Стихала лише, коли пальці собі слинила. Все швидше стогнати крізь губи закушені почала.

– Ще, ще, – просить.

Так з тим «іще» на вустах і затихла. Здригнулася ще раз усім тілом і до ранку жодного разу не поворухнулася – мов убита спала.

Наступного дня додому з паном чужим повернулася. Крутилась навколо нього дзиґою і все щось на вухо йому шепотіла. Той тільки всміхався ласо та з показною скромністю рукою білою і доглянутою відмахувався.

Вечеряли ми при свічках і стіл був столовим сріблом сервірований. Мені тітка вперше вина налила й випити веліла. Потім за руку до спальні відвела, хоча була ще не пізня година. Я все, як вона хотіла, робила. Коли ми зайшли до кімнати, знову мені веліла роздягнутись і так на ліжко всадовила. Відійшла, глянула, знову прицінилась. Волоссям груди прикрила. Мені сльози на очі набігли і от-от скотитися мали, коли я второпала нарешті, що вона задумала. Та тітка очі свої на мене звела і так подивилася, що не тільки сльози висохли – кров у жилах застигла.

Сиділа я так довгенько, хвилин, мабуть, зо двадцять – про ціну, видно, домовлялись. Тітка в мене скупа була. Раптом двері рипнули, і чужий пан якось так боком до спальні ввійшов. Став переді мною і завмер, мов укопаний. Ні слова не каже. Тільки очі його – великі сірі очі, мов у коропа старого, туди-сюди бігають, місця собі не знаходять. Обернувся – обдивляється. Знайшов крісло під стіною і до нього ішов. Вмостився собі в кутку, і не видно його, аж поки не забалакав.

– Встань, дівчино, щоб я краще тебе розгледів. Дуже вроду твою тітка мені вихва… – та й осікся. – Я на повен зріст устала, волосся перса відкрило. Стою перед ним, тілом голим свічу. Раптом упала на коліна, руки, мов до молитви склала, і до нього. Мовчу, нічого не кажу, бо тітка під дверима слухає – чатує. Тільки очі до нього наставила. А в очах – весь біль мій, розпач весь і… благання. Ні сльозинки – сама мольба.

Чоловік повільно підвівся і, минувши мене, рушив до дверей. Рвучко до себе відхилив – тітка й відскочити не встигла. Гнівний погляд кинув і пройшов повз неї, мов повз непотріб якийсь. Тітка спалахнула, та не показує. Образу стерпіла, гостя за двері випровадила – той навіть не озирнувся, – і, мов фурія, до мене вернулася.

– Ти що йому, пакосна, сказала? Що ти йому зробила? – кричить.

Я мовчу. Раптом до мене припала, накривало з ліжка зірвала і мене ним затуляє. Від кого? По голові гладить, до себе тулить і, мов божевільна, гарячково мене просить:

– Пробач, дитинко, лихий поплутав. Пробач мені, якщо зможеш.

Я й пробачила. Все ж не чужа вона мені.

За якийсь час я її навіть братика мого до себе взяти впросила, та не було вже його живого. Спізнилися.

Довго я відійти не могла від звістки страшної. А тітка, наче й розуміти мене почала. То слово добре скаже, то по голові так, ненавмисно, погладить. Аж сльози на очі наверталися від уваги такої. Тітка серйозно за мене взялась. Піаніно своє настроїла. Вчити мене почала. В школу художню мене віддала – книжки із мистецтва з антресолей подіставала.

Одна репродукція найбільше мені запам’яталася, Фелісьєна Ропса «Любові і ненависті навпіл», датована близько 1878 роком. На ній зображено клубок із переплетених тіл. Оголених тіл чоловіка і жінки. Їхніх лиць не видно – вони притулені одне до одного в пристрасному поцілунку. Видно тільки лисувате тім’я чоловіка, який буквально вчепився розчепіреною долонею в довге, розкидане по ліжку волосся жінки. Його м’язисте тіло напружене в нелюдських зусиллях завоювати, підкорити собі жіноче жагуче тіло. Вона не обм’якла безвільно в обіймах, а обома ногами притуляє його, неначе хоче ввігнати в себе. Пальцями лівої руки вона вчепилась йому в спину, правою ж підсвідомо стискає простирадло, наче шукає порятунку від спраглого любові чоловіка. Вони обоє несамовиті й оскаженілі у своєму бажанні. І… відверто самотні у своїй плотській люті.

Хоч скільки б розглядала цю репродукцію, в мене ніколи не виникало відчуття, що я підглядаю чи своєю присутністю тривожу героїв твору. Ні підлітком, ні зараз, коли стала зрілою жінкою. Мені завжди ввижалося, що то я… там.

Раптом вона замовкла. Її очі зволожилися і часто закліпали. Мабуть, щоб не дозволити впасти непроханій сльозі.

3

– Я її згодом у майстерні у свого… коханого побачила… Як він? – не стрималася, в очах – тремтіння полохливе.

– Прошу вас, відведіть мене до нього. Я більше не можу бути так близько і не бачити його. Ви ж мене не затримуватимете?

– Гаразд, але він не приходить до тями…

Вона вже стояла коло дверей і чекала, поки лікарка вийде з-за столу і проведе її до нього.

У палаті вона не розгубилася, відразу кинулася до нього.

– Любий, коханий… – вона стояла коло нього і боялась торкнутися, аби не порушити трубочок, що звідусіль стирчали навколо нього. Її серце, її душа билися об те медичне начиння, мов птаха об ґратки клітки. Вона нарешті наважилася взяти його долоню. Стільки було ніжності, відчаю і відданості в тому жесті, що лікарка мимоволі повірила, що він зараз розплющить очі, усміхнеться й кволо, ледь чутно скаже: «Привіт, люба, не хвилюйся, в мене все буде добре». Та чоловік й далі був нерухомий.

– Я маю так багато тобі сказати, ми так давно з тобою не бачилися. Кілька тижнів, а здається, що вічність.

Сльози нестримно котилися з її очей. Його рука, ніжно затиснута в її долонях, стала геть мокра.

– Ми так по-дурному поводилися. Я не повинна була ображатися на твої слова. Якщо чесно, я вже й не пам’ятаю, чому ми посварилися. Та це вже не має значення, правда, любий?

Вона говорила так щиро і переконливо, наче вірила, що він її чує.

У лікарки на очах затремтіли сльози.

4

Ангел схвильовано завовтузився на підвіконні.

– Ми можемо їй якось допомогти? – в голосі надія.

– Ні.

– Ти впевнена?

– Так.

– А хтось інший може?

– Ні.

– Цього не може бути, – він відмовлявся вірити, що в нього немає шансів.

Щойно вона увійшла, він зрозумів – сталось те, чого він чекав. Це була вона. Але він не знав, що буде далі і чи встигне він до визначеної години щось змінити. Похолов. У нього, а отже, в непритомного чоловіка, залишалось якихось кільканадцять хвилин.

5

– Коли я тебе зустріла, – не звертаючи уваги на сльози, говорила жінка, – то так мало могла тобі сказати. Я взагалі звикла мовчати. Ніколи не думала, що колись з’явиться той, хто захоче мене почути. Я злякалась, пробач. Те, що я тікала, відмовчувалася, – це від радості, яку хотіла приховати. Від тебе, від себе, від усіх. Аби не забрали. Пробач.

Та коли я зрозуміла, що ти все одно вмієш чути, незалежно від того кажу я щось чи ні, я… обімліла. Ти вмів слухати очима, ти слухав подихом, слухав дотиком своїх долонь. Ти слухав тілом. І ти слухав тіло. Моє.

Я не знала радості мовчання. Не знала радості притулених до скроні вуст. І мирного, мов у дитини, сопіння на плечі.

Тіло моє не знало ніжності до зустрічі з тобою. Невинної і пристрасної водночас. Я не знала радості сліз і п’янкої втоми від кохання. Я не знала, що мене… можна любити. Палко, віддано і щиро. Що можна пестити й голубити мої долоні. Що заціловувати можна стопи моїх ніг. Що можна насолоджуватися запахом мого лона. Що…

– Коханий, я маю дещо тобі сказати, – вона обережно, аби жодного дротика не зачепити, підняла його руку…

Мало не скрикнула лікарка.

Мало не зістрибнув з підвіконня ангел.

…але не підняла її високо, а притулила собі до живота.

– У нас буде дитина – ось що я хотіла тобі сказати по телефону того дня, коли ти… – і вона затнулась.

Сльози заважали їй говорити. Вона схлипувала дедалі голосніше. Складалося враження, що зараз розридається. Та вона, кілька разів глибоко вдихнувши, продовжувала:

– Але ж і ти мав мені щось сказати… Я знаю. Ти казав, що приїдеш і скажеш. Я хочу знати. Неодмінно… Не мовчи. Прошу тебе, не мовчи…

– Я кохаю тебе. Ти – найкраще, що було в моєму житті. Я хотів попросити, щоб ти вийшла за мене заміж. Ти ж згодна, скажи? – на безкровних устах – утомлений усміх.

Ніхто, крім меншого ангела, який буквально прикипів поглядом до шибки, спершу нічого не збагнув. Він єдиний, хто так добре знав свого друга, аби здогадатися, що той пожертвує всім заради… заради кохання.

6

– Я добре вчинив? – ледь чутно прошепотів чоловік, який ось уже кілька хвилин як опритомнів. Цього питання ніхто не почув, окрім маленької дівчинки з русявим волоссячком, заплетеним у дві тугі кіски, і з велетенськими, вологими від дощу, проникливими очима. На кінчику кожної кіски були геть змоклі блакитні паперові квітки, що дуже пасували до її жовтого, мов яєчний жовток, дощовика і таких само жовтих, тільки в дрібну синю цяточку, гумачків.

– Так, але це все-таки марно.

– Чому?

– Ти спізнився.

Дівча вказувало поглядом на годинник, стрілки на якому вже зайшли далеко за дванадцяту ночі.

– Та я все одно пишаюся тобою.

– Спасибі, я теж встиг тебе полюбити…

Це були останні слова ангела, який знайшов свій притулок у тлінному тілі цього, начебто такого ж, як усі, чоловіка.

Content

Христина Лукащук
Жити сьогодні

Передмова Сконструювати спокій

Розділ І Наче такий, як усі

1

2

3

4

5

6

7

8

Розділ ІІ Зачекай, прошу тебе

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Розділ ІІІ Запитань тільки додається

1

2

3

4

5

6

Розділ ІV Я зробив це для тебе

1

2

3

4

5

6