Едуард Литън

Бурен живот

„Моли се за своята човечност“

Уилям Блейк

Част I

I

На около четири километра от един наш индустриален град се простираше широко и пусто поле — по-тъжно място едва ли би се намерило — тревата рядко никнеше из тази камениста почва. В цялото неприветливо пространство не се забелязваше нито едно дърво. Самата природа като че ли бе изоставила това усамотено място, като че ли то бе заплашено от непрекъснатия шум на съседните ковачници и даже изкуството, което взема всичко за своя услуга, с презрение би се отказало да се възползва от пустошта му. Имаше нещо фатално и необикновено в това място. Особено през дългите зимни нощи, когато се виждат далечните огньове и светлини, които придават на околностите на някои индустриални местности съвършено странен вид. Дотолкова тази местност беше изоставена от хората, че на много километри не се виждаше никакво заселище, освен една малка, уединена, мизерна хижа, построена недалеч от главния път, който пресичаше полето по средата.

В тази самотна къща по времето, когато започва нашия разказ, живееха мъж и момиче. Мъжът беше на около петдесетгодишна възраст, в мръсни, вехти дрехи, с копринена кърпа, украсена с голяма брошка от фалшиви скъпоценни камъни, увита около мускулестата шия. Изпокъсаният му панталон беше декориран с прашки: едната — от цинкова тел, а другата — от медна тел. Телосложението му — неохранено, но жилаво, подсказваше притежаването на значителна физическа сила. Лицето му беше преждевременно набръчкано, а косата му падаше под ниски и груби, отвратителни вежди, издаващи постоянна злоба, която никаква усмивка на устните (а човекът се усмихваше често) не можеше да изпъди. Това бе лице, което говореше за продължителни и закоравели пороци — лице, върху което миналото бе изписало неизлечими белези. Белези, причинени от палач, не биха се изрисували по-ясно, нито биха предизвикали по-бързо предупреждение и покорение у честните и смирени хора.

Той беше зает с броенето на няколко мръсни монети, които при все, че бе съвсем лесно да се пресметнат, продължаваше да ги брои и преброява, като че ли това действие би могло да увеличи тяхната сума.

— Трябва да има някаква грешка тук, Алис! — каза той с нисък тон. — И как е възможно да имаме толкова малко пари? Ти знаеш, че имах две лири в чекмеджето в понеделник и сега трябваше да си взема от тях, проклетнице!

Лицето, към което се бе обърнал така, седеше на срещуположната страна на неразгорелия се добре, задушаващ огън; то погледна смирено и бе съвършено противоположно на това на мъжа: девойка на около петнадесетгодишна възраст с бледи страни, забележително чисти и деликатни, въпреки белезите от слънцето, които бяха причинени вследствие на работата, която тя вършеше. Нейната червено-кафява коса се спускаше на редки и естествени къдри по челото и грациозността й бе забележителна, при все че бе тъй млада. Лицето й красиво, още с детски черти, имаше израз, който причиняваше болка. Когато заговореше, или се усмихнеше, или само потрепнеше с някой мускул, очите, цветът и устните се възпламеняваха и показваха, че у това същество се крие живот.

— Не съм откраднала нищо, тате — каза тя с тих глас, — бих желала да взема нещо от тях, но зная, че ще ме биеш, ако направя това.

— А защо ти са пари?

— Да си купя храна, когато остана гладна.

— За нищо друго ли?

— Не зная…

Момичето млъкна. След малко продължи:

— Защо не ме пуснеш да отида да работя с другите момичета по фабриките? Ще спечеля пари и за мен, и за теб.

Мъжът се усмихна с усмивка, която раздвижи внезапно всичките черти по лицето му.

— Дете — каза той, — ти си едва на петнадесет, ти си една жалка глупачка — ако отидеш по фабриките и се отдалечиш от мене, какво ще правя аз? Не! Мисля, че ти, която си толкова красива, би могла да имаш пари по друг начин.

Момичето изглежда не бе разбрало намека и повтори разсеяно:

— Бих предпочела да отида по фабриките.

— Глупости! — каза човекът сърдито. — Аз имам три проекта за…

Той бе прекъснат от силно почукване по вратата. Пребледня и измърмори:

— Кой може да е? Късно е, вече е към единайсет. Пак! Пак! Алис, попитай кой е.

Девойката застана за момент като омагьосана до вратата. Тъй както стоеше там — финото й телосложение, сърдечният й поглед, променящият се цвят на лицето й, крехката й младост и особената грация в позата и в жестовете, биха послужили за идеал на някой художник при опитите му да възпроизведе селската красота.

След леко колебание Алис постави устните си до една пукнатина на вратата и повтори въпроса на баща си.

— Моля, извинете — каза ясен, силен, но учтив глас, — като видях, че прозорецът ви свети, се осмелих да попитам дали някой от вас би се съгласил да ме заведе до… ще възнаградя добре услугата.

— Отвори, Алис! — каза собственикът на хижата.

Момичето изтегли голямо напречно дърво от вратата и висока фигура премина прага.

Новодошлият беше в разцвета на младостта си, може би на около осемнадесет години, държанието и видът му учудиха както главата на семейството, тъй и дъщерята. Бе невъзможно да се помисли, че не е джентълмен, при все че дрехите му бяха прости и прашни. Той носеше малка раница на гърба си. Докато влизаше, повдигна шапката си с крайна учтивост и буйната му кафява коса покри високото и внушително чело. Имаше почти красиви черти, видът му бе смел и заповеднически.

— Много съм задължен на вашата любезност — каза той, като пристъпи разсеяно и се обърна към човека, който го наблюдаваше с изпитателно око, — и вярвам, драги, че вие ще бъдете още по-любезен, ако ме съпроводите до…

— Няма да сбъркате пътя — отговори мъжът грубо, — светлините ще ви направляват.

— Те по-скоро са ме объркали. Струва ми се, че заобикаляха цялото поле, по което не можах да видя никаква пътека; ако ми покажете правата посока, няма да ви безпокоя повече.

— Много е късно — отговори домопритежателят двусмислено.

— Тъкмо за това трябва да бъда в… Хайде, добри ми приятелю — настоя пътникът, — вземете си шапката и ще ви дам половин лира за безпокойството.

Собственикът на хижата тръгна, но изведнъж спря; наново разгледа гостенина и го попита:

— Съвършено сам ли сте, господине?

— Съвършено сам.

— Може би ви познават в…

— Не. Но от какво значение е това за вас? Аз съм чужденец в тази местност. — И съм тъй ужасно изморен! — каза младежът нетърпеливо. Докато говореше, извади часовника си. — Минава единадесет!

Притежателят на хижата забеляза часовника и злите му очи светнаха. Той потри челото си с ръка и каза с по-любезен тон:

— Господине, понеже сте изморен, а вече е толкова късно, би било по-добре…

— Какво? — повиши глас чужденецът.

— Ами покривът ми е беден, но е на ваше разположение и аз бих тръгнал с вас утре, на разсъмване.

Чужденецът огледа тъмните стени на ниската къща. Тъкмо щеше да отблъсне гостоприемното предложение, когато изведнъж погледът му се спря върху Алис, която с устремени очи и с отворена уста го наблюдаваше. Когато погледите им се срещнаха, тя се зачерви невинно и обърна лицето си. Тази гледка изглежда промени намеренията на чужденеца. Той се подвоуми за момент, след това измърмори нещо през зъби, като свали раницата си на пода, седна на един стол край огъня, протегна краката си и каза:

— Нека бъде така, мои хазяи; затворете къщата си наново. Донесете ми чаша бира и парче хляб. Това е достатъчно за вечеря! Колкото се отнася до леглото, този стол ще ми послужи за тази цел.

— Може би ще успеем да приготвим нещо по-хубаво за вас от този стол — отговори хазяинът. — Но нашите най-добри приготовления ще изглеждат доста глупави за един джентълмен, ние сме съвсем бедни хора — работим твърде много, но все напразно.

— Не се безпокойте — отговори чужденецът, като разбута огъня, — аз съм свикнал и с по-големи неудобства от спането на стол в къщата на честен човек; макар че сте бедни, считам, че сте честни.

Човекът се обърна към Алис и я помоли да сложи това, което би могла да намери в техния долап. Няколко кори хляб, малко студени картофи и чаша доста силна бира съставляваха всичката гощавка, която бе сложена за чужденеца.

Въпреки предишните си хвалби, младежът с неприятна усмивка, сократовски изгледа приготовленията, докато изтегляше стола си до масата. Но погледът му стана по-весел, когато срещна отново очите на Алис; а докато тя се навърташе около масата и се извиняваше колебливо, той я хвана за ръката и я стисна нежно; заговори й, като я гледаше с нескрито възхищение:

— Ти си най-красивото момиче, което съм виждал! Този, който е пътувал пеша цял ден през най-грозната местност, която се намира между трите морета, не може да не бъде достатъчно ободрен вечерта от гледката на едно толкова красиво лице.

Алис бързо дръпна ръката си, отиде до ъгъла на стаята, седна и продължи да гледа чужденеца с обикновения си наивен поглед, но вече с полуусмивка върху розовите устни.

Бащата на Алис погледна строго младежа.

— Хранете се, господине — каза той, — и никакви любезности: бедната Алис е честна, както преди малко казахте.

— Сигурно — отговори пътникът, като късаше със зъбите си коравите парчета хляб, — сигурно е честна. Нямах намерение да ви оскърбя, но факт е, че съм един получужденец, а в странство, знаете, човек може да каже някоя любезна дума на едно красиво момиче, без да накърни честолюбието му, или това на баща му.

— Един получужденец! Та вие говорите английски добре като мене — каза хазяинът.

Чужденецът се усмихна:

— Благодаря ви за комплимента. Това, което исках да кажа, е, че съм бил дълго в странство, фактически току-що съм се върнал от Германия.

— И се прибирате у дома?

— Да.

— Далеч ли е от тук вашият дом?

— На около тридесет километра, мисля.

— Доста млад сте, господине, за да ходите самичък.

Пътникът не отговори, но продължи непривлекателната си закуска и след това изтегли стола си до огъня. Тогава си помисли, че достатъчно е задоволил любопитството на хазяина и че последният трябва да удовлетвори сега неговото:

— Навярно работите по фабриките?

— Да, господине. Лоши времена.

— А вашата красива дъщеря?

— Наглежда къщата.

— Имате ли и други деца?

— Не, една уста, повече от моята, е това, което бих могъл да изхраня. И пак е трудно. Но вие ще искате да си починете сега? Можете да легнете на моето легло, господине, а аз да спя тук.

— По никакъв начин — каза отсечено чужденецът. — Ако обичате, сложете още малко въглища в огъня и ме оставете да си почина тук.

Хазяинът стана. Не настоя на предложението си, излезе от стаята, за да донесе още въглища. Алис продължаваше да седи в ъгъла.

— Хубаво момиче — пътникът се огледа и остана доволен, че са сами, — бих спал добре, ако можех да имам една целувка от кораловите ви устни.

Алис закри лицето си с ръце.

— Оскърбявам ли ви, като ви говоря така?

— О, не, господине.

След този отговор пътникът се приближи тихо до Алис. Изтегли нейните ръце от лицето й, а тя попита нежно:

— Имате ли много пари в себе си?

Пътникът повдигна вежди учуден:

— Защо такъв въпрос, красивото ми? Толкова скъпо ли продавате целувките си?

Алис се намръщи и отмести косата от челото си.

— Ако имате пари — каза тя шепнешком, — не казвайте на баща ми. Гледайте да се въздържите. Страх ме е… мълчете… Той идва.

Младежът се върна ма мястото си с променено настроение. Докато хазяинът влизаше, той за пръв път го разгледа по-внимателно. Слабата светлина от полуизгасваща свещ показа ясно груби, диви черти на човек, който неслучайно е неспокоен. И пътникът, като го огледа от лицето до краката, видя, че това, което умът можеше да предначертае, тялото лесно можеше да изпълни.

Пътникът се замисли натъжен. Вятърът фучеше, дъждът плискаше, през прозореца не се виждаше нито една светлина — навсякъде бе тъмно. Дали да тръгне сам? Не би ли се изложил на по-голяма опасност в това широко и пусто поле — не би ли го последвал домакинът, за да го нападне в тъмнината? Той нямаше никакво оръжие, освен една пръчка. Но в хижата имаше поне надежда — желязото, което беше до него и което служеше за бъркане на огъня. Във всеки случай, засега по-добре би било да се чака. Когато остане сам, той би могъл по всяко време да изтегли резето на вратата и да се измъкне навън незабелязан от никого.

Такова бе заключението на неговите размишления. Домакинът разбута огъня, за да го усили, и каза:

— Ще спите отлично тази нощ.

— Сигурно, доста съм преуморен; смея да кажа, че ще мине час или два преди да заспя, но когато веднъж заспя, заспивам извънредно дълбоко! — погледна го бегло пътникът.

— Хайде, Алис — каза бащата, — да оставим господина на спокойствие. Лека нощ, господине!

— Лека нощ, лека нощ! — отговори пътникът с лека прозявка.

Бащата и дъщерята излязоха през малка врата в ъгъла на стаята. Гостенинът ги слушаше, когато те се изкачваха по скърцащите стълби. След малко всичко затихна.

„Какъв глупак съм! — каза си той. — Няма ли най-после да престана да мисля, че не съм вече студент в Гьотинген, и нищо ли няма да ме отблъсне от тези пешеходни приключения? Ако не бяха големите черни очи на момичето, щях да си тръгна и да бъда в безопасност дори по това време, разбира се, ако по някаква случайност този див баща не би ме убил на пътя. При все това, ще му намеря леснината, след половин час ще бъда на полето. А до това време тук е желязото за бъркане в огъня. В най-лошия случай, ние сме един срещу един, при все че мъжагата е доста едър.“

Макар че пътникът се стараеше да се окуражава, сърцето му биеше доста силно. Погледът му се беше заковал във вратата, през която собствениците бяха излезли, а ръката му — в масивното желязо.

Докато беше по такъв начин зает, Алис, вместо да се прибере в тясната си стая, беше отишла при баща си, който седеше до леглото, мърморейки нещо с устремен към пода поглед.

Момичето стоеше пред него и го гледаше с кръстосани ръце на гърдите.

— Тая нощ ще ми паднат най-малко двадесет лири — каза отсечено домакинът.

— Искаш да кажеш, тате, че толкова струва часовникът на господина?

Той се сепна.

— Ти мислиш — продължи Алис тихо, — ти мислиш да направиш някоя пакост на този младеж. Но няма да направиш това.

Лицето на бащата се помрачи като нощта.

— Какво? — започна той с висок глас, но тутакси обърна тона си в силно ръмжене. — Как смееш да ми говориш така? Иди си лягай! Хайде!

— Не, тате.

— Не?

— Аз няма да се помръдна от тази стая, докато не се разсъмне.

— Скоро ще видим това — каза той и изпсува.

— Само ме пипни, ще разбудя господина и ще му кажа, че…

— Какво?

Момичето се приближи до баща си, постави устните си до ухото му и прошепна:

— Че имаш намерение да го убиеш.

Той трепереше от главата до краката, затвори очи и отвори мъчително устата си за въздух.

— Алис — каза нежно. — Алис, ние все по-често умираме от глад.

— Аз, да! Но ти никога!

— Нещастнице, какви са тия думи? Ако пия твърде много понякога, страдам не по-малко като отрезнея. Иди си легни, казвам ти — не мисля да направя зло на младежа. Мислиш ли, че ще си увия сам въжето? Не, не. Отивай си! Хайде!

Лицето на Алис, което имаше досега интелигентен вид, внезапно придоби глупаво изражение.

— Сигурно, тате, ще те обесят, ако го заколиш. Не забравяй това! Лека нощ! — тя се запъти към стаичката си.

Когато остана сам, мъжът притисна силно челото си с ръка и остана така неподвижен около половин час.

„Ако това проклето момиче заспи — измърмори той най-после, като се огледа, — би могло да се извърши незабавно. Езерото е близко, дълбоко като кладенец. И аз бих могъл да кажа през деня, че момчето се е заблудило и се е удавило. То, изглежда, е чужденец тук. Трябва да има достатъчно много, за да дава половин лира за другар, който би го съпроводил няколко километра! Аз се нуждая от пари, аз се нуждая от работа!“

Докато размишляваше така, имаше усещането, че се задушава; отвори прозореца, наведе се навън — дъждът валеше отгоре му. Той затвори прозореца с проклятие, изу обущата си, промъкна се на пръсти до прага и разгледа отсрещната врата, осветена от свещта, която държеше в ръката си. Тя беше затворена. Тогава се наведе внимателно напред и се ослуша.

„Всичко е тихо — помисли си, — може би той вече спи. Ще се промъкна долу. И ако Джон Уолтър дойде тази вечер, работата ще се извърши отлично.“ Слезе тихо по стълбата. В един ъгъл, до подножието на стълбата, имаше разни неща, няколко вързопа с пръчки, и една брадва. Той грабна брадвата.

„А-ха — каза си, — тук е и големият чук на Уолтър.“ — Като се облегна на вратата, долепи окото си до една цепнатина, през която се виждаше неясно стаята, осветена от огъня.

II

Тъкмо по това време чужденецът счете за благоразумно да започне отстъплението си. Шумът от тихия разговор между бащата и момичето, който дочуваше отгоре, беше затихнал. Тишината изведнъж го окуражи и го направи предпазлив. Той се промъкна до външната врата, повдигна тихо преградата, но вратата бе заключена, а ключът липсваше. Не беше забелязал, че докато вечеряше, и преди подозренията му да бяха възбудени, хазяинът му, поставяйки преградата и заключвайки вратата, беше задигнал ключа. Неговите опасения се потвърдиха. Следващата му мисъл беше насочена към прозореца, кепенците лесно можеха да се премахнат, но отворът на решетката беше твърде малък, за да може той да се промъкне през него. Единственият изход бе де счупи целия прозорец — работа, която не можеше да се извърши безшумно и без риск.

Застана в отчаяно положение. Беше по природа със силни нерви, свикнал с онези опасни приключения, за които германските студенти с възхищение обичат да разказват, но неговото сърце почти го изостави в този момент. Тишината стана мъчителна за него и студената влага се появи по челото му. Докато той стоеше в нерешителност и в очакване, мъчейки се да събере мислите си, слухът му, свръхестествено изострен от страх, долови слабия глух звук от пълзящи стъпки — той чу скърцането на стълбите. Шумът измени досегашното положение, опасността се приближаваше, но ето че и присъствието на духа му се възвърна изведнъж. Той се върна бързо до огъня, сграбчи желязото, започна да разбутва огъня и да кашля високо, с което искаше да покаже, че е буден.

Почувства, че е наблюдаван. Почувства, че над него виси опасност. Почувства, че ако се престори на заспал, би било сигнал за смъртна борба. След известно време всичко утихна. Почти половин час измина, откакто бе чул стъпките по стълбата. Това положение започна да се отразява върху нервите му, те се възбудиха — положението стана непоносимо. Това, което изпитваше сега, не бе страх — това бе твърде изостреното чувство на смъртно неприятелство, чувство, което човек изпитва, когато знае, че окото на тигъра го следи и очаква рано или късно той да се нахвърли върху му. Самото очакване се обръща в агония. И, виждайки, че опасността е неизбежна, самият човек желае да ускори смъртната борба.

Съвършено неспособен да понася повече възбудените си нерви, пътникът стана най-после, фиксира погледа си върху фаталната врата и реши да извика с висок глас на оня, който се опитваше да влезе, но ето че чу леко почукване на прозореца; то се повтори и потрети, а на третия път снишен глас произнесе името Дарвил. Сега бе ясно, че са пристигнали съзаклятници: той нямаше вече да се бори само с един човек. Въздъхна дълбоко и се ослуша с туптящи уши. Дочу стъпки отвън; те се оттеглиха — и настана тишина.

Той замръзна на едно място за няколко минути, след това пристъпи предпазливо и твърдо към вътрешната врата, до която си въобрази, че се намира неговият хазяин; с твърда ръка се опита да премахне преградата, но вратата бе затисната и от другата страна.

„Така! — каза си горчиво, като скърцаше със зъби. — Ще трябва да умра като мишка в капан. Добре, ще умра, но хапейки.“

Той се върна на предишния си пост, изправи се и застана, като сграбчи простото си оръжие, готов за най-лошото и малко окуражен от гордото съзнание за своите естествени преимущества в подвижност, ръст, сила и ловкост. Минутите течаха; затишието беше нарушено от някого при вътрешната врата; той чу преградата да се изтегля леко. Повдигна оръжието с двете си ръце, но се сепна, когато видя, че влиза Алис. Тя се появи боса, бледа като мрамор, с пръст на устните.

Приближи се и го хвана за ръката.

— Те са под стрехата отзад — прошепна, — търсят чука, имат намерение да те убият! Бягай от тук… бързо!

— Как?… Вратата е заключена!

— Чакай! Аз взех ключа от стаята му.

Тя отиде до вратата, вмъкна ключа — вратата се отвори. Пътникът постави наново раницата на гърба си и с една крачка стигна до прага. Момичето го спря:

— Не казвай никому нищо за това; той е мой баща… Ще го обесят.

— Не, не! Но ти?… Вярвам, че си в безопасност, разчитай на признателността ми. Утре ще бъда в най-добрия хотел… потърси ме, ако можеш! Коя посока да взема сега?

— Наляво.

Чужденецът беше вече отминал известно разстояние — в тъмнината и сред дъжда тичаше с бързината на младостта си. Момичето се побави за момент, въздъхна, след това се изсмя високо; затвори, затисна отново вратата и започна да се измъква обратно, но от вътрешния вход влезе яростният баща с още един човек, с широко, късо и жилесто телосложение, със заголени ръце, носещ голям чук.

— Какво? — изръмжа бащата. — Алис! Ти си го пуснала да си отиде?

— Казах ти, че не трябва да го убиваш.

Дивакът блъсна дъщеря си на земята, прескочи я, отвори вратата и, придружен от другаря си, се впусна в неопределено преследване на предопределената жертва.

III

Започна да се зазорява; беше тиха, влажна, мъглива сутрин; тревата потъваше под краката, пътищата бяха натежали от кал, дъждът от миналата нощ беше образувал тук-там широки и плитки блата. Към града се движеха вече файтони, коли и групи от пешеходци; от време на време се чуваше острия клаксон на някоя ранна кола, возеща добре облечените си пътници.

Познатият ни младеж скочи през някакъв стобор на пътя, тъкмо срещу камъка, който показваше, че има още един километър до…

„Благодаря Богу! — каза си той. — След като прекарах нощта по блатисти места, като светлина, която се появява нощно време така сякаш произлиза от разлагане на мъртви животни и растения, пристигам най-после до града. Благодаря Богу и за всичките му милости през нощта! Сега дишам свободно. Аз съм спасен!“

Вървеше бързо; задмина бавно движеща се кола, задмина група механици, стадо овце и видя да върви свободно пред него момиче с износени, прости дрехи. Току-що щеше да задмине и него, но чу тихо извикване. Момичето се оказа неговата спасителка от миналата нощ.

— Небеса! Действително ли си ти? Мога ли да вярвам на очите си?

— Тръгнах да те търся, господине — каза момичето отпаднало. — Аз също избягах; никога няма да се върна при баща си, но нямам покрив да се подслоня сега.

— Бедно дете! Да не са те били задето ме спаси?

— Баща ми ме ритна на земята и ме би доста, като се върна, но това не е всичко — прибави тя с много нисък тон.

— Какво друго?

Девойката ту почервеняваше, ту побледняваше. Стисна зъбите си, закрачи по-бързо и отговори:

— Нищо, важното е, че няма да се върна вече, че съм сама сега. Какво, какво ще правя? — и започна да кърши ръце.

Пътникът се разчувства дълбоко.

— Доброто ми момиче — каза, — ти спаси живота ми и аз съм ти признателен. Ето! — той сложи няколко златни монети в шепата й. — Вземи си квартира, храна; имаш нужда тях; намери ме пак довечера, когато се мръкне, и ще можем да говорим насаме.

Алис взе парите. Гледаше го жално, докато той говореше, погледът беше тъй неподозрителен и цялото изражение на лицето й беше тъй красиво, смирено и девствено, щото, ако последните думи на пътника бяха изказани с лош умисъл, тя сигурно би избягала изплашена и посрамена.

— Бедното ми момиче — каза той развълнуван след кратка пауза, — ти си много младо и твърде, твърде красиво. В този град ще бъдеш изложено на изкушения, внимавай къде ще отидеш на квартира; имаш ли приятели тук?

— Приятели!… Какво е това приятели? — отговори Алис.

— Нямаш ли някакви роднини; някакви роднини от страна на майка си?

— Никакви.

— Знаеш ли къде да питаш за подслон?

— Не, господине, тъй като не мога да отида там, където баща ми ходи, защото ще ме намери.

— Добре, тогава потърси някой тих хотел и ела да се срещнем тази вечер на това място, половин километър вън от града, в седем часа. До тогава аз ще се помъча да направя нещо за теб. Но ти изглежда си много уморена, едва ходиш; може би ще бъде уморително за теб да дойдеш — искам да кажа, може би е по-добре да си отпочинеш по-дълго.

— О! Не, не! Ще ми бъде по-спокойно, ако те видя пак, господине.

Очите им се срещнаха и нейните не се отдръпнаха; бяха пълни със сълзи, които пронизаха душата му.

Той се обърна изведнъж и забеляза, че бяха вече предмет на любопитното наблюдение на различните пътници, които ги настигаха.

— Не забравяй! — прошепна той на момичето и закрачи така, че твърде бързо се озова в града.

Запита за най-хубавия хотел — влезе в него с вид, който показваше съзнанието за превъзходство, което принадлежи на тези, които са свикнали да купуват гостоприемството там, където то се купува и продава — и пред един силно горящ огън и една приветлива закуска той забрави всичките ужаси на миналата нощ, или по-скоро се зарадва при мисълта, че е прибавил едно ново и необикновено приключение към редицата такива, вече изпитвани от него, Ърнест Малтрейвърс.

IV

Малтрейвърс отиде пръв на определеното място за среща. Характерът му беше почти във всяко отношение необикновено енергичен, но той не бе такъв по отношение на жените — с тях беше на моменти и, тласкан насам-нататък от какъвто и да е импулс, или от каквато и да е страст, у него се проявяваше капризът на едно диво, блуждаещо и изцяло поетично въображение. Малтрейвърс беше, полусъзнавайки това, поет, а жената беше неговата муза.

Той не бе си начертал план на поведение с девицата, с която щеше да се срещне. Не възнамеряваше да й стори никакво зло. Ако тя бе по-малко красива, той би бил еднакво признателен; нейното облекло, младостта и положението й също нямаха отношение към това, че бе избрал такъв късен час за среща.

Той пристигна на определеното място. Зимната нощ се бе вече спуснала; при ясно време се чувстваше, че въздухът е чист, звездите — светли, а дългите сенки спяха тихо и спокойно по продължение на дългия път и по побелялото поле.

Той се разхождаше бодро насам-нататък, без да мисли много за предстоящата среща, като си пееше стари немски и английски песни и като се спираше да се вглежда в мълчаливите звезди.

Най-после видя Алис да се приближава: тя пристигна със смирен и благороден вид. Сърцето му започна да тупти по-бързо; той се почувства млад и сам с красотата.

— Хубаво момиче — каза неволно и механично, — изглеждаш добре на тази светлина! Как да ти благодаря задето не си ме забравило?

Алис отпусна ръката си, за да бъде хваната от неговата, без никаква съпротива.

— Как ти е името? — попита той, като наведе лицето си към нейното.

— Алис Дарвил.

— А твоят ужасен баща… действително твой баща ли е той?

— Действително, баща ми е. И майка също! Твърде беден е, господине. Когато го погледнах в очите и когато след това, докато вие бяхте обърнат гърбом, той взе ключа от вратата, почувствах, че… че сте в опасност.

— Добро момиче… продължавай.

— Казах му за това, когато се качихме горе. Не знаех дали да го вярвам, когато каза, че няма да ви навреди, но откраднах ключа от външната врата, който той бе захвърлил на масата, и се прибрах в стаята си. Вслушах се зад моята врата; чух го да слиза долу; той се спря за известно време; а аз го наблюдавах отгоре. На мястото, където стоеше, има една задна врата към полето. След известно време чух един глас да му шепне: познах гласа и след това те, двамата, излязоха през задната врата; тъй че аз се промъкнах долу, излязох навън и се ослушах и знаех вече, че другият човек е Джон Уолтър. Мене ме е страх от него, господине. И тогава Уолтър каза: „Аз ще взема чука и няма значение дали ще бъде буден или заспал, ние ще извършим това.“ А баща ми каза: „Чукът е под стряхата.“ Видях, че няма никакво време за губене, господине, и… и… но вие знаете останалото.

— Но как избяга ти?

— О, баща ми, след като се разговори с Уолтър, дойде в стаята ми, би ме и ме заплаши; като си легна, се облякох и се измъкнах навън; тъкмо беше започнало да се разсъмва и тръгнах, и вървях, докато те срещнах.

— Бедно дете, в какъв вертеп, в какво гнездо на пороци си израснало!

— Какво, господине?

— Не ме разбираш. Учила ли си се да пишеш и да четеш?

— О, не!

— Молиш ли се понякога?

— Молила съм се на баща ми да не ме бие.

— А на Бога?

— Бог ли, господине? Какво значи това?

Малтрейвърс се отдръпна ужасен и подплашен. При все че беше преждевременно философ, това дълбоко невежество обърка неговия ум. Беше чел всичките спорове на учените върху това — дали понятието за Върховното същество е вродено, но никога досега не се бе срещал с човек, който да не съзнава каквото и да било за Бога.

След малка пауза каза:

— Бедното ми момиче, ние не се разбираме. Знаеш ли, че има Бог?

— Не, господине.

— Никой ли не ти е говорил за това кой е направил звездите, които сега гледаш, земята, върху която ходиш?

— Не.

— А не си ли помисляла никога сама за това?

— Защо да съм помисляла? Какво общо има това, когато съм замръзнала и гладна?

Малтрейвърс я погледна недоверчиво:

— Виждаш ли голямото здание с кулата, която се издига към звездите?

— Да, господине, разбира се.

— Как се нарича то?

— Черква.

— Никога ли не си влизала там?

— Не.

— И не знаеш какво правят хората там?

— Баща ми казва, че един човек говори глупости, а другите хора го слушат.

— Твоят баща е… не е важно. Добри небеса, какво ще правя с това нещастно дете?!

— Да, господине, аз съм много нещастна — каза Алис, дочувайки последните му думи и сълзи потекоха по бузите й.

Малтрейвърс не помнеше през живота си да е бивал толкова покъртен. Той почувства, че има някаква святост в нейното невежество, и неговата признателност и благородно чувство към нея придобиха почти братски вид.

— Знаеш ли поне какво значи училище?

— Да, говорила съм с момичета, които ходят на училище.

— Би ли желала да ходиш на училище?

— О, не, господине… моля те, недей!

— Какво би желала да правиш тогава? Говори, дете. Аз ти дължа тъй много, че бих се почувствал твърде щастлив да те видя, че имаш удобства и си задоволена по начин, какъвто желаеш.

— Бих желала да живея с вас, господине.

Малтрейвърс се сепна, полуусмихна се и се зачерви… Но, като погледна в очите й, които бяха фиксирали погледа си в неговите, забеляза такава непристореност, щото разбра, че тя е съвършено невежа й тълкуването, което би могло да се направи на едно тъй откровено изявление.

Казах, че Малтрейвърс бе едно буйно, ентусиазирано, чудновато същество — фактически, пълно с необикновен германски романтизъм и със свръхестествено съзерцание. Той се бе затворил веднъж в разстояние на месеци да изучава астрономия; друг път за малко щеше да рискува живота си и свободата си в една яростна конспирация на младите републиканци от неговия университет, в която, бидейки по-смел и по-луд от болшинството от тях, беше активен водител. Това бе, действително, лудост, която го бе принудила да напусне Германия по-скоро, отколкото той самият или родителите му желаеха. Той нямаше в себе си нищо от трезвеността на англичаните. Всичко, което бе странно и ексцентрично, имаше едно непротивостоимо очарование за Ърнест Малтрейвърс. Ето защо у него се зароди внезапна идея, която се съюзи с фантастичната му философия. Той сам щеше да учи това очарователно момиче — то щеше да пише красиви букви върху листовете. Уви, не помисли за резултатите! На тази си възраст Ърнест Малтрейвърс никога не успяваше да предвиди последствията от разгорещеността на един прибързан опит.

— Тъй че — каза той след късо размишление, — ти би желала да живееш с мен, нали? Но, Алис, ние не трябва да се влюбваме!

— Не разбирам, господине.

— Нищо — каза Малтрейвърс малко объркан.

— Аз имам желание да работя.

— Ха!

— И вие ще ми бъдете един добър господар.

Малтрейвърс беше полуразочарован.

— Добре, Алис, ще бъде както желаеш. Удобно ли ти е там, където си, в новата квартира?

— Не.

— Защо?

— Много у шумно, а аз бих желала да бъда на тихо място, за да мисля за вас.

Младият философ се върна пак към плана си.

— Добре, Алис… иди си на същото място… аз ще наема една вила утре и ще те уча да пишеш и да четеш, да се молиш и да знаеш, че имаш един баща горе, който те обича повече от този, който е тук. Ела да се срещнем пак в същия час утре. Защо плачеш, Алис? Защо плачеш?

— Защото… защото — изхълца момичето, — аз съм тъй щастлива, искам да живея с вас и да ви виждам.

— Отивай, дете… отивай! — каза Малтрейвърс и се отдалечи по-бързо, отколкото подобаваше на новото му положение на господар и учител.

Погледна назад и видя момичето да гледа след него, махна с ръка и то тръгна, и го последва бавно обратно към града.

Малтрейвърс, при все че не беше по-възрастният син, съзнаваше, че е наследник на големи богатства; той получаваше средства, които бяха достатъчни да задоволят прищевките на един младеж, който не е научил в Германия нито едно от прекалените понятия, които са обикновени за младите англичани от подобен род и положение. Той бе едно капризно дете, непризнаващо никакъв друг закон, освен своето въображение. Неговото завръщане у дома не се очакваше — нищо не можеше да препятства на неговия нов каприз. На другия ден той нае вила с веранди и с рози, със зимна градина и с моравка, която оправдава английската пословица за вилата и любовта. Тя беше построена от някой си търговец ерген за някоя си красива Розамона, и правеше чест на неговия вкус. Една стара жена, взета заедно с къщата, щеше да готви и да прислужва. Нито старата жена, нито притежателят на вилата можаха да разберат платоническите намерения на младия чужденец. Но той си плати наема в аванс, тъй че те не влязоха в подробности. Той обаче счете за благоразумно да прикрие името си. То бе познато в града, който се разрастваше не много далеч от местожителството на баща му, един богат и от знаменито произхождение провинциален джентълмен. Той възприе, следователно, обикновеното име Бътлър, което в действителност принадлежеше на едни негови майчини роднини, и само по това име беше познат както на околността, тъй и на Алис. От нея той не би желал да се прикрива — но по един или друг начин никакъв случай не му се беше удал до сега да спомене дори нейде за своите родители и за своя род.

V

Алис беше извънредно прилежна ученичка на Малтрейвърс. Но при все това четенето и писането са твърде неинтересни неща. Ако основите се поставеха, красивият дворец на знанията щеше да се издигне, но изкопаването на основите и построяването на темелите е трудна работа. Може би той почувства, че е така — тъй като след няколко дни Алис бе предадена на най-стария и най-грозния учител в съседния град. Удивително е какви големи грижи Малтрейвърс положи за нейното възпитание. Бедното момиче отначало плака твърде много при промяната, но сериозният вид и ободренията на учителя най-после я накараха да се примири и тя обеща да работи прилежно и да отдава голямо внимание на уроците си. Малтрейвърс обичаше много удоволствията, не се беше лишил от сладостта да бъде любимец на чувствителните германки. Но той беше извънредно млад, извънредно енергичен и извънредно романтичен, за да бъде това, което се нарича сантиментален. Много лесно се влюбваше и скоро охладняваше. В Алис обаче, която беше наистина много красива и много привлекателна, той още не се беше влюбил и нямаше никакво намерение да направи това.

Почувства вечерта дълга, когато Алис за пръв път прекъсна уроците с него, но Малтрейвърс имаше изобилни източници в себе си. Той постави Шекспир и Шилер на масата — чете докато доби въодушевление и след това започна да пише — а като съчини няколко стиха, не се задоволи, докато не ги изсвири и докато не опита мелодията с гласа си. Това той стори, защото имаше страстта на немеца към пеене и към музика. Малтрейвърс притежаваше сладък глас, съвършен вкус и основно познаване на музиката. Както слънцето затулва една звезда, тъй и неговите спомени изгасиха временно хубавата фантазия, свързана с личността на красивата ученичка.

Тази вечер си легна късно, но когато преминаваше по тесния коридор, който водеше за стаята му, той чу леки стъпки да хвърчат пред него и долови блясването на женска фигура, която бягаше през съседна врата. „Глупаво дете!“ — помисли си той и изведнъж си обясни причината: „Тя е подслушвала пеенето ми. Ще й се карам“. Но почти веднага забрави това си решение.

Следващия ден, по-следващия и много още дни изтекоха, а Малтрейвърс виждаше рядко ученичката, заради която се беше затворил в полска вила, посред зима. При все това той не се разкайваше, нито пък беше изморен от уединението си — не възнамеряваше да навреди на развитието на Алис, тъй като беше сигурен, че ще остане недоволен от бавността му — хората, колкото и да са красиви, не могат да се научат да четат и пишат за един ден. Той се забавляваше, но и се радваше, когато му се удадеше случай да остане сам със собствените си мисли. Желаеше да обгърне натрупалата се опитност и да я осмисли, преди да се впусне наново в действителния живот. Времето беше студено и сурово, но Ърнест Малтрейвърс беше голям любимец на природата и нито снегът, нито мразът можеха да възпрат всекидневните му скитания. Тъй че около обед той обикновено захвърляше книгите и книжата, вземаше шапката и бастуна си и излизаше, свирейки с уста и тананикайки любими мелодии из пустото поле, или край студените води, или през безлистните гори, според настроението си. Малтрейвърс се възхищаваше като съзерцаваше природата и в хората, и в овцете, и в дърветата. В най-глухата уличка в някой гъсто населен град виждаше нещо поетично; той винаги беше готов да се смеси с някоя тълпа, безразлично дали тя се е събрала около някой музикален инструмент или около кучешка битка, да слуша всичко, което се говори, и да забележи всичко, което се прави. А това е същественият поетичен темперамент на артиста, който се стреми да бъде нещо повече от един сценорисувач. Но най-много се интересуваше от разните прояви на човешките страсти или афектации; обичаше да вижда верните цветове на сърцето там, където те се оказваха най-прозрачни — у необразованите и у бедните — тъй като беше оптимист и имаше силна вяра, склонност и обич към природата. Той не вярваше, че може да има някакво зло тъй тъмно, че да не бъде възприемчиво към светлината в едно или друго място, и може би дължеше много на това за изграждането на характера си. Но Малтрейвърс беше необщителен и нищо не го възхищаваше така, както най-уединените гледки. И зиме, и лете се радваше на пустите полета или на разкошните зеленини, тъй като тяхната красота се оглеждаше в самата му душа. От тези си разходки се прибираше дома на замръкване, а през дългите нощи четеше стихове и книги с такова увлечение, каквото бленуващата музика в душата на един младеж в един весел живот можеше да роди. Щастливец! Младостта и геният имат такива хубави страни, каквито всичките Ротшилдовци не могат да купят с всичките си пари! И при все това, Малтрейвърс беше амбициозен — животът течеше твърде бавно за него! Той беше осемнадесетгодишен, а вече поет! Какво повече би желал? Помоли времето да спре завинаги!

Една сутрин Ърнест стана по-рано от обикновено и се заразхожда безгрижно в зимната градина, съседна на приемната му стая; наблюдаваше растенията с особено любопитство (защото имаше известно понятие за живота им: виждаше в тях стотици тайни, които ботаникът не успява да разкрие), чу нисък и много мелодичен глас да пее наблизо. Ослуша се и долови с учудване свои собствени думи, по които напоследък беше създал музика, и биваше доста доволен, когато я изсвирваше вечер.

Песента свърши, Малтрейвърс се измъкна тихо от зимната градина и, докато отваряше вратата, която водеше към градината, видя на един отворен прозорец, съседен с този на Алис, самата нея. Тя не го забеляза, но след като той на два пъти я извика по име, тя се сепна в своята замислена и меланхолична поза.

— Алис — каза той нежно, — сложи си шапчицата и ела с мене в градината. Изглеждаш бледна, дете; чистият въздух ще ти подейства добре.

Алис се зачерви, усмихна се и след няколко минути беше при него.

— Алис — каза той след кратко мълчание, но изведнъж пак млъкна.

Алис го погледна със сериозно почитание.

Малтрейвърс се наведе, откъсна цвете и каза:

— Красиво е, обичаш ли цветята?

— О, твърде много — отговори Алис леко ентусиазирана, — никога не съм виждала толкова много цветя.

„Сега, прочее, мога да пристъпя“ — помисли си Малтрейвърс.

— Алис, ти пееш очарователно!

— А! Господине, вие… вие… — тя спря изведнъж и започна да трепери.

— Да, аз те подслушвах, Алис.

— И се сърдиш?

— Аз… Ни най-малко. Това е талант, но ти не знаеш какво значи талант; искам да кажа, че е много добре човек да има слух, глас и сърце за музиката; а ти имаш и трите качества.

Той се спря, понеже почувства, че ръката му е подхваната; Алис тутакси я сграбчи и целуна. Малтрейвърс беше пронизан от особен трепет, но имаше нещо в погледа на момичето, което показваше, че то съвсем не съзнава, че извършва нескромно и дръзко действие.

— Тъй много се страхувам да не се разсърдиш — каза Алис, като изтри очите си, докато отпускаше ръка, — и сега, предполагам, знаеш всичко.

— Всичко?

— Да, как те слушах всяка вечер и лежах будна цели нощи с музиката на звучащия в ушите ми твой глас, докато се опитах да възпроизведа сама песента ти и тъй, най-после, се реших да пея свободно. Аз обичам това много повече, отколкото да се уча да чета.

Малтрейвърс беше възхитен, момичето се бе докоснало до една от неговите слаби точки. При все това той остана мълчалив. Алис продължи:

— А сега, господине, надявам се, ще ми позволите да идвам и да сядам отвън пред вратата всяка вечер и да ви слушам; аз няма да нравя никакъв шум… ще бъда тиха.

— Какво? В този студен коридор, в тези горчиви нощи?

— Аз съм свикнала със студа, господине. Баща ми не ми позволяваше да паля огън, когато отсъстваше от къщи.

— Не, Алис, ти ще идваш в стаята, когато аз свиря, и ще ти дам един-два урока. Радвам се, задето имаш толкова добър слух; той може да ти помогне да изкарваш честно препитанието си, когато ме напуснеш.

— Когато аз… но аз нямам намерение да ви напускам никога, господине! — каза Алис задъхана.

За щастие, може би, по това време към тях се присъедини господин Симкокс, старият учител. Алис се оттегли, за да приготви учебниците си, а Малтрейвърс сложи ръката си на рамото на учителя и каза:

— Вие имате една бързосхващаща ученичка, надявам се, господине…

— Съгласен съм с вас, Бътлър. Тя напредва неочаквано, занимава се много, когато отсъствам. Но и аз полагам доста старания от своя страна.

— А успяхте ли — попита Малтрейвърс със сериозен тон, — да внушите на бедното дете някои от тези по-светли понятия, за които ви говорих при първата ни среща?

— Как, господине, тя беше действително почти езичница… Разбира се, вече доста се е променила.

— На какво сте я научили?

— На това, че Бог я е създал.

— Това е голяма крачка напред.

— И че Той обича добрите момичета, и бди над тях.

— Браво! Вие надминавате Платон.

— Не, господине, аз никого не надминавам, освен малкия Джон Търнър. Но той е един глупак.

— А! И на какво друго сте я научили?

— На това, че Дяволът търси и намира лошите момичета, и…

— Спрете тук, господин Симкокс. Няма значение Дяволът засега. Нека тя се научи най-напред да прави добро, така че Бог да я обича; останалото само ще дойде. Ние можем да минем без Дявола засега: той е една голяма тайна и трябва да се приближим към нея предпазливо — измърмори Малтрейвърс.

Симкокс трепна учуден.

— Моли ли се тя?

— Научих я на една малка молитва.

— И възприе ли я охотно?

— Бог да я обича, да! Когато й казах, че трябва да се моли на Бога да благослови нейния благодетел, тя не искаше да си отдъхне, докато не й повторих и потретих молитвата, научи я наизуст изведнъж.

— Достатъчно, господин Симкокс, не ви задържам повече.

Забравил безвкусната си закуска, Малтрейвърс продължи размишленията си; той не престана, докато не се убеди, че изпълнява само своя дълг към Алис, като я обучава, за да култивира очарователния талант, който тя очевидно притежаваше и чрез който можеше да придобие своята собствена независимост. Той си въобразяваше, че по този начин ще се освободи от едно задължение и една отговорност, които често го смущаваха. Алис би го напуснала, подготвена да изживее живота си по един честен професионален път. Това бе отлична идея. „Но има опасност!“ — прошепна му съвестта. „Така ли?“ — отговориха философията и Гордостта, тези умни будали, които са винаги тъй тържествени. „Но какво е добродетел без жизнен опит?“

И отсега нататък всяка вечер, когато прозорците биваха затворени и огнището — разпалено, докато ветровете бушуваха и дъждът се плискаше навън, една нежна и приятна форма се движеше в стаята на студента и неговите диви песни се пееха от един глас, който природата бе създала по-сладък от неговия!

Музикалният талант на Алис беше действително удивителен; разгръщаше се неочаквано бързо и вълнуващо. Малтрейвърс беше учуден и скоро я научи да свири по слух и забеляза, че ръката й изгубва грубостта си. Той мислеше за тази красива ръка много повече, отколкото трябваше, и я направляваше по клавишите, макар че тя можеше да се направлява много добре и без него.

Беше поръчал на старата прислужница да донесе за Алис удобни и хубави дрехи, но след като бе допусната „да седи в стаята на джентълмена“, старата жена бе почувствала, без да дочака нови нареждания, че трябва да купи „за красивата млада жена“ дрехи, действително семпли, но от по-добра материя и малко по селската мода и косата на Алис сега внимателно биваше вчесвана и щастие, и здраве цъфтяха по меките й бузи, влажните й устни се усмихваха, впрочем, те никога не се затваряха съвсем над прелестните й бели зъби, освен когато биваше тъжна, но всъщност такава тя вече не биваше, защото Малтрейвърс се оказваше все до нея.

Да не казваме нищо за необикновената грация и деликатността на формите и чертите на Алис, защото почти винаги твърде младите жени са хубави просто защото са твърде млади. За едно грубо момче се изисква по-голямо усърдие да се придвижи и на три стъпки, но ако едно селско момиче има и най-малката възможност да влезе в общество и да се обучи в грациозните жестове, то непременно ще достигне до изтънченост. У всички жени е на лице чувствителността, която придава деликатност на мисълта и тактичност на маниерите. Но чувствителността на мъжете обикновено се придобива със съдействието на интелектуалните качества, не на морала, както е с женския пол.

При музикалните и други уроци Малтрейвърс внимателно използваше случая да поправя честите грешки на бедната Алис в граматиката и ударенията; а нейната памет беше чудновато бърза и задържаща заученото. Самите тонове на гласа й изглежда се бяха изменили в слуха на Малтрейвърс и по един или друг начин дойде време, когато той вече не намираше грешки в тях.

Старата прислужница, която беше видяла началото и се гордееше с пророчеството си, беше много по-добър философ от Малтрейвърс, при все че той потъваше до уши в бездната на Платон и печаташе в доста книги и списания критики срещу Кант.

VI

Образованието не се състои само в четене и в писане — Алис, която беше още много назад в него, научаваше много от Малтрейвърс при всяка тяхна среща. Тъй като усъвършенстваният ум и хубавите маниери са много заразителни, Малтрейвърс, насърчен от нейния бърз прогрес в музиката, се опита да я обучава и в други неща, които можеха да се научат от разговор. Това е едно по-добро училище, отколкото родителите и учителите си мислят — било е време, когато всички знания са се преподавали устно и може би атиняните са научавали много повече, като са слушали Аристотел, отколкото ние, като го четем. Разходките бяха едно академично освежаване и за романтичния философ, и за красивата ученичка, двамата спираха до селските колони при входа на вилата и се отдаваха на разговор за звездите и техните пътища, за дивите животни, птиците, рибите, растенията и цветята — голямото семейство на природата — за добротата и силата на Бога — за мистичната и духовната история на човека.

Възхитен от нейното внимание и възприемчивост, Малтрейвърс най-после премина към поезията; той й преповтаряше най-простите и най-естествените строфи, които можеше да си припомни от любимите поети, самият той съчиняваше стихове, подходящи за нейното разбиране, тя обичаше най-много тях и ги научаваше най-лесно. Сякаш никога не беше имало млад поет с по-грациозно въодушевление, и никога този безвкусен свят не беше се обръщал по-лесно в хубави сънища така, че да развесели новото положение на жертвите си, които скоро трябваше да вземе (в невеселото си свещенодействие). И Алис безшумно и постепенно беше усетила своето предназначение — характера на своята служба. Растенията в зимната градина бяха пораснали под нейните грижи и никой друг нямаше привилегията да пипа книгите на Малтрейвърс, или да нарежда свещената библиотека в студентския му апартамент. Когато той слизаше сутринта долу, или се завръщаше от разходката си, всичко биваше в ред, и то по един магически начин, тъкмо тъй, както той искаше, цветята, които той най-много обичаше, току-що събрани, се разцъфтяваха на масата му; самото положение на големия стол, до самия ъгъл край огнището, когато при влизането в стаята имаше най-сърдечен вид на гостоприемство, говореше за присъствието на жена и ето, един ден, точно когато часовникът удари осем, Алис влезе, така красива и усмихваща се, неизказано щастлива, че единият час, който бе предназначен за нея, й се стори безкраен.

Беше ли Алис влюбена в Малтрейвърс? Тя, безспорно, не показваше по-големи симптоми на влюбеност по обикновения начин — не ставаше по-резервирана, развълнувана и смирена — нямаше никаква горещина по розовочервените й бузи. При все че отначало беше доста смела, тя ставаше всеки ден по-свободна и по-искрена; фактически и за момент не подозираше, че трябва да се придържа към друго поведение. Не притежаваше приетата чувствителна деликатност на момичетата, които, каквото и да е тяхното положение в обществото, са бивали учени да съзират една мистерия и гибел в любовта; всичко, което тя чувстваше, беше тъй естествено и съвсем негреховно. Можеше ли да се въздържи да не се възхищава, когато го слушаше, и да не скърби, когато се отделяше от него? Това, което чувстваше, тя го казваше просто и неприкрито: и откровеността й понякога съвършено го заслепяваше и объркваше. Не, тя не можеше да си каже, че е влюбена, откровено да признае, че го люби — това беше една сестринска привързаност и чувство на признателност.

„Драгото момиче… радва ме, че всичко се развива така — каза си Малтрейвърс, — знаех, че няма да има никаква опасност.“

Не беше ли той самият влюбен? — читателят трябва да реши.

— Алис — каза Малтрейвърс една вечер след продължителен размисъл, докато тя свиреше на пианото. — Алис… не, не се обръщай — седи, където си, но ме изслушай. Ние не можем винаги да живеем така.

Алис не го послуша — тя се обърна и големите черни очи фиксираха неговите с голяма загриженост и уплаха.

Той отвори прозореца, изпълнен с тънкостволи растения и хубавата месечина беше осветила меката моравка. Тишината и светостта на нощта успокоиха и възвишиха мислите му, той бе отмахнал погледа си от очите на Алис и продължи с твърд, но нежен глас:

— Драга ми Алис, не можем винаги да живеем заедно така, ти си сега достатъчно разумна, за да ме разбереш, тъй че изслушай ме внимателно. Една млада жена никога не иска богатства, когато има добър характер, тя е винаги бедна и презирана, когато няма такъв. Сега добрият характер в този свят се изгубва както от неблагоразумие, така и от прегрешение; ако ти би продължавала да живееш по-дълго с мен, би било неблагоразумно, твоят характер ще пострада тъй много, че ти не би могла да си пробиеш път в света и тогава, вместо да ти направя услуга, ще те хвърля в смъртна опасност, ще сторя това, което не бих могъл да изкупя с каквото и да било, а Бог знае какво може да се случи по-лошо от неблагоразумието, тъй като, много съжалявам като казвам, че ти си извънредно красива и привлекателна, за да… за да… Аз трябва да си отида вкъщи, моите приятели имат право да се оплачат от мен, ако продължавам да стоя така изгубен за тях още няколко седмици. А ти, драга ми Алис, сега си достатъчно напреднала, за да получиш по-хубаво образование от това, което аз или господин Симкокс можем да ти дадем. Тъй че предлагам да те настаня в някое почтено семейство, където ще имаш повече удобства и по-високо положение, отколкото тук. Можеш да завършиш образованието си и, вместо да бъдеш обучавана, ще бъдеш така подготвена, че да станеш учителка. С твоята красота, Алис — Малтрейвърс въздъхна, — с твоите естествени дарби и приятен темперамент, ти трябва само да постъпваш добре и благоразумно, за да си осигуриш един достоен съпруг и един щастлив дом. Разбрали ме, Алис? Този е планът, който съм начертал за теб.

Младежът говореше това, което мислеше с добродушие и честност; това бе горчива жертва от негова страна. Но, ако сърцето на Малтрейвърс беше страстно, то не бе егоистично; той чувстваше, че не може повече да живее само с това красиво момиче, че те двамата не могат цял живот да съществуват като двете деца, които добрата фея пази от света и от греха в Павилиона на Розите.

Но за отбелязване е, че една жена никога не е в по-голяма опасност от минутата, когато любимият й се опитва да се спаси с бягство от нея. Тя е сравнително спасена, ако е преследвана и насилвана чрез една очевидно егоистична буйност. Но когато гордостта й се алармира, или чувствата й се нараняват, или великодушието й е апелирано, тя не може да понесе нейния любим да има каквото и да е друго чувство, колкото и възвишено да е то, освен страстта към нея. Безспорно, Алис не съзнаваше тази превратност в нейния пол, защото не схващаше нито собствената си опасност, нито мотивите на Ърнест, но тя тръгна точно по пътя, по който можеше да унищожи добродетелта на един отшелник. Тя се изправи бледа и трепереща — приближи до Малтрейвърс и постави ръката си нежно на рамото му.

— Ще си отида, когато и където пожелаеш… колкото по-скоро, толкова по-добре… утре, да, утре; ти се срамуваш от бедната Алис и аз съм била тъй глупава — да бъда толкова щастлива. — Тя се бореше с чувствата си и продължи задъхана: — Ти знаеш, че Бог ще ме чуе, дори когато не съм с теб, и когато зная повече, ще мога да се моля по-добре и Бог ще те благослови, господине, и ще те направи щастлив, защото аз никога не бих могла да се моля за нещо друго.

Малтрейвърс беше до нея, повдигна лекото й тяло в прегръдката си и нададе диви и страстни възклицания:

— Алис, скъпоценна моя… прости ме; няма, няма никога да се разделим! — Стискаше ръцете й, докато тя бе облегнала главата си върху гърдите му. Той не можеше да противостои на изкушението и започна да целува продължително красивите й очи, докато те го погледнаха бавно, и ръцете й го прегърнаха нежно.

— Алис — прошепна той. — Алис, миличката ми, обичам те! О, как те обичам! — Той не целуваше вече очите й, целуваше само устните й, докато те сладко се полуусмихваха и полувъздишаха. Целувката се забавяше. Умът на Малтрейвърс се размъти… И самият Зенон, философът, роденият далече преди Христа, сигурно бе правил същото на осемнадесетгодишна възраст.

VII

Ние сме склонни да сравняваме гласа на съвестта с нощната тишина. Но аз мисля, че грешим. Тя е невинна. Трябва да имаме предвид ужасната „следваща сутрин“, когато разсъдъкът е съвършено буден и гризенето на съвестта забива зъбите си в него. Изиграл ли е на комар някой всичкото си състояние, или е застрелял приятеля си на дуел, извършил ли е някое престъпление, или си е причинил неприятност — това е следващата сутрин, когато непоправимото минало се изпречва пред него като дух; тогава гробищата на паметта излагат своите грозни мъртъвци — тогава е омагьосаният час, когато мръсният враг, който е в нас, може би най-малко може да ни изкушава, но най-много — да ни измъчва. През нощта ние можем да се надяваме на едно прибежище — забравата и съня! Но на сутринта сънят се е свършил и ние биваме повикани хладнокръвно да разсъдим, да възпроизведем и да преживеем наново събудената горчивина на себеобвинението. Малтрейвърс се събуди като разкаян и нещастен човек — гризенето на съвестта бе новост за него и той чувстваше, че е извършил предателско, коварно, престъпно дело. Тази бедна девойка беше тъй невинна, тъй доверчива, тъй незащитена от никого, дори и от нейното собствено чувство за право. Той слезе долу паднал духом. Копнееше и при това се ужасяваше да се срещне с Алис… Чу стъпките й в зимната градина — спря се нерешително и най-после отиде при нея. За пръв път тя се зачерви и затрепери, и очите й отбягнаха неговите. Но когато той целуна ръката й мълчалив, тя му прошепна:

— А сега ще те напусна ли?

— Никога! — отговори Малтрейвърс разгорещен.

Лицето й така се проясни от радост, че той се успокои донякъде. Алис не познаваше гризене на съвест, при все че се чувстваше развълнувана и засрамена; тя не разбираше, че е изгубила детството си завинаги, фактически никога не мислеше за себе си. Цялата й душа беше с него — тя му възвърна с любов духа, който бе придобила от него чрез знания… И те се скитаха из градината през целия този ден, и Малтрейвърс се примири със себе си. Той беше прегрешил наистина, но може би и Алис беше страдала дотолкова, доколкото съзнаваше, че има разбиране относно неговата закрила. И любовта, която я бе въвлякла към зло, трябваше, чрез вярност и преданост, да отмахне от нея понятието за грях.

Монтен е казал: човек непрестанно се пазари със себе си! Съвестта е най-еластичното нещо в света. Днес вие можете да я прехвърлите през баирче, утре тя закрива планина.

О, колко щастливи бяха те сега — младата двойка! Дните хвърчаха като сънища. Времето минаваше, зимата минаваше и ранната пролет, с цветята си и със слънцето, беше като огледало на тяхната младост. Алис не придружаваше Малтрейвърс в разходките му из полето, понеже се страхуваше да не би да се срещне с баща си, а и той самият не обичаше каквато и да е общественост. Но за тях имаше едно малко пространство, където да се разхождат — моравката с водоскока, храстите и терасата, и Алис никога не запита дали съществува вън от това друг свят. Тя сега бе истинска ученичка, както господин Симкокс твърдеше. Тя четеше лесно и всичко на Малтрейвърс и преписваше стиховете му. Ерос и Психея винаги са съединени, и любовта отваря всичките листа на душата. Само по едно нещо Малтрейвърс беше по-малко разговорлив, отколкото някога. Той не бе успял като моралист, и считаше, че е лицемерно да проповядва това, което не върши сам. Но Алис стана по-добродушна и по-чиста — тя си бе измислила една нова молитва… и се молеше тъй редовно и тъй горещо като че ли не вършеше нищо погрешно. Но законите на небето са по-меки от тези на земята и не казват, че невежеството не изключва престъплението… Ако Алис бе съдена от тях, те едва ли биха позволили на сърцето да свидетелства против душата!

VIII

Беше приятна априлска вечер през този сезон. Ставаше необикновено меко в северната област на Англия, светлите капки от един скорошен пороен дъжд блещукаха по пъпките на храстите, които отрупваха вилата на Малтрейвърс. Малкият водоскок, край който се виждаше фееричната сянка на водната лилия, прибавяше свежест към прясната зеленина на моравката. Дъждът беше придал силна сладост на въздуха, който се промъкваше през множеството виолетки и леко си играеше със златните коси на Алис, докато тя седеше край своя мълчалив любим. Те седяха на селска пейка тъкмо пред вилата и през отворения прозорец зад тях можеше да се вижда щастливата стая — с библиотеката в нея и музикалните инструменти, красноречиво говорещи за домашната поезия.

Малтрейвърс мълчеше, тъй като неговото гъвкаво и възбудено въображение се разгръщаше все по-живо.

Той не мислеше, той мечтаеше. Неговият гений си почиваше сънливо върху спокойното и приятно чувство за щастие. Неговите мисли не бяха съвършено заети с Алис, но несъзнателно тя преминаваше през тях — ако би се отделила от мястото си край него, цялото очарование би се нарушило. Но Алис, която не бе поетеса, мислеше и мислеше само за Малтрейвърс… Неговият образ беше „счупеното огледало“ на хиляди верни парченца, разпилени върху всичко любимо, което представляваше малкият свят за нея. Но те двамата си приличаха в едно — не живееха с бъдещето, чувстваха настоящото; чувството за актуалния, действителния живот, наслаждаването от преживяното време беше силно развито в тях. Такава е привилегията на крайностите на нашето съществуване — младостта и старостта. Средният живот никога не е с днешния ден, той е за утрешния ден… загрижен, кроящ планове, пълен с желания и стремящ се това предприятие да успее и онази надежда да се изпълни, когато всяка вълна от забравеното време го докарва по-близо и по-близо до края на всичко. Половината от живота ни се изпълва с копнения да бъдем всъщност по-близо до смъртта.

— Алис — каза Малтрейвърс, като се събуди най-после от мечтанието си и притегли леките й форми по-близо до себе си, — ти се наслаждаваш от настоящия час тъй добре, както и аз.

— Много повече!

— Повече? Защо?

— Защото аз мисля за теб, а ти може би не мислиш за себе си. Да, мили, мисля единствено за теб.

Малтрейвърс се усмихна, поглади красивата й коса и целуна невинното й чело. Алис се сгуши на гърдите му.

— Колко млада изглеждаш на тази светлина, Алис! — каза той нежно, като погледна надолу.

— Би ли ме обичал по-малко, ако бях стара? — попита Алис.

— Предполагам, че никога не бих те обичал така, както сега.

— При все това аз съм сигурна, че бих имала същите чувства към теб, ако ти беше… О! Колкото и стар да си…

— Как, с набръчкани страни, с парализирана глава, сива перука, и без зъби, както господин Симкокс?

— О, ти никога не можеш да бъдеш такъв! Ти винаги ще изглеждаш млад… сърцето ти винаги ще бъде на лицето ти. Тази хубава усмивка… да, ти ще бъдеш красив до край!

— Но Симкокс, при все че не е твърде приятен сега, е бил, смея да кажа, по-красив от мен, Алис и когато аз ще бъда доволен да изглеждам като него, когато остарея…

— Никога не бих повярвала, че ще бъдеш стар, защото мога да те виждам тъкмо тъй, както желая. Понякога, когато си замислен, веждите ти се намръщват и ти изглеждаш тъй строг, че потрепервам, но и при все че продължаваш да се мръщиш, изглеждаш усмихнат. Времето трябва да ме убие преди да бъдеш изменен в моя поглед.

— Сладка Алис, ти говориш красноречиво, понеже твоят говор е любов.

— Моето сърце ти говори. Да! Бих желала то да изговори всичко, което чувства. Бих желала да мога да съчинявам поезия като теб или да превръщам думите си в музика — и никога тогава не бих ти говорила по друг начин. Аз тъй много се радвах, когато учех музика, защото когато свирех, струваше ми се, че говоря с теб. Аз съм сигурна, че този, който е изобретил музиката, е направил това, защото е обичал силно и е искал да каже нещо с музиката. Казвам „който“, но струва ми се, че това е било жена. Така ли е?

— Гърците, за които ти говорих и животът на които е бил само музика, са мислели, че е бил някой Бог.

— Грешили ли са в това?

— Нашият Бог горе е любов — каза Ърнест сериозно, — но тази любов е от друго естество, нечовешко. Хайде да влезем вътре, защото започва да става студено за теб.

Беше я прегърнал през кръста, когато влизаха. Стаята ги посрещна приветливо и Алис, която не беше напълно споделила с думи сърцето си, седна до инструмента, „за да говори още за любов“ по свой начин.

Беше събота вечер. Всяка събота Малтрейвърс получаваше от съседния град провинциалния вестник — това бе единственото му средство за съобщаване с големия свят. Но не заради това съобщаване той винаги го сграбчваше с алчност и го поглъщаше с интерес. Бащата на Ърнест живееше в областта, в която Ърнест пребиваваше, и вестникът съдържаше новините от тази фамилиарна област в обширните си колони. Следователно, съвестта на Малтрейвърс се задоволяваше и синовното му безпокойство се успокояваше, когато прочиташе от време на време, че господин Малтрейвърс е поканил отличително общество от приятели в хубавата си къща в Лизъл Корт, или че „ловджийските кучета на господин Малтрейвърс са участвали в някой лов“, или че „господин Малтрейвърс със свойствената му щедрост е подарил двадесет лири за някаква цел…“ И сега, когато Ърнест видя очаквания вестник до кипящия самовар, го сграбчи усърдно, разкъса обвивката и отправи бързо погледа си към добре известния ъгъл, посветен на бащината му област. Първите думи, които попаднаха пред очите му, бяха следните:

„Г-н Малтрейвърс обезпокоително болен.

Съобщаваме със съжаление, че този образцов и отличителен джентълмен внезапно се е разболял в четвъртък през нощта. Докторът, който е бил незабавно повикан, е поставил диагноза подагра в стомаха — първа медицинска помощ е била повикана от Лондон.

P.S. Току-що научаваме, в отговор на запитванията ни в Лизъл Корт, че почтеният имотник е значително по-зле, но има надежда за неговото оздравяване. Капитан Малтрейвърс, по-възрастният му син и наследник, е в Лизъл Корт. Един куриер е изпратен да търси г-н Ърнест Малтрейвърс (единственият друг жив син на г-н Малтрейвърс), който вследствие на издигнатия му английски дух, се е спречкал с властите на едно потисническо управление и внезапно е изчезнал от Гьотинген, където неговите необикновени таланти са го отличили високо. Предполага се, че се намира в Париж.“

Вестникът падна на пода. Ърнест се тръшна назад върху стола и покри лицето си с ръце.

Алис мигновено скочи до него. Той я погледна и видя замисления й и уплашен поглед:

— О, Алис! — извика той горчиво и, почти изтласквайки я настрана, скочи и излезе бързо от стаята.

Тутакси цялата къща се развълнува. Градинарят, който винаги биваше дома по времето на вечеря, се завтече към града за кола. Старата жена се намираше в отчаяние за прането, тъй като първата и единствената й мисъл беше за „ризите на господаря“. Ърнест се заключи в стаята си. Алис! Бедна Алис!

След около двадесет минути пътническата кола беше на пътната врата и Ърнест, блед като смъртник, отиде в стаята, където бе оставил Алис.

Седнала на пода с фаталния вестник на скута си, тя напразно се мъчеше да научи кое бе разтревожило тъй чувствително Малтрейвърс, понеже, както казахме по-преди, не знаеше действителното му име и следователно, окото й дори не се спря върху злокобното известие.

Той взе вестника от нея, тъй като искаше повторно да го прочете — някоя малка дума за надежда или окуражаване може би му беше убягнала. И тогава Алис се хвърли на гърдите му.

— Не плачи! — каза той. — Бог знае, че имам достатъчно тъга. Баща ми е на умиране! Толкова добродушен, тъй великодушен, тъй снизсходителен! О, Боже, прости ми! Хайде, хайде, успокой се. Ще ти се обадя след един-два дни.

Той я целуна, но целувката му беше студена и принудена.

Тя чу колелата на колата да стържат камъните. Впусна се към прозореца, но възлюбленото лице не можеше да се види.

Малтрейвърс бе спуснал пердетата и се бе облегнал назад, за да намали тъгата. Още един момент и колата не се виждаше вече. А пред Алис бяха цветята, осветената от звездите моравка, игривият водоскок и пейката, на която те бяха седели тъй щастливи. Той си бе отишъл и често — о, как често Алис си припомняше неговите последни думи, които бяха изказани с отчужден тон — защото последната му прегръдка беше без любов.

IX

Късно през нощта колата, която возеше Малтрейвърс, спря пред вратата на един парк. На Малтрейвърс му се стори, че беше минал цял век, докато селянинът се разбуди от дълбокия си сън.

— Баща ми — извика Малтрейвърс, докато вратата се отваряше със скърцане, — баща ми… по-добре ли е той? Жив ли е?

— О, благословен да бъдете, господарю Ърнест, той бе малко по-добре тази вечер.

— Слава богу! Карай… карай!

Конете галопираха и изпускаха искри по пътя, който извиваше край стара гора. Месечината беше огряла полянката и добитъкът, разбуден от съня си, се повдигна мързеливо и зазяпа дошлия по това късно време човек.

Беше дивна, сякаш омагьосана гледка — един от хубавите английски паркове в полунощ, прекъсван от долини с никога неподновявана мъхова трева, покрит с папрат и с вековни дървета, видели раждането и гледали гробовете на десетки поколения. Тия места са последната горда и меланхолична следа на Норманското рицарство и на стария романтизъм. Те винаги изглеждат тържествено мрачни за тия, които са близо до тях, като нещо, което принадлежи на някоя стара и свята крепост. Те са катедралните колони на природата с тъмния си вид, с големите си дънери и сводове от гъста шума. Но обикновено мрачността им е приятна и по-възхитителна от всичките весели морави на слънчестите склонове, облагородени по модерен вкус. Сега за Малтрейвърс всичко това беше злокобно, сянката на смъртта витаеше мъчително във всяко тъмно кътче и нейният предупредителен глас като че се чуваше във ветреца.

Колата спря наново. Една светлина мъжделееше в долния етаж и една — в горния, по-бледа от другите, идеше едва-едва откъм стаята, където спеше болният човек. Звънецът, който се намираше между бръшляна до вратата, удари остро. Тежката врата се отвори и — Малтрейвърс беше на прага. Баща му беше жив — малко по-добре — и буден. Синът беше в обятията му.

X

Много дни изминаха, а Алис оставаше сама. Получи на два пъти известия от Малтрейвърс. Писмата бяха къси и набързо писани. Веднъж баща му бил по-добре и имало надежда, друг път не се очаквало да преживее седмицата. Това бяха първите писма, които Алис беше някога получавала от него. Тези първи писма бяха събитие за живота й, но не радостно. Ърнест не изискваше от нея да му пише; фактически той беше почувствал отвращение да открие истинското си име и да получава писма на тайна любов в къщата, в която баща му лежеше на смъртно легло. Той би могъл да си даде адреса под друго име до някоя близка пощенска станция, където не го познаваха. Но тогава, за да получи такива писма, би трябвало да се отдели от баща си за часове. Това беше невъзможно. Тези трудности Малтрейвърс не обясни на Алис.

На нея й се видя странно, че той не пожелаваше да му пише, но какво би могла да каже и защо да го тревожи в такъв един час? Все пак колко любезно от негова страна бе да пише! Но писмата му я разочароваха и й причиняваха потоци сълзи: те бяха тъй къси — пълни с тъга — имаше малко любов в тях и „драга“ или даже „най-драга Алис“, което казано устно, беше тъй нежно, а сега изглеждаше студено върху безжизнената хартия. Ако би знаела поне мястото, където беше той, би получила известно успокоение, но тя знаеше само, че той е далеч и в тъга, при все че бе на разстояние около тридесет километра. Тя имаше усещането, че ги дели неизмеримо пространство. Обаче се успокояваше, както можеше: и се мъчеше да скъси дългия мизерен ден като свиреше всичките мелодии, които той обичаше, и като четеше всичките пасажи, които той й препоръчваше. Тя щеше да е тъй напреднала, когато той се завърнеше и как хубава щеше да изглежда градината, понеже всеки ден дърветата в нея придобиваха по една нова усмивка от напредващата пролет. О, те щяха да бъдат тъй щастливи още веднъж! Алис сега научаваше живота, който предстоеше за бъдещето и нейното младо сърце не беше знаело досега, че в това бъдеще има само един пророк: надеждата!

Малтрейвърс, напускайки вилата, забравяше, че Алис беше без пари и сега, след като видя, че престоят му надалеч ще продължи неопределено време, той изпрати една сума. Няколко сметки бяха неплатени — имаше да се дължи известна част от наема и Алис, както й беше писано, даде на старата жена банкнота, с която тя трябваше да изплати малките дългове. Вечерта, когато донесе на Алис остатъка, добрата дама изглеждаше твърде бледна и развълнувана.

— Какво има, госпожо Джонс? Да нямаш новини от него… от… от моя… от твоя господар?

— Драга госпожице, не — отговори госпожа Джонс, — как бих могла да имам? Не искам да те плаша, но е имало две разбойнически нападения в съседство с нас.

— О, слава Богу, че това е всичко! — извика Алис.

— Недей бърза да благодариш на Бога, госпожице; това е ужасна вест за две самотни жени като нас, всичките ни прозорци са до земята! Виж, когато развалях банкнотата при господин Харис, в големия колониален магазин, където всичките бедни хора правеха покупки за утре — беше събота, втората събота от заминаването на Ърнест — всички говореха за разбойничествата през миналата нощ. Те са нападнали Бети… ти познаваш ли Бети? Тя е една много почтена жена, която е прекарала много, и която пие чай с мене всяка седмица. И докато Харис ми разменяше банкнотата (моля, провери, госпожице, вярно ли е) — един грозен човек, който беше до мене, така беше втренчил погледа си в парите, щото аз бях готова да се закълна, че ще ги сграбчи, прибрах ги набързо и си излязох. Но ще повярваш ли, щом излязох на уличката, случайно погледнах назад и видях как грозният човек тичаше като луд зад мене! О, изпищях и младият Добини, който прибираше воловете си от полето, се завтече към мене, и кравите също — Бог да ги благослови! Тъй че грозният човек се спря, а аз се втурнах през вратата и се прибрах у дома. Госпожице, ами ако бъдем ограбени и избити?

Алис не изслуша внимателно цялата тази реч, но това, което чу твърде малко се отрази на силните й селски нерви, нито пък я стресна шумът, който госпожа Джонс произведе с двойното заключване на всичките врати и със затварянето на всичките прозорци — операция, която трая цял час.

Най-после всичко затихна. Госпожа Джонс беше легнала и забравила в обятията на съня преживените ужаси, а Алис, след като се беше качила горе, се съблече, помоли се, поплака и с още мокри от сълзите очи се отдаде на мечти за Ърнест. Полунощ беше минало — часовникът удари отдолу един, без да бъде чут. Луната беше залязла — бавен и тих дъждец падаше върху цветята, тъмни облаци се събраха на небето.

През това време откъм прозорците на гостната стая долу долетя глух непрекъснат шум от стържене, предшестван от слабо звънтене на парчета стъкло върху чакъл. Най-после шумът престана и предпазлива светлина се появи по пода; още един момент и двама мъже бяха в стаята.

— Тихо, Джон! — прошепна единият. — Нека разгледаме първо!

Фенерът, който не осветяваше добре, не показа на разбойниците нищо, което да задоволи тяхната алчност. Книги, ноти, столове, маси, килими и маши, при все че биха били доста ценни сред инвентара на един магазин. Двамата измърмориха едновременно по едно проклятие.

— Джон — каза същият мъж, — трябва да приберем лъжиците и вилиците, а след това да потърсим парите. У старата жена имаше доста пари.

Съучастникът кимна одобрително с глава — фенерът беше наново засенчен и с безшумни стъпки двамата излязоха от стаята. Няколко минути изминаха, докато Алис се събуди от силно изпищяване — тя се сепна, но всичко отново затихна, може би беше сънувала; нежното й сърце биеше силно отначало, но постепенно се успокои. Благодарение на добродушния характер, който бе по-чувствителен, отколкото страхът й, тя предположи, че госпожа Джонс е болна и реши да отиде при нея. Когато започна да се облича, чу ясно стъпки и странни гласове в съседната стая. Сега бе съвсем изплашена — първият й инстинкт й диктуваше да избяга от къщата, а следващият — да затисне вратата и да извика силно за помощ.

Но кой би чул нейните викове? Тя се спря и, колебаеща се, бледа, трепереща, седна на края на леглото. Силна светлина се промъкна през пукнатините на вратата — още един момент и груба ръка я сграбчи.

— Хайде, момиче, не се бой, няма да ти причиним зло, но къде е златото… къде са парите?… Старата мома каза, че са у тебе. Дай ги!

— О, милост, милост! Джон Уолтър, ти ли си?

— Проклятие! — измърмори човекът, като отстъпи назад. — Значи ме познаваш?

Докато говореше, той сграбчи отново Алис, събори я силно с едната си ръка на пода, а с другата внимателно изтегли от един страничен джоб дълъг нож. В този момент на смъртна опасност вторият разбойник, който бе по това време зает с усмиряване на слугинята, затича напред. Беше чул гласа на Алис и заканите на другаря си, впусна се към леглото, хвърли бърз поглед към нея и блъсна към другата страна на стаята възнамеряващия да извърши убийството.

— Какво, човече, полудял ли си? — изръмжа той между зъбите си. — Не я ли познаваш? Това е Алис… моята дъщеря!

Алис скочи, освободена от ножа на убиеца и изпълнена с ужас, загледа мрачното и зло лице на своя освободител.

— О, боже, това е… това е баща ми! — простена и падна безчувствена на пода.

— Дъщеря или не — каза Джон Уолтър, — аз няма да се поставя под нейна власт, припомни си как ни изложи тя преди, когато избяга.

Дарвил застана замислен и объркан, а неговият съучастник се приближи така ядосан и с поглед, пълен с такава жестокост, че даже за Дарвил бе невъзможно да размишлява, без да потрепери.

— Ти си прав — измърмори бащата след пауза, като сграбчи здраво другаря си за рамото, — момичето не трябва да остане тук… колата е покрита. Напускаме местността, аз имам право над дъщеря си… тя ще дойде с нас. Ето, човече, прибери парите… те са на масата… ти си взел лъжиците. Сега, хайде… — докато Дарвил говореше, блъсна дъщеря си; подаде й шала, който се намираше наблизо, и беше вече на прага.

— Не го одобрявам! Ама никак! — каза Уолтър злобно. — Не е сигурно!

— Поне по-сигурно от убийството! — отговори Дарвил, като се обърна с уплашено озъбване. — Бързай!

Когато Алис дойде на себе си, зората се пукваше бавно над пустите хълмове. Тя лежеше на слама — колата трополеше по стръмен и самотен път — а край нея се виждаше мрачното лице на Дарвил.

XI

Бяха изминали около три седмици от тази ужасна нощ, когато колата на Малтрейвърс спря пред вратата на вилата — прозорците бяха затворени, никой не отговори на неколкократното повикване на кочияша. Самият Малтрейвърс, изплашен и учуден, слезе от колата — той беше в дълбок траур. Тръгна нетърпеливо към задния вход, който бе също затворен; отиде към прозорците на гостната стая, които биваха винаги преди полуотворени, даже през мразовитите зимни дни, но сега бяха затворени, както останалите. Извика ужасен: „Алис! Алис!“ — никакъв сладък глас не отговори радостно, никакви феерични стъпки не изтичаха да го посрещнат. В този момент обаче се показа фигурата на градинаря, който идваше през полянката. Той веднага разказа случката; къщата била обрана, старата жена — вързана за кревата й. Алис избягала.

Въпросът се отнесе до един съдия — подозренията паднаха върху бегълката. Никой не знаеше нищо за нейното произхождение или име, даже и старата жена не знаеше нищо. Малтрейвърс беше изрично заповядал на Алис да не говори за себе си и тя твърде много се страхуваше да не бъде открита и изискана от баща си. Но знаеше се, че тя бе влязла в къщата като бедно селско момиче; какво по-обикновено от това за жени от подобен произход — да избягат от любовника си и да отнесат част от вещите му по погрешка? И от едно бедно момиче като Алис какво друго би могло да се очаква? Съдията се усмихна, а полицаите се засмяха. Беше просто добра шега за младия джентълмен! Тъй като от Малтрейвърс нямаше нареждания за преследване и понеже мислеха, че той би бил малко склонен да възбуди съдебно преследване, търсенето не беше твърде строго. Обаче притежателите на две къщи, които също бяха ограбени през предишната нощ, се бяха повече загрижили за това. Подозрения паднаха върху един престъпен човек: Джон Уолтър, който беше изчезнал безследно. Напоследък бил видян, казваха, с някакъв безделник, за когото се говореше, че някога бил добре платен механик, обаче останал без работа, поради кражби и пиянство; след това бивал обвинен като съучастник на банда фалшификатори — бивал и съден, но избегнал наказанието поради недостатъчни доказателства против него. Този човек се казвал Лука Дарвил. Къщата му била претърсена, но той също бил избягал. Следите от кола край вратата на Малтрейвърс даваха слаба нишка за преследване. След едно усилено търсене за няколко дни хора, отговаряйки на въпросите, описващи заподозрените крадци, които имали за другар една млада жена, казаха, че следите водели към странноприемница, известна като прибежище на контрабандисти, край морето. Но от там всяка по-нататъшна следа изчезваше.

И всичко това беше разказано на зашеметения Малтрейвърс; бъбривостта на градинаря изпревари запитванията му, а името Дарвил му обясни всичко, което беше тъмно за другите. И Алис бе заподозряна в най-ниското и най-мръсното престъпление. В неизвестност, възлюблена и протежирана, каквато беше, тя нямаше да избегне клеветата, от която той се надяваше винаги да я пази. Но споделяше ли той подозрението? Малтрейвърс беше твърде великодушен и разумен.

— Куче! — каза той на изплашения служител, скърцайки със зъби и стискайки юмруци. — Посмей да кажеш една дума против Алис и ще те удуша!

Старата жена, която се бе заклела, че за нищо на света не би останала в къщата след потресаващата нощ, научи за завръщането на нейния господар и дойде при него, като накуцваше. Тя пристигна навреме и чу заканата му към служителя.

— А, това е право, дай му заслуженото, благословено да е доброто ти сърце, истината е това, което казвам аз. Госпожицата да е обрала къщата? Да е избягала? О, не… бъди сигурен, че те са я убили и са заровили тялото й.

Малтрейвърс си отвори устата за въздух и без да проговори нито дума, се качи отново в колата и тръгна към съдията. Видя в този чиновник достоен и интелигентен светски човек. Довери му тайната на своето и на Алис произхождение. Съдията се съгласи с него, вярвайки, че Алис е била открита и отвлечена от баща й. Предприе се ново издирване — пръскаше се злато. Малтрейвърс ръководеше лично търсенето. Всичко даде предишните резултати, обаче от описанията, които той чу от хората за младата жена, която придружавала мъжете, предполагаеми, че са Дарвил и Уолтър, той бе доволен, че Алис, въпреки това, бе жива — надяваше се, че ще успее да избяга и да се завърне при него. С тази надежда той остана седмици, месеци в околността, но времето минаваше, а никакви новини… Беше принуден най-после да напусне местността, която ставаше все по-тъжна. Но той си осигури приятел в лицето на съдията, който обеща да му съобщи, ако Алис се завърне или баща й бъде заловен. Той награди госпожа Джонс богато, осигури я до живот, от признателност към младата му и ранна любов. Но обеща най-голяма награда за най-малкото откритие. И със съкрушен и отчаян дух се отзова най-после на неколкократните и загрижени покани на настойника, на чиито грижи бе предаден като сирак, ненавършил годината на пълнолетието.

XII

Фредерик Кливлънд, по-младият син на лорд Бирнхайм, беше настойникът на Ърнест Малтрейвърс. Той беше на около четиридесет и три години, един твърде начетен човек. С голямо образование и с естествени способности, значително над обикновените. Кливлънд в ранния си живот блестеше с амбицията на автор… Беше писал добре и грациозно, но успехът, макар и добър, не задоволяваше стремежите му. Причината за това беше новата литературна школа, която се различаваше от разбиранията на господин Кливлънд и имаше надмощие, въпреки мнението на критиците. И както старият лорд Норуич, който по времето на Чарлс I бе царстващият ум в двора, но през времето на Чарлз II бе считан за извънредно глупав, тъй като и всяко време има своя литературен отпечатък и препраща старите издания в рафтовете на кабинетите, като пренебрегнати антики, Кливлънд не можеше да бъде любим автор на публиката, при все че беше обожаван от критиците — и знатните дами, и любителите купуваха и подвързваха томовете му внимателна поезия и хубава проза. Но Кливлънд беше с високо произхождение, с възхитителни маниери, с красноречив говор — неговото разположение беше тъй приятно, както беше култивиран умът му. Той стана, прочее, един човек много търсен в обществото — както уважаван, тъй и обичан. Ако нямаше гений, имаше здрав разум — и не насърчаваше хубавото си настроение и добродушното си сърце да тичат след някоя суетна сянка и да се безпокоят напразно. Доволен от една почтена и независима репутация, той се отказа от бляна за по-голяма слава и поддържаше доброто си разположение към света, макар да мислеше тайно в душата си, че това все пак не се съгласува с неговите литературни капризи. Кливлънд не се ожени: живееше понякога в града, но главно в Темпъл Гроув — една вила недалеч от Ричмънд. Тук, при една добра библиотека, хубава околност и кръг от привързани и обичащи го приятели, които съставляваха членовете на така нареченото добро общество — тази усъвършенствана и елегантна личност прекарваше един живот може би много по-щастлив от този, който би преживял, ако неговите младежки блянове се бяха изпълнили.

Кливлънд беше действително човек с невисок гений, но много по-издигнат от обикновените автори. Когато се оттегляше понякога от честите си упражнения, той се отдаваше на размишления над великите съчинения. От добре начетен човек той стана задълбочен учен. Някои от положителните науки прибавиха нови богатства към знанията му и придадоха тежест и достойнство на ума му. Социалните му навици, здравият му разум, правилните му разсъждения го направиха отличен съдия за всички неопределени нищожности или малки неща, които, образувайки едно цяло, съставляват знанието за великия свят. Казвам за великия свят, защото Кливлънд познаваше твърде малко света, без великото в него. Но Кливлънд беше един дълбок философ във всичко, което се отнасяше до този изтънчен кръг, в който се движат издигнатите духовно и финансово господа и дами.

Покойният Малтрейвърс — човек, който се възхищаваше от тези, които са с литературни навици, елегантен, високо възпитан и гостоприемен seigneur de province — се оказваше най-стар приятел на Кливлънд. Кливлънд бе станал любимецът на клубовете, когато бе направил своя дебют в обществото. Те бяха неразделни през един или два сезона — и когато господин Малтрейвърс се ожени и се отдаде на селския живот, мислейки, че ще бъде много по-добре в собствените си големи земи, отколкото републиканската лондонска аристокрация. Като се установи спокойно в Лизъл Корт, Кливлънд кореспондираше с него редовно и го посещаваше два пъти през годината. Госпожа Малтрейвърс почина при раждането на Ърнест, втория им син. Нейният съпруг я обичаше нежно и бе за дълго неутешим от загубата й. Той не можеше да гледа детето, което му струваше такава скъпа жертва. Кливлънд и сестра му, госпожа Юлия Данвърс, бяха негови гости след печалната случка; с разумна и деликатна добродушност госпожа Юлия предложи да вземе невинното дете при децата си за няколко месеца. Предложението беше прието и едва след две години Ърнест беше върнат обратно в бащината си къща. Повечето от това време той бе преживял всичките случки, тъжни и радостни премеждия на първия си детски живот под ергенския покрив на Фредерик Кливлънд. Последният обикна детето като свое. Първата разбираема дума на Ърнест поздрави Кливлънд с „татко“, и, когато детето бе върнато в Лизъл Корт, Кливлънд нареждаше на гувернантките куп предупреждения, предпазни средства, обещания и заплахи, които биха заставили една внимателна майка да се изчерви. Това засили връзките между Кливлънд и приятеля му. Кливлънд започна да го посещава вече три пъти през годината, вместо два пъти. Нищо не се правеше за Ърнест без съветите на Кливлънд. Кливлънд му избра училището и сам го записа — той прекарваше всяка ваканция по една седмица в къщата на Кливлънд. Кливлънд знаеше пръв за всичко и затова момчето никога не срещаше затруднения, винаги печелеше някоя награда и получаваше книги, които пожелаеше. За щастие, Ърнест изявяваше понякога вкусове, които съвпадаха с тези на грациозния автор. В него отрано се развиха твърде забележителни таланти — при все че те бяха придружени с една живост в душата му — една енергия, една смелост, която създаде на Кливлънд известно безпокойство, и което сякаш не съвпадаше с нежеланата срамежливост на гения или с обикновената кротост на ранно развития ум. През това време отношенията между бащата и сина бяха по-скоро странни. Господин Малтрейвърс беше надвил първоначалното си озлобление към невинната причина за безвъзвратната му загуба. Той беше вече привързан към момчето и се гордееше с него. Галеше го и го разглези даже повече, отколкото Кливлънд. Но той се бъркаше твърде малко в неговото образование и стремежи. По-големият му син, Кутбърт, не поглъщаше всичкото му сърце, но заемаше всичките му грижи. Той определи Кутбърт за наследник на името и на имотите си. Кутбърт не беше гений, нито предвещаваше да бъде такъв; той възнамеряваше да бъде един усъвършенстван джентълмен и едър собственик. Бащата го разбираше и виждаше ясно както характера му, тъй и кариерата му. Той не срещаше затруднения в образованието му и формирането на ума му. Но Ърнест го озадачи. Той беше дори малко затруднен да реши защо не може да надвие съвършено чувството на отчуждаване към него, което беше изпитал, когато го бе приел обратно от Кливлънд, и затова възприе наставленията на Кливлънд относно здравето му и прочее. Нему винаги се струваше, че неговият приятел има известно право над детето и той се въздържаше да смъмри за каквото и да било Ърнест, при все че твърде често се караше на Кутбърт. Докато по-младият син израстваше, беше очевидно, че Кливлънд го разбира по-добре, отколкото собственият му баща, затова на бащата не беше неприятно да възложи пасивно на Кливлънд отговорността за образованието му.

Може би господин Малтрейвърс не би гледал тъй безразлично на Ърнест, ако той би бил един обикновен по-малък син. Ако една професия беше необходима за него, господин Малтрейвърс естествено би се загрижил за това. Но Ърнест беше наследил от една роднина по майчина линия имот, който му даваше доход от четири хиляди лири годишно и така той беше станал независим от баща си. Това още повече ги разделяше. Господин Малтрейвърс постепенно започна да не счита Ърнест за собствен син, престана да го съветва, хвали или контролира, обаче той го приемаше като мило, обещаващо, привлекателно момче, което без голям труд от своя страна щеше да бъде гордост за семейството си и щеше да се отдаде на своите ексцентричности, разчитайки на четири хиляди годишно. Господин Малтрейвърс за пръв път беше сериозно в недоумение, когато момчето на шестнадесетгодишна възраст, след като беше изучило немски, и, увлечено във „Вертер“ и „Разбойници“, му съобщи желанието си, което звучеше като настоятелно искане, да отиде в Гьотинген вместо в Оксфорд. Никога понятията на господин Малтрейвърс за едно правилно образование не се бяха оказвали тъй противоречиви. Той отвърна отрицателно и забърза към кабинета си, за да напише дълго писмо до Кливлънд, който беше с награда в Оксфорд и който сигурно би бил на неговото мнение. Кливлънд, вместо да отговори на писмото, дойде сам: изслуша внимателно всичко, което бащата имаше да каже, след което излезе с младежа в парка. Резултатът от този разговор беше, че Кливлънд застана на страната на Ърнест.

— Но, драги ми Фредерик — каза учуденият баща, — аз мисля, че момчето ще вземе всичките награди в Оксфорд.

— И аз имам няколко от там, Малтрейвърс, но нямам полза от тях.

— О, Кливлънд!

— Аз говоря сериозно.

— Но това е много странно.

— Твоят син е твърде чудесен младеж.

— Страхувам се, че е такъв… страхувам се, че е такъв. Бедното момче! Но какво ще научи то в Гьотинген?

— Езици и независимост — каза Кливлънд.

— И класиците… класиците… ти си отличен старогрък!

— Има много старогърци в Германия — отговори Кливлънд, — и Ърнест съвсем не може да забрави това, което вече знае. Драги ми Малтрейвърс, момчето не е като повечето умни младежи. То трябва да преживее приключения и възбуди по негов си почин, иначе ще стане един мързелив мечтател, или един непрактичен ентусиаст за цял живот. Остави го сам да се справя. Кутбърт е постъпил в гвардията, така ли?

— Но той бе преди това в Оксфорд.

— Хм! Какъв хубав младеж е той!

— Не така висок като Ърнест, но…

— С по-хубаво лице — каза Кливлънд. — Този ви син може да бъде гордост в едно отношение, а Ърнест, надявам се — в друго.

Студентът от Гьотинген меланхолично се запъти към къщата на този джентълмен, тъй сполучливо избран за негов настойник.

XIII

Къщата на Кливлънд беше италианска вила, приспособена за английския климат. През една йоническа арка се влизаше във владение от осемдесет или сто акра, което бе добре залесено и изкуствено наредено. Пътят минаваше през зелена поляна със стари дървета, заобиколени от изобилни храсти и цветя в кошници, обвити с пълзящи растения или цъфтящи във вази, поставени с вкус и с класическо внимание на подходящи места. Стари бръшляни и скромно навеждащи се върби бяха особено и изкусно наредени от притежателя. Без да бъде отрупано или изтънчено обработено, цялото място излъчваше разнообразна, култивирана красота; въздухът придобиваше различна миризма от различните растения при всяко завиване на пътя и цветовете на растенията, както и листата, се различаваха при всяка гледка.

Най-после, на една полянка, снишавайки се към прикътано езеро, отрупано с липи и кестени, зад което имаше гъста гора, се открои самата къща, която получи изведнъж своя завършен, коронован вид. Тя бе дълга и ниска. Колони подпираха покрива и се простираха по цялото протежение, издигнати над основите, с вид на покрита тераса; широки стълби с масивни стълбове, вази с алое и портокалови дървета водеха към полянката; под клоните бяха наредени статуи, римски антики и редки чуждестранни сувенири. От другата страна на езерото друга тераса, твърде широка, украсена, на дълги интервали с урни и скулптурни работи, бе в контраст с хълмистия и сенчест отсрещен бряг и разкриваше през неочаквани отвори между дърветата широки изгледи към хоризонта с гордата Темза, която се виеше в мъглата. Вътрешността на къщата съответстваше на фасадата. Всичките главни стаи, както и спалните, бяха на един етаж. Малка, но висока осмоъгълна зала водеше към четири последователно и богато подредени стаи. На единия край се намираше сравнително малка столова, таванът на която беше боядисан с ярки бои, а по стените бяха нарисувани приятни изгледи доста сполучливо. До прозореца имаше вдлъбнатина в стената, дето беше поставена статуя, копие на пеещата фауна. От тази стая се отиваше в картинна галерия, в действителност необогатена с безсмъртни скъпоценности, с каквито претендират за величие принцовете. Кливлънд притежаваше богатството на обикновен джентълмен и, понеже го управляваше с предпазлива икономия, то задоволяваше всичките му изтънчени желания. Картините бяха серии — някои оригинални, някои копия (а копията бяха, в повечето случаи, най-добрите) — на любимите художници на Кливлънд. И беше обяснимо защо измъченото и замислено лице на паната се оказваше на централно, почетно място. От тази стая се отиваше в библиотеката, най-голямата стая в къщата, която беше забележителна както с големината си, така и с украшенията си. Тя беше около двадесет метра дълга. Етажерките бяха украсени с бронзови бюстове, докато поставените в открити сводове, на интервали, статуи с особени огледала придаваха на всичко вид на галерия с лице, отворено от наредените с книги стени, и още — усещаше се във всичко една класическа мекота, една почивка за очите, прозорците, които бяха обърнати към колоните и открояваха възхитителна гледка към скулптурните работи, цветята, терасите и езерото навън хармонираха тъй добре с тези сводове, щото действителната гледка почти уверяваше, че всичко е изработка на някоя майсторска ръка от поетичните градини, които още украсяват хълмовете на Рим. Кливлънд беше голям любител на скулптурата. Той я обичаше не само заради нейната красота, но и за интелектуалния ефект, който тя придава, където и да се намира. Отражението върху ума и вкуса на човека, причинено от постоянната гледка на паметници на единственото незагиващо изкуство, което прибягва до физически материали, е неизказуемо. Гледайки гръцки мрамор, ние се запознаваме почти несъзнателно с характера на гръцкия живот и литература.

— Гледате ли някога латинския превод, когато четете Есхил? — попита веднъж един ученик Кливлънд.

— Този е моят латински превод — каза Кливлънд, показвайки към Лаокоон, свещенослужителя на Аполон в Троя.

От библиотеката се отиваше в малък кабинет за любопитни стари вещи и медали. Друга една врата от библиотеката водеше към коридор, който свързваше главните спални; най-близката врата беше тази на частната стая за занятия на Кливлънд, която се съобщаваше с неговата спалня.

Господин Кливлънд беше предупреден бързо от стражата си и прие младежа с гостоприемна усмивка, при все че очите му бяха влажни и устните му трепереха — тъй като момчето приличаше на баща си! — едно ново поколение започваше нашествието си за Кливлънд.

— Добре дошъл, драги ми Ърнест — каза той, — тъй съм радостен задето те виждам, затова няма да ти се сърдя за твоето мистериозно отсъствие. Ето я твоята стая, виждаш името си над вратата — тя е по-голяма от тая, която си имал досега, тъй като си вече мъж. Виждаш, че си близко до колоните. Но какво е станало с теб, драгото ми момче? Колко бледен изглеждаш! Бъди весел… бъди весел. Добре, аз сам ли трябва да се развеселя, или ти ще ме заразиш…

Кливлънд излезе бързо — той се замисли за изгубения си приятел. Ърнест потъна в първия стол и закри лицето си с ръце. Слугата на Кливлънд влезе, разшета се в стаята, разтвори куфара и приготви вечерните дрехи. Но Ърнест нито погледна, нито проговори; първият звънец удари; вторият удари още по-силно, но той не ги чу. Беше напълно обзет от чувствата си. Първите звуци от благия глас на Кливлънд бяха докоснали една мека корда, която в разстояние на месеци на загриженост и възбуждение се беше притаила в тъга, но никога не се беше проявила чрез сълзи. Нервите му бяха разклатени — тези здрави млади нерви! Когато най-напред видя Кливлънд, той си спомни за починалия си баща, но след като погледна около приготвената за него стая и забеляза вниманието, което беше положено за неговите удобства, и видя нежните спомени в най-дребните неща навсякъде, пред него изпъкна Алис, внимателната, смирената, привързаната, изгубената за него Алис. Учуден от забавянето на прислугата си, Кливлънд се върна в стаята; Ърнест седеше мирно, закрил лицето си с ръце. Кливлънд положи нежно ръка на рамото му и Малтрейвърс заплака като дете. Лесно беше да се извикат сълзи в очите на този младеж; една великодушна или нежна мисъл, една стара песен, най-простата мелодия, бяха достатъчни за това. Но буйната и ужасна страст го завладяваха първи път истински и той вече бе познал бурната горчивина!

XIV

Тесният залив между Младостта и Мъжествеността ние преминаваме деветдесет на сто по моста на въздишките. Този интервал обикновено бива зает от някоя измамена или разочарована любов. Интелектът е затвърдял от огъня, през който е преминал. Умът се е възползвал от развалините, причинени от всяка страст, и ние можем да очертаем пътя си към благоразумието с помощта на тъгите, които сме преживели. Но Малтрейвърс се намираше още на моста, където често, както умът, така и тялото, биват слаби. Кливлънд остроумно откри, че чувствата му вземат участие в промяната, която той със съжаление вижда, но имаше деликатността да не изтръгне от младежа признание за нея. Полека-лека се привърза тъй силно към сърцето на Ърнест, че една вечер му каза всичко. Като светски човек, Кливлънд се радваше, че нещата не са отчайващи, но се страхуваше от някаква връзка с женена жена. Разбира се, като човек, който превъзхождаше света изобщо, той симпатизираше на нещастното момиче, което Ърнест му описа искрено и непреувеличено ласкателно, и той се въздържа от утешения, които биха били безполезни. Чувстваше действително, че Ърнест не е човекът, който може да изневери на разцвета на мъжествеността си заради една сянка от храст; че с един такъв кръвен, буен и здрав темперамент той най-после ще се съвземе от отпадналостта си, и ако това би му дало известно предупреждение, не би се отклонил съвършено от гризенето на съвестта. Той знаеше също, че малцина стават велики писатели, или велики хора (и си въобразяваше, че Ърнест е роден да бъде един от тях), без жестоките чувства и страстните борби, през които Вилхелм Майсторът на Действителния Живот, трябва да премине чиракуването си и да достигне Майсторската Степен. Но най-после той беше сериозно загрижен за здравето на момчето. Една постоянна мрачност изглежда го водеше към гроба. Напразно Кливлънд, който тайно го насочваше към обществена кариера, се мъчеше да възбуди амбицията му — духът на момчето изглеждаше съвършено съкрушен и посещението на някоя политическа личност, или споменаването на някой политически труд, го принуждаваха да отиде в уединената си стая. Най-после неговата умствена болест взе друг обрат. Той стана изведнъж съвсем болезнен, ако не фанатичен — щях да кажа религиозен, но тази не е подходящата дума, нека го нарека псевдорелигиозен. Здравият му разум и култивираният му вкус не му позволиха да се възхищава от бесните трактати на неучени фанатици — притихна с добрите и прости елементи на Светото писание и се закле в един мрачен и интензивен фанатизъм. Той не виждаше Бащата Бог, но ден и нощ бленуваше само за Него. Потреперваше до бледност от собствените си въображения, и както земята, тъй и небето, еднакво изглеждаха черни с вечния гняв. Тези признаци съвършено осуетиха надеждите на Кливлънд и го объркаха. Той не знаеше какво лекарство да употреби и учуден видя, че Ърнест започва да прилича на него. Възвишените му стремежи, сериозните му занятия бяха считани от младия, но сериозен ентусиаст за мизерни забавления на Манон — бога на олицетворените богатства в Светото писание. Беше вероятно Ърнест Малтрейвърс да умре в някоя лудница.

XV

Тъкмо Малтрейвърс се почувства тъй зле, че не можеше да бъде повече, и един младеж посети Темпълтън Гроув. Той се казваше Лъмли Ферърс, имаше доход от около осемстотин лири годишно — не упражняваше никаква професия. Лъмли Ферърс не притежаваше това, което обикновено се нарича гений; тоест, той нямаше ентусиазъм и ако правилното значение на думата талант е способността да се направи нещо по-добре от другите, Ферърс не можеше да се гордее много в това направление. Той нямаше талант за писане, нито за музика, нито за рисуване, нито за обикновения друг кръг от усъвършенствания. Но у него имаше нещо, което често е по-хубаво от гения или от таланта — той имаше силен и извънредно остър ум. Имаше нещо повече — твърде живи маниери, висок дух. Беше остроумен, чудновато красноречив и бърз в разговорите, имаше положителна увереност и дълбока вяра в собствените сили. Обичаше да крои планове за бързо и лесно забогатяване, хитрости, интриги — те му доставяха удоволствие и го възбуждаха — той бе също много силен в сарказми и аргументи, и обикновено придобиваше удивително влияние над онези, с които се сприятеляваше. Неговият висок дух и щастливото понасяне на всичко прикриваха и отвличаха вниманието му от пороците, които държаха първенство в характера му, които бяха една обикновена коравост в обичта и една безчувственост към моралните принципи. При все че беше учил по-малко от Малтрейвърс, той беше изобщо един твърде образован човек. Познаваше повърхностно много клонове от науката, задоволяваше се с общите им принципи и захвърляше настрана по-нататъшното им изучаване, като не забравяше никога това, което знаеше за тях (тъй като паметта му беше като някакъв порок). Към тях той прибави едно общо запознаване с модерната литература. Това, от което се възхищаваха малцина, Лъмли никога не си даваше труд да го чете. Живеейки сред дреболии, той правеше така, че те да стават интересни и романтични според неговото гледище. И тук действително беше талантът — талантът да се включваш в обществения живот — талантът да си доставяш удоволствие до висша степен при най-малък труд. Лъмли Ферърс беше тъкмо от тези хора, които всички наричат съвършено умни, и при все това човек би се замислил да определи в какво именно са умни. Това беше, действително, тази безименна сила, която принадлежи на способността и която прави някого да превъзхожда, общо взето, другите, при все че в много подробности не е забележителен, Ферърс може би принадлежеше към този тип мистични господа, превъзхождащи по този начин другите хора; защото при все че един обикновен журналист би могъл да го надмине в изкуството за съчиняване, малко гениални хора, колкото и да са се отличили, биха почувствали, че стоят над Ферърс в бързото схващане и пластичната живост на естествения интелект. Остава само да се каже за този особен младеж, чийто характер беше едва наполовина развит, че той беше видял твърде много от света, и би живял лесно и доволно с всякакви темпераменти и класи: прости или учени, адвокати или поети, патриции или плебеи.

Ърнест беше, както обикновено в стаята си, когато чу в коридора шум, който предизвестяваше пристигането на някого. След това чу много силен смях, а после — остър, ясен и жив глас, който премина през слуха му като бръснач. Ърнест веднага бе обладан от голяма мрачност. Той излезе на терасата, за да избегне повторението на това неприятно смущение: и наново потъна в разнебитените си мечти, в тази част на терасата, която заемаше най-уединеното крило на къщата. Разхождаше се със скръстени ръце, с наведени очи, със сбръчкани вежди и с всичките ангели, потъмнели върху благородното изражение на лицето, което по-преди изглеждаше сякаш готово да засрами дявола и да се противопостави на света. Ърнест последва лошите мисли, които го бяха завладели през Долината на сенките. Тутакси той почувства пред себе си нещо — някаква пречка, която по-рано не беше срещал. Сепна се и видя пред себе си младеж, облечен прилично, с вид на джентълмен, с внушително изражение на лицето.

— Господин Малтрейвърс, струва ми се — каза непознатият и Ърнест позна гласа, който го беше така смутил, — това е щастие, ние можем да се запознаем, тъй като намирам, че Кливлънд иска да бъдем приятели. Господин Лъмли Ферърс, господин Малтрейвърс. Тъй като аз съм по-възрастният, пръв подавам ръката си и се усмихвам. Хората винаги се усмихват, когато правят нови запознанства! Добре, това е свършено. В коя посока се разхождате?

Малтрейвърс можеше, когато пожелаеше, да бъде тъй горд като че ли никога не е излизал от Англия. Той се отдръпна с неприятно учудване; измъкна ръката си от тая на Ферърс и, казвайки твърде студено: — Извинете, господине, зает съм, — закрачи към стаята си. Хвърли се на стола си и забрави всичко, но ето че отново с учудване и гняв чу острия, ясен глас близо до рамото си.

Ферърс го беше последвал до стаята му.

— Казвате, че сте зает, драги. Искам да напиша няколко писма: ние няма да се смущаваме, не се безпокойте — каза Ферърс и седна до писалищната маса, потопи перо в мастилницата, нареди пред себе си листове и попивателна и скоро изписа доста страници с най-бързо драскане.

Малтрейвърс започна да наблюдава с любопитство новодошлия.

Сбито, но солидно като гранит чело се издигаше над малки, светнали, интелигентни очи; чертите бяха хубави, но по-скоро остри и напомнящи погледа на лисица; лицето имаше този силен здрав цвят, който обикновено говори за яко телосложение и висок животински дух; брадичката беше масивна и на един физиономист би подсказала твърд и силен характер, но устните му, пълни и големи, бяха устни на страстен човек, и тяхната безспирна игривост и полуусмивка говореха за веселост и хумор, при все че, когато бяха в застой, имаше в тях нещо злокобно.

Малтрейвърс го гледаше със сериозно мълчание, но когато Ферърс свърши четвъртото си писмо, (когато друг на неговото място би написал едва една страница), захвърли перото и погледна съсредоточено към Малтрейвърс с весел и проницателен поглед, в изражението на лицето на новодошлия имаше нещо капризно и след цялата тази сцена Малтрейвърс прехапа устните си, за да въздържи една усмивка, каквато не беше ползвал от седмици насам.

— Виждам, че четете, Малтрейвърс — каза Ферърс небрежно, прелиствайки томовете, които бяха сложени на масата. — Много добре, ние ще започнем живот с книгите, те увеличават източниците на знанията; така е и с капитала, но капиталът не е от полза, ако не живеем от лихвите, книгите са безполезна хартия, ако не турим в действие мъдростта, която извличаме от мисълта. Действие, Малтрейвърс, действие е този живот за нас. На нашата възраст ние имаме страсти, въображение, чувства, не можем да ги четем, нито да ги пишем — трябва да живеем с тях великодушно, но икономично.

Малтрейвърс беше поразен; новодошлият не се оказваше празен човек, за какъвто си го въобразяваше. Той се повдигна бавно, за да отговори:

— Животът, господин Ферърс…

— Чакай, mon cher, спри; не ме наричай господин; ние ще трябва да бъдем приятели; аз мразя да се отлага това, което трябва да бъде, даже чрез някоя излишна дума; вие сте Малтрейвърс, аз съм Ферърс. Но вие бяхте почнали да говорите за живота. Предполагам, че е по-добре да поживеем малко, вместо да говорим за живота. Има един час до обед — нека излезем, да се поскитаме из полето, искам да си отворя апетит, освен това аз обичам природата, когато няма швейцарски планини — да се катериш, за да достигнеш до някой изглед. Allons!

— Извинете — започна пак Малтрейвърс, полузаинтересуван и полуотегчен.

— Хайде! Хайде!

Ферърс подаде шапката на Малтрейвърс, взе го под ръка, и те бяха на широката тераса край езерото преди Ърнест да се бе уверил, че това е така.

Въодушевен, ексцентричен и лек беше говорът на Ферърс (тъй като това беше по-скоро говор, отколкото разговор); книги, хора и неща — той ги прехвърляше и си играеше с тях; едно егоистично разказване на десетки приключения, в които той е бил героят, но споделено така, че вие да се смеете и на него, и с него. И жената, хубавата жена, участваше във всичките разкази!

XVI

Досега Малтрейвърс не беше се сблъсквал с ум, способен да окаже силно влияние върху неговия. И у дома, и в училището в Гьотинген, навсякъде, той биваше блестящият и капризен водител на другите, убеждавайки или командвайки по-умни и по-стари глави от неговата — даже Кливлънд винаги отстъпваше пред него, при все че не съзнаваше това, фактически рядко се случва да бъдем силно повлияни от тези, които са много по-възрастни от нас. По-възрастният с две до десет години от нас най-много ни съблазнява. Той се стреми към същите неща — има същите възгледи, цели, удоволствия, но е по-изкусен и има повече опитност; той преминава с нас пътеката, която ни е отредена да преминем, но от която по-старото поколение желае да ни предпази. Там, където няма голяма симпатия, има твърде малко влияние. Сега настъпи епоха в интелектуалния живот на Малтрейвърс. Той се срещна за пръв път с един ум, който контролираше неговия. Може би физическото положение на нервите му го правеше по-малко способен да се справя с полумъчителното, но съвършено в добро разположение заповедничество на Ферърс. Всеки ден този чужденец вземаше повече и повече надмощие над Малтрейвърс. Ферърс, който беше съвършен егоист, никога не изискваше от новия си приятел откровеност, не искаше да знае никак тайните на другите хора, освен ако те не биваха полезни за някаква негова цел. Но той говореше тъй усърдно за себе си — за жени и удоволствия, за веселия, шумен живот в градовете — така че младежкият дух на Малтрейвърс биваше събуждан от тъмната си летаргия без да употреби усилия от своя страна. Мрачният фонтан изчезна постепенно — чувствата му се освободиха от облаците — той почувства още веднъж, че Бог е създал слънцето, за да освети деня, че сред тъмнината е извикал звездите.

Може би никой друг не би успял да излекува Малтрейвърс от болния му ентусиазъм: той не би послушал един суров и саркастичен неверующ; той би погледнал с пренебрежение на един почти умрял и просветен духовник, като на един светски и лукав нареждач на небесните закони и земните обичаи. Но Лъмли Ферърс, който, когато аргументираше, никога не допускаше да му се възрази с чувство или с нещо подобно, който биеше с логиката си като с чук, при все че изглеждаше направен от тъп метал, възпламеняваше ефирната искра при всеки удар — Лъмли Ферърс беше тъкмо човекът, който трябваше да се противопостави на възражението и да убеди разума на Малтрейвърс и в момент, когато работата дойде до аргумент, излекуването беше скоро завършено; защото колкото и да се затъмняваме и заблуждаваме с въображения, с видения и с остроумието на фанатичния мистицизъм, никой от нас, смъртните, не може математически или нелогически да оспорва, че в света, който Бог е създал, един спасител — посетил не би могъл да се окаже предназначен за проклятие.

XVII

Ферърс, случайният инициатор на това възраждане, беше всичко друго, освен светия; знаем, че не най-добрите инструменти изработват най-добрите изделия; Ферърс си бе поставил като правило желанието да направи всички неща и всички хора наоколо подчинени на него. И сега възнамеряваше да отиде в странство за няколко години. Искаше да има приятел, тъй като не обичаше уединеността, освен това един приятел вземаше участие в разноските и един човек с осемстотин лири годишен доход, нямаше да му е неприятен. Ето защо той реши Ърнест да бъде неговият другар в пътуването.

Малтрейвърс беше вече горещо привързан към новия си приятел и желаеше силно промяната: Кливлънд съжаляваше, че ще се раздели с него, но той се боеше от едно отпадане духом на градежа, ако последният би бил наново оставен на ръцете му. И така, съгласието на настойника беше получено; впрягът беше купен и снабден с всичкия необходим разкош. Един швейцарец, полукуриер, бе ангажиран за грижите по хотелите.

На Малтрейвърс бяха отпуснати хиляда лири годишно и една мека, приятна сутрин, към края на октомври, Ферърс и Малтрейвърс се намериха на половината път за Дувър.

— Колко се радвам, че излизам от Англия! — каза Ферърс. — Тя е чудесна страна за богатите, но тук осемстотин лири годишно, без професия, освен тази на удоволствията, отиват на вятъра — в странство е друго.

— Мисля, че съм чувал от Кливлънд, че ти ще бъдеш богат някой ден.

— О, да, имам това, което се нарича очаквания! Трябва да знаеш, че съм от добър и богат род. Сегашният лорд Саксингъм, по-рано носещ името Франк Лейсълс, и баща ми, господин Ферърс, са били първи братовчеди. Двама-трима роднини измряха и франк Лейсълс стана лорд; именията не преминаха към законния наследник; той беше беден и се ожени за богата наследница. Жена му умря; имотът беше прехвърлен на единственото й дете, най-хубавото малко момиче, което някога сте видели. Хубава Флорънс, често желая да те виждам! Почти всичкото й богатство ще бъде на нейно разположение, когато тя стане пълнолетна. Баща ми, по-малко щастлив и по-малко умен от братовчеда си, намерил за по-добре да се ожени за някоя си Темпълтън. Клонът Саксингъм от семейството учтиво отхвърлил познанството с нея. Майка ми имаше един брат, умен, старателен в това, което са нарича „работа“ — той стана богат, баща ми и майка ми умряха, но нищо не се подобри от това. Аз станах пълнолетен и струвах (аз обичам това изразяване) нито повече, нито по-малко от тези често цитирани осемстотин лири годишно. Богатият ми чичо е женен, но няма деца. Аз съм, следователно, предполагаемият наследник — но той е един светец, затворен, макар и претенциозен. Кавгата между чичо Темпълтън и Саксингъмците още продължава. Темпълтън се сърди, ако се срещам със Саксингъмците — и Саксингъмците — по никой начин не са така сигурни, че аз ще бъда наследника на Темпълтън и се съмняват, че ще поискам някой ден от лорда високо място. Ти знаеш, че лорд Саксингъм е в администрацията. По един или по друг начин имам едно двузначещо място в Лондонското общество, което не обичам: от една страна имам аристократично родство, към каквото парвенютата винаги са любезно наклонни — от друга страна съм един полузависим младеж, от когото благородните роднини учтиво се срамуват. Някой ден, когато се уморя от пътешествия и леност, ще се завърна и ще се боря с тези малки мъчнотии, ще спечеля на моя страна методичния си чичо и ще сграбча здраво благородния си братовчед. Но сега съм способен за нещо по-хубаво, отколкото да изляза така в света на висшето общество. Сухите трески, не зеленото дърво, са които дават пламъка! Колко бавно кара този човек! Хайде, господине! Бързай! Ще имаш по половин шилинг на километър. Дай ми кесията си, Малтрейвърс: аз мога да бъда касиера, тъй като съм по-възрастен и по-умен, ние можем да уравним сметките в края на пътуването. Какво хубаво момиче!…

Част II

I

Ослепителен бал се вихреше в австрийското посолство. Тълпа от онези безделници, които и като млади и като стари се приспособяват към царстващата красавица, се беше събрала около мадам Вентадур. Общо казано, имаше повече каприз отколкото вкус в избора на най-ярката красавица. Един истински мъж винаги сам избира жената, на която би могъл да даде златната ябълка, но, разбира се, и той обикновено започва най-после да обожава избраната „от всички“ и преминава с невъобразима бързина от възмутен скептицизъм към суеверно уважение, фактически хиляди други неща, освен симетрията на чертите, вземат участие в обявяването красавицата на деня… тактичност в обществото, очарование на маниерите — един безименен и силен блясък. Там, където светът вижда грацията, там прокламира Венера. Малцина достигат видна знаменитост за каквото и да е, без някои случайни и независещи от тях обстоятелства, които нямат нищо общо с това, „което се проучва“. Някои качества или обстоятелства им придават мистериозно очарование. Еди-кой си действително ли е такъв гений? Еди-коя си действително ли е такава красавица? — питате недоверчиво. А, да — е отговорът. Знаете ли всичко за него или за нея? Не, разбира се, но се увличате и решавате, че идолът ви интересува от само себе си и, следователно, неговото уж видимо и популярно качество бива обожавано.

По това време мадам Дьо Вентадур беше красавицата на Неапол и при все че около петдесет от жените, които се намираха в същия салон, бяха по-хубави от нея, никой не смееше да каже това. Дори жените признаваха нейното превъзходство — понеже тя се обличаше най-изящно и по последна френска мода. Жените никога не признават, че едно лице, което носи недобре изглеждаща шапка, е красиво, нито пък признават, че е грозно, което и да е грозно лице, ако носи безупречна шапка. Мадам Дьо Вентадур притежаваше магия, която беше резултат на интуитивно високо възпитание, изтънчено по навик до крайност. Тя и се движеше като grande dame, като че ли самата природа бе решила да бъде такава. Нейният произход беше от най-известните семейства във Франция; на шестнадесетгодишна възраст се беше омъжила за един от също такъв род, но стар, грозен и обичащ да блести мъж. Той беше по-скоро една карикатура, отколкото наследство на великото френско благородничество, сега почти изчезнало. Но нейната добродетел беше безупречна — някои казваха от гордост, други — от студенина. Тя беше с остър и салонен ум — жив, макар и подчинен; понеже френското й високо възпитание се различаваше твърде много от летаргичната и резервирана невъзмутимост на англичаните. Всички мълчаливи хора изглежда се приемат за елегантни.

Един прислужник се оженил за богата дама, ужасявал се от подигравките на гостите, които новото му положение събирало около масата и един свещеник от Оксфорд му дал следния малък съвет: „Облечи черни дрехи и си въздържай езика!“ Прислужникът възприел този съвет и винаги бил считан за един от най-добрите джентълмени в страната, но разговорът определя критерия за истинската деликатност и изтънчената грация, които са мярката за морала в един дворец. Мадам Дьо Вентадур бе малко отдалечена от танцуващите с мълчаливото английско конте лорд Тонтън, изящно облечено и гордо изправено зад стола, а сантименталният барон фон Шомберг, покрит с ордени, с бакенбарди, вчесан по последна мода, въздишаше от лявата й страна; френският пълномощен министър, нежен, красноречив и остроумен седеше вдясно от нея; а наоколо, от всички страни, се притискаха, покланяха се и правеха комплименти, дипломатически секретари и италиански принцове, банката на които бе на комарджийската маса, имотите им — в техните художествени галерии — те продаваха по някоя картина, когато картите им изневеряваха. Очарователната Дьо Вентадур! Тя беше привлекателна за всички! Усмивка за мълчаливите, шеговитост за веселите, политика за французите, поезия за германците.

Тя изглеждаше така, както би могла да изглежда най-добре. Черното и кадифено облекло и грациозната й шапка с княжески пера бяха в контраст с белотата на ръцете и шията й. Поради хубавите й очи, кожата, богатият цвят на изражението, розовите устни и малките, като от слонова кост зъби — никой не би бил такъв студен, внимателен критик, за да забележи, че брадичката е прекалено изострена, устата — извънредно широка. А носът, — тъй красив фронтално, беше далеч от съвършенството в профил.

— Моля, беше ли Валери дьо Вентадур в Страда Нуова днес? — попита германецът с такава нежност в гласа си, като че ли се кълнеше във вечна любов.

— Как може по друг начин да прекараме времето си преди обяд ние, жените? — отговори Валери дьо Вентадур. — Нашият живот е едно безцелно преминаване от люлката до гроба. И времето ни след обяд е посветено на нашата кариера. Една разходка и една тълпа — това е всичко. Ние виждаме света само от една леко открита кола.

— Този е най-приятният начин да бъде гледан — каза сухо французинът.

— Съмнявам се, безделието изморява най-много.

— Ще ми направите ли честта да танцувате с мен? — каза високият английски лорд, който си мислеше, че Валери дьо Вентадур, би предпочела да танцува, отколкото да седи на едно място.

Французинът се усмихна.

— Лорд Тонтън потвърждава вашите разбирания — каза пълномощният министър.

Лорд Тонтън се усмихна, защото всички се усмихнаха, и загрижен, очакваше отговора.

— Не… аз рядко танцувам. Коя е онази тъй красива жена?… Какви хубави черти имат англичанките! А кой е онзи господин… — продължи Валери дьо Вентадур, без да дочака отговор на първия си въпрос. — Младият, искам да кажа… който се обляга до вратата?

— Онзи, с черните мустаци ли? — каза лорд Тонтън. — Той е мой братовчед.

— О не, не полковник Белфилд; аз го познавам… колко е любезен той! Не! Господинът, за когото питам, е без мустаци.

— А, да, високият англичанин със светлите очи и високото чело — каза френският министър. — Той току–що е пристигнал от Ориента, мисля.

— Това е едно поразително изражение на лицето — каза Валери дьо Вентадур, — има нещо рицарско в обръщането на главата. Без съмнение, лорд Тонтън, той е благородник.

— Той е това, което вие наричате благородник — отговори лорд Тонтън, — тоест, това, което ние наричаме джентълмен — казва се Малтрейвърс… Господин Малтрейвърс. Скоро навърши пълнолетието си и има, вярвам, доста добро състояние.

— Господин Малтрейвърс, само господин! — отговори Валери дьо Вентадур.

— Защо — каза френският министър, — вие знаете, че английските благородници не се нуждаят от титли, за да се различават от другите.

— Зная това, но той има вид на нещо повече от един обикновен благородник. Има нещо крайно интересно в погледа му, но това не е, трябва да призная, вследствие приетия чин. Може би той би изглеждал същия, роден на село.

— Вие не го считате за красив? — попита лорд Тонтън почти сърдито (понеже беше от красивите хора, а красивите хора понякога са завистливи).

— Красив! Не съм казала това — отговори Валери дьо Вентадур. — Той има по-скоро хубава глава, отколкото красиво лице. Умен ли е? Любопитно ми е да зная. Но всички вие, англичаните, лорде, сте много образовани.

— Да, високо образовани, не повърхностни — отговори лорд Тонтън.

— Ще ми позволи ли Валери дьо Вентадур да й представя един съотечественик? — попита английският министър, който се приближи до господин Малтрейвърс.

Валери дьо Вентадур направи половин усмивка и видимо се изчерви, когато видя гордото и изразително лице очарователно приведено към нея.

Запознанството беше направено — размениха се няколко незначителни думи. Френският министър стана и се оттегли настрана с английския. Малтрейвърс зае опразнения стол.

— Отдавна ли сте в чужбина? — попита Валери дьо Вентадур.

— От четири години — достатъчно дълго, за да се завърна вече в Англия.

— Бил сте в Ориента… завиждам ви. Гърция, Египет… — всичко свързано с тях. Пътувал сте в миналото, избягал сте подобно на мадам д’Епиней, която е искала да се махне от цивилизацията и да се скрие в романтичното.

— При все това мадам д’Епиней е прекарала живота си в писане на книги на теми, извлечени от една твърде модерна цивилизация — рече Малтрейвърс, като се усмихна.

— Значи, познавате мемоарите й — Валери дьо Вентадур се изчерви леко. — При успеха на по-възбудителната литература са имали време за второстепенни описания от миналите векове…

— Не са ли тези второстепенни описания често най-очарователните? — каза Малтрейвърс. — Мемоарите на мадам д’Епиней са от подобен характер. Тя не беше добродетелна жена, но чувстваше добродетелта и я обичаше. Не беше гениална жена, но тръпнеше от всички влияния на гениите. Някои хора като че ли са родени с темперамента и вкусовете на гения, но без неговата творческа сила. Имат неговото чувство, но нещо им липсва в интелекта. Те чувстват силно, при все че се изразяват слабо. Тези хора реагират често с неописуем патос — и френските мемоари от миналия век изобилстват с подобни примери. Това е интересно — тази борба на чувствителните умове против летаргията на едно блестящо, но глупаво общество.

Къде беше германският барон? Флиртуваше в другия край на залата. А английският лорд? Той говореше на контетата край вратата. А по-долу стоящите от тях? Те танцуваха, шепнеха, флиртуваха, наливаха си уиски или шампанско. Валери дьо Вентадур беше сама с младия чужденец сред тълпа, която говореше за чувства, и с погледите си издаваше чувства.

Докато разговаряха така, Малтрейвърс се сепна изведнъж, чул близо зад себе си остър глас на френски:

— Е, е! Подозирам нещо, да, подозирам нещо.

Валери дьо Вентадур погледна наоколо с усмивка и каза:

— Това е съпругът ми. Ще ви представя.

Малтрейвърс стана и се поклони на дребен, слаб човек, много добре облечен, с грамадни очила върху дълъг, остър нос.

— Извънредно ми е приятно да се запозная с вас, господине! — каза Дьо Вентадур. — Отдавна ли сте в Неапол?… Времето е хубаво… но няма да трае задълго… Никакви новини за вашия парламент… ще бъде разтурен скоро! Не е хубава операта в Лондон тази година… е?

Този бърз монолог беше изговорен с подходящи жестове. Всяко ново изречение господин Дьо Вентадур започваше с особен поклон, и след като дойде заключението, потвърждаващо неговото неверие и остроумие, той направи тайнствен знак с показалеца си, като го повдигна нагоре успоредно с носа си, в същото време церемонията беше съпроводена с три конвулсивни потрепервания, които изглежда го разклатиха изцяло.

Малтрейвърс гледаше с нямо удивление съпруга на грациозното до него създание и господин Дьо Вентадур, който беше казал толкова, колкото считаше за необходимо, насочи красноречието си към изразяване на удоволствието, което щеше да му бъде доставено — да види господин Малтрейвърс в хотела му. След това, като се обърна към съпругата си, започна да я уверява, че е много късно и че е прилично да си отидат. Малтрейвърс се изплъзна и, когато стигна до вратата, беше хванат от стария си приятел Лъмли Ферърс, който каза:

— Ела, драги, чакам те цял половин час. Хайде. Умирам за сън. Може би имаш намерение да вечеряш? Има хора, които не искат да знаят за чувствата на другите.

— Не, Ферърс, на твое разположение съм — младежът слезе по стълбите и тръгна към хотела.

Когато стигнаха широкия и открит площад, на който се намираше хотелът, с приятното море пред тях, сияещо в обятията на извиващия се бряг, Малтрейвърс, който досега слушаше мълчаливо сладките приказки на приятеля си, спря изведнъж и каза:

— Погледни морето, Ферърс… Каква гледка, какъв приятен въздух! Какъв мек месец! Представи си старите гръцки авантюристи, които първи са колонизирали това божествено място — най-чудесното място на света — гледали са над тези вълни и може би са преставали да линеят повече за Гърция.

— Не мога да си представя нищо подобно — каза Ферърс. — И бъди сигурен, че господата, за които говориш в този час през нощта, освен ако не са се намирали на някоя пиратска екскурзия — понеже обикновено гръцките колонисти са били проклети разбойници — са били дълбоко заспали в леглата си.

— Писал ли си някога поезия, Ферърс?

— Сигурно, всички умни хора поне веднъж през живота си са писали поезия. Това е наша болест.

— А чувствал ли си някога поезията?

— Да съм чувствал ли?

— Да. Ако си поставял месечината в стихове, чувствал ли си я преди това да свети в сърцето ти?

— Драги ми Малтрейвърс, по-добре ще бъде да си вървим.

— Не, ще остана навън.

— Не бъди неблагоразумен.

— Когато луната свети, не може да съществува неблагоразумие.

— Какво? Ние, които сме се изкачвали на пирамидите, преплували сме Нил, видели сме магиите в Кайро, били сме почти убити в Истанбул! Ние, които сме преживели толкова много приключения, видели сме толкова много сцени и случки за четири години — ние ли трябва да се възхищаваме и да въздишаме по месечината като самотно чираче на някой кораб? Глупости, казвам. Преживели сме извънредно много и не е нужно да се отдаваме на чувствата си.

— Може би си прав, Ферърс — Малтрейвърс се усмихна. — Но аз още мога да се наслаждавам на една красива нощ.

Ферърс безспорно беше прав в теорията си за това, че ние, след като сме изпитали действителни приключения, ставаме по-малко болезнени и чувствителни. Животът е сън, който сънуваме най-вече в началото и в края — средата ни поглъща извънредно сигурно и не остава време за сънища. Но при все това, както казва Малтрейвърс, ние можем да се наслаждаваме на една хубава нощ, особено край бреговете на Неапол.

Малтрейвърс започна да се разхожда насам-нататък, размишлявайки известно време. Сърцето му беше смекчено — стари спомени преминаваха през паметта му. Но нежните черни очи на Валери дьо Вентадур блестяха през всяка сянка на миналото. Възхитително опиянение, сякаш вече беше любов, а всъщност все още въображение.

II

Малтрейвърс посещаваше често къщата на Валери дьо Вентадур. Тя беше отворена два пъти през седмицата за всекиго и три пъти седмично за приятели. Малтрейвърс стана скоро един от приятелите. Оказа се, че Валери дьо Вентадур е била в Англия през детството си, тъй като нейните родители били емигранти. Тя говореше английски добре и леко, и от това Малтрейвърс беше доволен. Защото, при все че знаеше добре френски, той беше от онези хора, които са по-суетни спрямо ума, отколкото спрямо външността на човека, и не беше склонен да изразява най-хубавите си мисли на чужд език. Ние не обръщаме внимание на акцента или на диалекта, когато говорим за незначителни неща. Но когато изразяваме някаква своя поезия, внимаваме да не сгрешим с тях.

Такъв беше именно случаят с Малтрейвърс. Понеже той, освен че беше някак си узрял като горд и претенциозен мъж, притежаваше естествена обич към Приличното. Тази му обич неволно се забелязваше в разговорите на дребни теми. Тя именно бе естественият родител и на неговия Добър Вкус. И действително, вследствие на това, Ърнест не обръщаше внимание на тези дребни неща, с които обикновено младежите се гордеят. Една по навик войнишка чистота на облеклото и една любов към реда и симетрията заместваха в него вниманието към облекло и украшения.

Малтрейвърс никога не беше помислял дали е красив или не и, както мнозинството, познаващо нежния пол, знаеше, че красотата участва малко в ангажирането на женската любов. Видът, маниерите, тонът, разговорът, това, което възбужда интереса и от което можем да се гордеем, са качествата на човека, който бива обичан.

Да се върнем от това отклонение. Малтрейвърс беше доволен, че можеше да говори на своя език с Валери дьо Вентадур. И разговорът между тях обикновено започваше на френски и завършваше на английски. Валери дьо Вентадур беше красноречива, какъвто беше и Малтрейвърс. При все това една по-пълна противоположност в техните възгледи и особености в разговорите едва би могла да се забележи.

Валери дьо Вентадур гледаше на всичко като светска жена. Беше блестяща, мислеща и изпълнена с изтънчени и нежни чувства, но всичко това вземаше светска форма. Беше възпитана под влиянието на обществото, и умът й издаваше нейното образование. Едновременно остроумна и меланхолична, както често се случва с жени като нея, тя беше ученичка повече на скептицизма, отколкото на весело отношение към света. В живота, който водеше, нито сърцето, нито умът й се ангажираха — те се възбуждаха, но не оставаха доволни и не вземаха участие. Тя чувстваше твърде осезателно празнотата на големия свят и имаше лошо мнение за човешката природа, фактически беше жена на френските мемоари, една от онези очарователни и одухотворени Асперзии, които ни заинтересуват поради своята изтънченост, такт, грация и великолепно съвършенство, и които са освободени от повърхностното и лекото, отчасти поради едно изчерпателно познаване на социалната среда, в която се движат, и отчасти поради едно полуприкрито и покъртително незадоволство от дреболиите, върху които талантите и чувствата им се изхабяват. Такива са жените, които след една младост, прекарана в погрешни удоволствия, често свършват на стари години с погрешна привързаност. Те са класа, особена за тези съсловия и страни, в които грее и тъмнее веселото и нещастно съществувание на една бездомна жена.

Животът на Валери дьо Вентадур беше от вид, какъвто Малтрейвърс не беше виждал досега, и той беше може би също интересен в този смисъл за французойката. Двамата се възхищаваха от взаимното си общуване, въпреки че не можеха никога да се разберат.

Валери дьо Вентадур често яздеше, а Малтрейвърс обикновено я придружаваше. И какви прекрасни изгледи виждаха те по време на ежедневните си екскурзии!

Малтрейвърс беше очарователен учен. Натрупаните съчинения на безсмъртните бяха тъй близки за него, както матерния му език. Поезията, философията, начинът на мислене и обичаите на грациозните гърци и отдадените на лукс римляни бяха част от знанията му, които съвпадаха с неговите понятия и начин на мислене. Той беше наситил интелекта си с богатствата на миналото и златни семена падаха от класическите произведения в съзнанието му. Знанието за Мъртвите, често тъй безполезно, притежава едно неизказуемо очарование за местата, където те са живеели. За въодушевената и любопитна французойка Ърнест Малтрейвърс беше отличен водач! С какво усърдие тя слушаше разказите му за един живот, много по-елегантен от парижкия! За една цивилизация, каквато светът никога няма да повтори — толкова по-добре, защото тя беше гнила в зародиша си, макар и най-величествена наглед. „Тези студени имена и несъществуващи сенки в историята“, върху които Валери дьо Вентадур беше навикнала да се прозява, получаваха живот при красноречието на Малтрейвърс. Те се затопляха и се раздвижваха, пируваха и се любеха, биваха умни и глупави, весели и тъжни, сякаш живи. От друга страна Малтрейвърс научаваше хиляди нови тайни за съществуващия свят от устата на изтънчената и наблюдателна Валери. Каква нова стъпка във философията на живота прави един гениален младеж, когато за пръв път сравнява теориите и опита си с интелекта на една умна светска жена! Може би това не го издига, но го осветлява много и пречиства. Какви безбройни дребни, макар и важни тайни от човешкия характер и от практическата мъдрост научава той несъзнателно от такъв приятел! Нашето образование нямаше да бъде съвършено без това.

— И така, вие мислите, че тези величествени римляни не са приличали на нас? — попита Валери един ден, когато гледаха към същата земя и море, над които бяха блуждаели очите на сладострастния, но августейши император Лукул.

— Един поглед върху последните дни на всяка република би ни дал общо понятие за нашите дни. Тяхната система се крепи от една особена аристокрация под надвисващия призрак на монархията. Една аристокрация, прославяна и развълнувана, но поддържаща амбиции и интелект, черпейки сили всъщност от стойностите на автократорския ред. Едно грамадно различие между богати и бедни, едно благородство, потънало в разкош. Богато, култивирано, макар и рядко елегантно и изискано. Един народ с могъщи стремежи за по-съвършена свобода, но винаги изложен в критично време на влияние и подчинение на едно дълбоко закоравяло почитание към самата аристокрация, против която се е борил и бори. Един готов отвор през всичките стени на обичаи и привилегии за всякакви таланти и амбиции. Но тъй силно и всеобщо са били почитани богатствата, че и най-добрата душа е ставала почти несъзнателно скъперническа, лакома и корумпирана. И този, който е успявал да се издигне от народа, не се е поколебавал да се обогати от злоупотребите, против които тъй силно преди това е роптаел. Човекът, който би бил готов да умре за отечеството си, не би могъл да въздържи ръцете си да не бръкне в джобовете му. Касий, упоритият и мислещ патриот, с желязно сърце, както си спомняте, имаше своята слава. И въпреки това какъв удар за всичките надежди и мечти за едно общество бе свалянето на свободната партия след смъртта на Цезар! Какви поколения от свободни хора паднаха във Филипи! Рим, разклатен до основи, най-после замени великодушния Юлий с лицемерния Август, който смачка колосалните патриции, за да отвори път на джуджетата на един дворец и излъга един народ със сянката на свободата. Един народ без конституционна свобода, уморен от ужасната въртележка — гибелната борба между аристократическите и демократическите принципи. Един народ против един деспот, борба, неизискваща пророк. Проклетото робство е държало бедни и богати в постоянна борба. И без да има печат, който да обуздава страстите и отбелязва ежедневните схватки. Самата сатира на Хораций е огледало на нашите глупости! Но има нещо, което ще различава винаги древния свят от модерния.

— Какво е то?

— Древните не познаваха тази нежност на чувствата, която характеризира потомците на готите — каза Малтрейвърс и гласът му леко потрепери. — Те отдаваха като монопол на чувствата това, което би трябвало да има еднакво отношение към разума и въображението. Тяхната любов бе приличала на красива и игрива пеперуда, но не на пеперудата, която е символът на душата.

Валери въздъхна. Погледна смирено към лицето на младия философ. Но неговия поглед беше отклонен настрани.

— Може би — каза тя след кратко мълчание, — ние ще прекараме един по-щастлив живот без любов. И в нашата модерна социална система — продължи тя, замислена и говореща искрено, — въпреки че това е рядко заключение, до което една жена би достигнала, аз мисля, че ние сме дали на любовта едно твърде голямо надмощие над другите прояви на живот. Като деца нас ни учат да сънуваме за нея. В младежката ни възраст нашите книги, разговорите ни и игрите ни са изпълнени с нея. Възпитани сме да я считаме за съществена част от живота. И въпреки това, щом се срещнем с действителността, щом се отдадем на това втълпено и подбудено желание, деветдесет на сто виждаме, че сме нещастни и съсипани.

— А говори ли Валери дьо Вентадур от опит? — попита Малтрейвърс, гледайки внимателно променящото се изражение по лицето на своята приятелка.

— Не. И бих желала, никога да не бъде така! — каза Валери енергично.

Устните на Ърнест се извиха малко, тъй като неговата гордост бе докосната.

— Аз бих се отказал от много сънища за бъдещето — каза той, — ако чуя Валери дьо Вентадур да се откаже от този възглед.

— Ние сме отишли много напред от приятелите си, господин Малтрейвърс — каза Валери студено и дръпна юздите на коня си — А, господин Ферърс — продължи тя, когато Лъмли и красивият германски барон се присъединиха към нея, — вие сте извънредно галантен, виждам, че правите голям комплимент на моята езда, когато искате да повярвам, че не можете да яздите като мен. Господин Малтрейвърс не е тъй учтив.

— Не — отвърна Ферърс, който рядко оставаше някой комплимент без задоволителна отплата, — не, вие и Малтрейвърс, изглежда, се бяхте изгубили между старите римляни и нашият приятел, баронът, се възползва от този случай да ми разкаже за дамите, които са го обожавали.

— А, господин Ферърс, колко сте лош! — каза Шомберг объркано.

— Лош! Аз не говоря от завист. Слава Богу аз никога не съм бил обожаван. Какво отегчително нещо трябва да е това — обожанието.

— Поздравявам ви за симпатиите между вас и Ферърс — прошепна Малтрейвърс на Валери.

Валери се изсмя, но през останалото време от екскурзията тя беше замислена и разсеяна и за няколко дни тяхната езда беше преустановена. Валери дьо Вентадур не се чувстваше добре.

III

Малтрейвърс не беше така добър, както по времето, когато напусна Англия. Той беше живял в страни, където общественото мнение не се оказваше нито силно чрез влиянието си, нито строго в правилата си, а това не прави никого по-добър. Нещо повече, хвърлен в бурния живот, с разгорещени страсти и с интелектуално превъзходство той беше въвличан от първите в много грешки, от последствията на които второто го беше избавяло; необходимостта да бъде строг към света — да се противопоставя днес на измамата, а утре на насилието — беше закоравила повърхността на сърцето му, макар че в дъното изворите бяха още пресни и живи. Той беше загубил много от рицарското си почитание към жените, които беше започнал да приема по-скоро като играчки, отколкото като идоли. Той разбра също, че техните чувства са често по-малко дълбоки, отколкото изглеждат, и че те се влюбват и разлюбват без да разбиват сърцата си. Последните няколко години също бяха прекарани без високи стремления или определени цели. Малтрейвърс беше живял върху капитала на своите способности и чувства, с един опустошителен и спекулиращ дух. Непростено е за един умен и буен човек да няма някаква възвишена цел в живота си.

Ето защо, ние едва ли можем да се учудваме затова, че Малтрейвърс беше започнал да търси развлечения и цели, без много да мисли за вредата или ползата, които те биха причинили на другите или на него. Беше станал по-малко възвишен и повече егоист.

За срещите си с Валери дьо Вентадур не си беше съставил някакъв план. Той се заинтересува и се възбуди и маниерите на Валери, които днес го ласкаеха, а утре го дразнеха, засилиха гордостта и суетността на въображението му, въпреки че господин Дьо Вентадур, един вятърничав и порочен французин, изглеждаше напълно безразличен към това, което съпругата му беше избрала да върши и за обществото, в което Валери живееше, почти всяка дама си имаше своя кавалер; при все това Малтрейвърс би се сепнал, ако някой го обвинеше в предварително замислени намерения по отношение на нейните чувства. Но той живееше със света. И светът го движеше, тъй както почти винаги движи всекиго. При все това, понякога, той чувстваше, че не изпълнява правилно своето предназначение и дълг; и, когато се измъкваше от блестящото убежище на едно недостойно и безсърдечно удоволствие, той винаги биваше спохождан от стария си свойствен копнеж по Красивото, Добродетелното и Великото. Обаче адът е оправдаван с добри намерения и така, между другото, Ърнест Малтрейвърс отдаваше присъствието си на възхитителната Валери дьо Вентадур.

Една вечер, Малтрейвърс, Ферърс, френският министър, една красива италианска принцеса, образуваха компания у Валери. Започна се разговор за историята на един скандал с англичани, нещо тъй често случващо се на континента.

— Вярно ли е, господине — каза важно френският министър на Лъмли, — че вашите сънародници са много по-неморални от другите хора? Това е много чудно, във всеки град, в който отида, винаги научавам по някоя история, в която героите са англичани. Не чувам нищо за скандал с французи, нищо за такъв с италианци — винаги с англичани.

— Защото ние се ужасяваме от подобни работи и правим шум около тях, докато на вас те не ви правят впечатление.

— Предполагам, че е така — каза французинът с превзета сериозност. — Ако излъжем в игра или флиртуваме с някоя хубава дама, ние вършим това елегантно, и съседите ни считат, че не трябва да раздвижат земята и небето заради станалото; те може да промушат тялото ни, но не отиват на съд с нас. А вие считате, че всичко това може да се отнася и до обществото, да се разисква и говори върху това, да се разказва на целия свят.

— Аз обичам системата, която не може без скандали — каза Валери дьо Вентадур внезапно, — каквото искате, кажете политиката на страха прави мнозина от нас добродетелни. Грехът може да не бъде отвратителен, ако не се стряскаме от последствията, дори от изгледите за тях.

— Е, е — изръмжа господин дьо Вентадур, влизайки бързо в стаята. — Как сте? Възхитен съм, че ви виждам. Е, е! Господин Ферърс, как сте? Ще се реванширам ли с вас на ecarte? Подозирам, че тази вечер имам щастие. Е, е…

— Ecarte! Добре, с удоволствие — каза Ферърс.

Разговорът беше прекъснат за момент. Малката група се събра около масата — всички, освен Валери и Малтрейвърс. Столовете, които бяха опразнени между тях ги отделяха, но при все това, те бяха близо един до друг и се почувстваха малко объркани, когато видяха, че са сами.

— Никога ли не играете? — попита Валери дьо Вентадур след кратко мълчание.

— Играл съм — каза Малтрейвърс, — и познавам това изкушение. Но не искам да играя сега. Обичам вълнението, но съм бил унижаван до много ниска степен: това е едно морално пиянство, което е по-лошо от физическото! Впрочем, какво ли вече не е морално пиянство!

— Вие говорите разгорещено.

— Защото се вълнувам. Веднъж спечелих от един човек, когото почитах. Той беше беден. Неговата агония беше един ужасен урок за мен. Аз си отидох у дома и се ужасих при мисълта, че съм изпитал такова удоволствие от болката на друг. От тази нощ нататък никога не съм играл.

— Тъй млад и толкова изпатил… — каза Валери с удивление и почитание. — Вие сте чуден човек. Други биха били излекувани със загуби, вие — с печалба. Много хубаво нещо е да имате принципи на вашата възраст, господин Малтрейвърс.

— Страхувам се, че това е по-скоро гордост, отколкото принцип — каза Малтрейвърс. — Грешката понякога е приятна, но няма друго терзание, приличащо на завладялото ни подир грешката, от която се срамуваме. Не мога да се помиря с това — да се червя от себе си.

— А! — измърмори Валери. — Това е отзвукът на собственото ми сърце! — Тя стана и отиде до прозореца.

Малтрейвърс се поколеба за момент и я последва. Може би помисли, че това означава покана.

Пред тях се простираше тихата улица, слабо осветена; виждаха се няколко звезди, борещи се да надникнат през необикновено облачното небе. Шумящият океан едва–едва се забелязваше. Валери се облегна на стената и пердетата на прозорците я закриха от всички гости, освен от Малтрейвърс. Между нея и него имаше голяма мраморна ваза, пълна с цветя. Красивото лице на Валери изглеждаше бледо, нежно и замислено. Малтрейвърс никога до този миг не се беше влюбвал тъй много както в красивата французойка.

— Но, Валери дьо Вентадур! — каза той нежно — Има една грешка, която няма да ми струва срам.

— Наистина ли! — каза Валери с непресторено сепване, тъй като не знаеше, че той беше тъй близо до нея. Докато говореше, тя започна да къса от цветята (това е едно обикновено лукавство при жените), които се намираха във вазата между нея и Ърнест. Тази малка, нежна, почти прозрачна ръка! Малтрейвърс погледна към ръката, после към лицето й, после пак към ръката. Сцената пред очите му започна да тъмнее и неволно, сякаш по силата на неудържим импулс, в следващия момент тази ръка беше в неговата.

— Извинете ме… извинете ме… — каза той колебливо, — но тази грешка е вследствие на чувствата, които изпитвам към вас.

Валери повдигна към него големите си блестящи очи, без да отговори.

Малтрейвърс продължи:

— Мъмрете ме, присмивайте ми се, мразете ме, ако искате. Валери, аз ви обичам!

Валери изтегли настрана ръката си и продължи да мълчи.

— Говорете — рече Ърнест, като се наведе напред. — Само една дума, моля ви!

Той престана да говори, но пак никакъв отговор. Вслуша се, без да диша и я чу да хълца. Да, тази горда, умна, високомерно светска жена в този момент беше тъй слаба, както най-простото момиче, което някога е изслушвало някой любим. Но колко различни бяха чувствата, които я правеха слаба! Какви нежни и какви корави чувства бяха смесени заедно!

— Господин Малтрейвърс — каза тя, съвземайки гласа си, който звучеше глухо, но неестествено твърдо и ясно, — заровете са хвърлени и аз съм изгубила завинаги приятеля, за щастието на когото не мога да живея, но за благоденствието на когото бих умряла. Аз би трябвало да предвидя това, но съм била сляпа. Нищо повече… нищо повече. Елате да ме видите утре, сега ме оставете!

— Но, Валери…

— Ърнест Малтрейвърс — каза тя, поставяйки леко ръката си върху неговата, — няма друго терзание като това от една грешка, от която се срамуваме!

Преди той да може да отговори на този цитат от неговия собствен афоризъм, Валери се беше измъкнала и беше вече седнала до масата за игра на карти близо до италианската принцеса.

Малтрейвърс също се присъедини към групата. Той фиксира погледа си върху Валери дьо Вентадур, но изражението на лицето й беше спокойно. Нито една следа не можеше да се различи. Гласът й, усмивката й, очарователните й салонни маниери бяха същите, като онези, когато я беше видял за пръв път.

„Ах, тези жени — какви лицемерки са“, измърмори на себе си Малтрейвърс и устните му се свиха в злобна усмивка. Малтрейвърс не разбра жената, която се осмеляваше да мрази.

Той скоро напусна двореца и се запъти към хотела. Докато още размишляваше в приемната си, беше посетен от Ферърс. Ферърс вече не упражняваше никакво влияние върху Малтрейвърс. Момчето беше станало мъж в упражняването на разсъдъка си. И Малтрейвърс сега чувстваше спокойното съзнание за своята превъзхождаща личност. Не можеше да довери на Ферърс това, което се беше случило между него и Валери. Лъмли беше твърде коравосърдечен, за да му бъдат доверявани неща, засягащи сърцето, фактически, при весело разположение и сред маловажни приключения, Ферърс биваше очарователен. Но при тъжно настроение или в момент на дълбоки чувства, Ферърс не беше способен да се притече на помощ или дори само да се окаже искрен съчувстващ приятел.

— Ти си мрачен тази вечер, драги — каза Лъмли, прозявайки се. — Предполагам, че искаш да си легнеш. Някои хора са тъй зле възпитани, дотолкова са егоисти, че никога не мислят за приятелите си. Никой не ме пита какво спечелих на ecarte. Не закъснявай утре сутринта; мразя да закусвам сам. Никога не ставам по-късно от девет часа. Мразя егоистите и хората с лоши маниери. Лека нощ.

Като каза това, Ферърс тръгна към стаята си. Докато се събличаше бавно там, той разсъждаваше така:

„Мисля, че не се разбираме вече с този човек! Може би самият аз съм малко уморен от този начин на живот. Това не е правилно. Ще стана амбициозен постепенно. Но мисля, че няма да е добре да не се възползваме, колкото е възможно повече, от младостта. Обаче на тридесет и четири или тридесет и пет години е добре да се помисли и за времето, когато ще бъдем на петдесет!“

IV

„Да я видя днес… Ще я видя ли?“ — помисли си Малтрейвърс, когато стана на следващия ден след една почти безсънна нощ. Преди да беше изпълнил нетърпеливите покани на Ферърс, който три пъти вече беше изпращал да съобщи, че никога не принуждава хората да го чакат, той посрещна слугата, който носеше току-що пристигнал пакет от Англия. Писмата от управителите на имотите и от банкерите скоро бяха прехвърлени. И Малтрейвърс остави за най-накрая писмото от Кливлънд. След няколко сухи подробности относно имотите, които Малтрейвърс наследяваше, и някои дребни коментари върху дребни забележки по последното писмо на Ърнест, Кливлънд продължаваше:

„Признавам, драги ми Ърнест, че копнея да те поздравя с добре дошъл обратно в Англия. Ти си бил достатъчно дълго в чужбина, за да видиш доста страни. Недей остава много дълго, за да ги предпочиташ пред собствената. Ти си в Неапол и аз се страхувам за теб. Познавам добре този възхитителен, омайващ, празничен италиански живот, тъй приятен за хората на науката и поезията, тъй приятен и за младите! Но, Ърнест, не чувстваш ли вече как всъщност той започва да те нервира? Луксът ни прави неспособни за сериозни стремежи! Драги ми Ърнест, аз те познавам добре. Ти не си създаден да потънеш в Италия в един кабинет, пълен с картини. Още по-малко си създаден да служиш лениво на някоя красива италианка: и въпреки това съм познавал хора, тъй умни като теб, които тази омагьосваща Италия е направлявала в едното или другото направление. Не си губи времето с илюзията, че имаш изобилие от време пред себе си. Ти нямаш подобно нещо. На твоята възраст и с твоето богатство (бих желал да не бъдеш тъй богат!) едната година, прекарана като празник, се превръща в обичай да се прекара така и следващата година. В Англия, за да бъдеш полезен и известен човек, трябва да се трудиш. Самият труд е приятен, ако го започнеш отрано. Ние сме кораво, мъжествено племе и нашата сцена е най-възбуждащата в Европа за една честна и способна амбиция. Може би ще ми кажеш, че не си амбициозен сега. Твърде е възможно. Но ти ще бъдеш амбициозен и повярвай ми, няма по-нещастен от онзи, който е амбициозен, но със суетни амбиции. Който има желанието за слава, но е изгубил силата да я достигне. Който копнее за целта, но няма да я постигне, не може да я постигне. Това, от което най-много се боя за теб, е една от тези две злини: една ранна женитба или едно фатално свързване с някоя жена. Първото зло е безспорно по-малкото, но за теб би било твърде голямо. За твоята чувствителна романтичност, за твоя болезнен стремеж към идеалното, домашното щастие скоро би станало изтъркано и мрачно. Ти ще желаеш нови възбуждения и ще станеш един неспокоен и измъчващ се човек. Необходимо за теб е да се освободиш от всичката фалшива треска на живота преди да установиш вечни връзки. Ти още не познаваш собствения си ум: може да избереш приятелката за живота си вследствие някой въображаем каприз или моментен импулс, а не от дълбокото и правилно познаване на качествата, които най-много биха хармонирали с твоя характер. Тези, които могат да живеят щастливо заедно, трябва да се разбират така: гордият да се съгласува със смирения, раздразнителният — с кроткия.

Не, драги ми Малтрейвърс, не мисли за женитба още за известно време, и ако има някаква опасност за това, ела при мен веднага. Но ако те предупреждавам за опасността от едно законно свързване, колко повече трябва да те предупреждавам за опасността от едно незаконно такова; ти си точно във възрастта и разположението, които правят това изкушение тъй силно и тъй гибелно. По отношение на теб това може да не бъде грях за един час, но робство за цял живот. Познавам твоята рицарска чест и твоето нежно сърце; аз зная как би бил верен на оня, който се е жертвал за теб. Но тази вярност, Малтрейвърс, би те довела до живот на изхабен талант и изпепелена енергия! — Какво по-фатално за един смел и горд темперамент от това — да бъде във война с обществото при първото влизане в живота? Какво по-увяхващо за мъжествените стремежи и цели от това — да се отдадеш на една жена, която има интерес да я обичаш, но не ида те следва в твоята слава — контрола на бъдещата ти съдба! Бих могъл да ти пиша още, но вярвам, че това е достатъчно; ако е така, моля те, увери ме, че съм прав. Бъди сигурен, Ърнест Малтрейвърс, че, ако не изпълниш това, което природата е предназначила за твоята съдба, ти ще бъдеш един болнав мизантроп, или един мързеливец, отдал се на удоволствия — нещастен и равнодушен в средната си възраст — съжаляващ и нерадостен в старостта си. Но ако послушаш съдбата си, ти бързо трябва да чиракуваш. Нека те видя да се трудиш и да се стремиш — безразлично в какво и за какво. Труд, труд — това е всичко, което изисквам от теб!

Бих желал да можеш да видиш старата къща, където си живял; тя има живописен вид и през твоето отсъствие бръшляните са покрили три четвърти от нея. Дори Монтен, ако беше жив, би живял в нея.

Довиждане, драги ми Ърнест.

Твой предан и интересуващ се за теб настойник

Фредерик Кливлънд

P.S. Пиша една книга, която ще ми отнеме десет години — тя ми отнема времето, но не ме изморява. Напиши и ти нещо.“

Малтрейвърс току-що беше свършил четенето на писмото, когато Ферърс влезе и нетърпеливо попита:

— Ще дойдеш ли на езда? Казах да вдигат закуската, тя не ме привлича днес, действително нямам апетит.

— Хм! — каза Малтрейвърс.

— Хм? Хм? Колкото се отнася до мен, аз обичам добре възпитаните хора.

— Получих едно писмо от Кливлънд.

— А какво общо има това с мен?

— О, Лъмли, ти си нетърпим; ти не мислиш за нищо друго, освен за себе си, и не те интересува нищо друго, освен животинското у теб самия.

— Защо? Да, струва ми се, че имам разсъдък — отговори Ферърс любезно. — Аз познавам философията на живота. Ако природата ме беше направила тревопасно животно, щях да ям трева, но тъй като тя ме е направила тъкмо обратното — ям котлети, претенциозен съм към салатата и се присмивам на теб; а това е, което ти наричаш егоист!

Беше късно следобед, когато Малтрейвърс се намери в двореца на Валери дьо Вентадур. Беше изненадан, но приятно, тъй като беше допуснат за пръв път в нейната частна стая. Но утринната стая на Валери дьо Вентадур, където тя четеше, размишляваше и пишеше, се различаваше твърде много от потъналите в коприна стаи на други със същото предназначение. Тя нямаше тържествен вид, беше изпълнена с книги и подредена чисто и грациозно — повече наподобяваше тази на една Корнелия, отколкото на една Аспазия.

Валери не беше там и Малтрейвърс остана сам. След един бърз поглед из стаята той се облегна унесено до стената и забрави всичките предупреждения на Кливлънд.

Няколко минути по-късно вратата се отвори и Валери влезе. Беше необикновено бледа и на Малтрейвърс се стори, че около очите й личат следи от сълзи. Той се разчувства и сърцето му трепна.

— Боя се, че чакахте доста — каза Валери, като му показа един стол близо до този, на който тя седна. — Но ще ми простите — добави тя с лека усмивка. И като забеляза, че той иска да говори, продължи бързо: — Изслушайте ме, господин Малтрейвърс, преди да говорите, изслушайте ме! Казахте такива неща миналата вечер, каквито никога не трябваше да ми се казват. Изповядахте, че ме… обичате!

— Изповядах!

— Отнесете се — рече Валери с внезапна енергия, — не като мъж към жена, а като човешко същество към друго. От дъното на душата и с най-чиста съвест искам от вас да говорите честно и самата истина. Обичате ли ме така, както сърцето ви и геният ви са способни да обичат?

— Да, Валери, обичам ви искрено, страстно! — каза Малтрейвърс изненадан и смутен, но с ентусиазъм в музикалния си глас и усърдните си очи.

Валери го наблюдаваше втренчено, като че ли се мъчеше да проникне в душата му.

Малтрейвърс продължи:

— Да, Валери, когато се срещнахме за първи път, вие събудихте в мен отдавна заспало приятно чувство. Но от тогава насам то предизвика други много дълбоки чувства. Грациозният ви интелект, вашите благородни, дълбоки мисли, завършиха победата, започната от лицето и гласа ви. Валери, обичам ви! А вие, Валери… вие… не се лъжа, вие също…

— Обичам ви! — прекъсна го Валери, като се изчерви силно, но със спокоен глас. — Ърнест Малтрейвърс, аз не отричам това. Честно и откровено изповядвам грешката си. Изпитвах сърцето си през цялата минала безсънна нощ, и изповядвам, че ви обичам. Сега ме разберете: ние не трябва да се срещаме повече!

— Какво!? — простена Малтрейвърс, като падна неволно в краката й и задържа ръката й, която беше сграбчил. — Сега, след като сте дали на живота едно ново очарование, ще го отблъснете така ненадейно? Не, Валери, не искам да говорите така!

Валери дьо Вентадур стана и каза с хладнокръвно достойнство:

— Изслушайте ме спокойно, или ще напусна стаята. И всичко, което ще кажа сега, трябва да остане тайна.

Малтрейвърс също се изправи, скръсти гордо ръце, прехапа устни и застана прав срещу Валери, по-скоро в позата на обвинител, отколкото на обвиняем.

— Валери дьо Вентадур — каза той важно, — аз няма да анализирам и настоявам повече; ще вярвам не на думите, а на делата ви.

— Вие сте жесток — Валери се усмихна тъжно. — Но такива са всичките мъже. Сега нека бъда разбрана. Аз бях сгодена за господин Дьо Вентадур в детинството си. Не бях го виждала до един месец преди сватбата. Нямах никакъв избор. Оженихме се. Не бях привързана към никой друг. Бях горда и суетна: богатство, амбиция, обществено положение за известно време задоволяваха ума и сърцето ми. Но накрая станах неспокойна и нещастна. Почувствах, че нещо в живота ми липсва. Сестрата на господин Дьо Вентадур беше първата, която ми препоръча обикновеното убежище на нашия пол — поне във Франция — един любовник. Това ме ужаси и уплаши, тъй като произхождам от семейство, в което жените са честни, а мъжете храбри. Аз започнах обаче да се оглеждам около себе си и да изследвам истината за философията на порока. Дойдох до заключението, че няма жена, която да е обичала силно един незаконен любовник, и да е била щастлива. Видях също, че е вярна известната отвратителна максима, че една жена — може да живее без любовник, но веднъж допусне ли такъв, тя никога не преминава живота си само с един. Тя бива напускана, не може да понесе уединението и тъгата, и попълва празнотата с втори идол. За нея няма вече падение: всичко се превръща в търкалящо се и несъзнателно слизане от грях към грях, докато дойде старостта и я остави без любов и без почит. Разсъждавах спокойно, тъй като страстите не заслепиха разсъдъка ми. Не можех да обичам егоистите около мен.

Взех решение за пътя, който трябва да следвам, и сега, когато се намирам в изкушение, ще се придържам към него. Добродетелта е моят любовник, моята гордост, моята утеха, моят живот в живота. Обичате ли ме, искате ли да ми откраднете това съкровище? Когато ви видях, за пръв път почувствах един неопределен, но опияняващ интерес към другиго. Обаче не помислих ни най-малко за опасността от това. Докато нашето запознанство напредваше, аз си създавах едно романтично и възхитително видение. Бих била вашия най-добър, най-верен приятел; ваш довереник, ваш съветник, може би, в някои моменти от живота ви бих ви служила за вдъхновител и ръководител. Повтарям, че не предвиждах никаква опасност в общуването с вас. Чувствах се по-благородно и по-добро същество. Чувствах се по-добродетелна, по-спокойна и по-весела. Виждах живота посредством едно пречистващо възхищение от една надарена природа и една дълбока и велика душа. Въобразявах си, че ние винаги ще бъдем така — един към друг — единият, подкрепящ и усилващ другия. Нещо повече, дори размишлявах с удоволствие върху перспективата за бъдещата ви женитба, за любовта ви към съпругата, за нейния принос към щастието ви, а забравих, че сме направени от пръст. Внезапно цялата тази феерия от видения се разпръсна и аз видях, че съм се събудила, и че се намирам на ръба на пропастта — вие сте ме обичали. И в момента на това фатално признание, маската падна от душата ми. И аз почувствах, че сте станали твърде мил за мен. Мълчете още малко, моля ви. Не ви говоря за чувствата, за борбите, които съм изпитала в последните няколко часа — кризата на един живот. Говоря ви само за решението, което съм взела като мисля, че заслужавате истината, която за мен не е недостойно да изговоря. Може би, би било по-женствено да я прикрия. Но сърцето ми съхранява нещо мъжествено в природата си. Аз имам голяма вяра във вашето благородство. Вярвам, че можете да бъдете снизходителен към човешките слабости. Казвам ви, че ви обичам, и се хвърлям във вашето великодушие. И ви моля да ми помогнете в чувството ми към първото — да мислите добре за мен, да ме почитате и да ме оставите!

При последната част на това странно и откровено признание, гласът на Валери беше станал неописуемо покъртителен. Нежността се промъкна в маниерите й. И когато престана да говори, устните й трепереха, сълзите, задържани с голямо усилие, трептяха по очите й, ръцете й бяха стиснати една в друга. Външността й беше смирена, не горда.

Малтрейвърс стоеше съвършено омагьосан. Най-после пристъпи напред, спусна се на едното си коляно, целуна ръката й по начин, показващ голямо уважение, изправи се и се обърна, за да напусне стаята мълчаливо, тъй като нямаше вяра в себе си, че може да се осмели да проговори.

Валери го погледна с изражение на загрижена тревога и извика:

— О не, не! Не ме напускайте още сега. Това е нашата последна среща. Последна! Кажете ми поне, че ме разбирате, че виждате, че ако не съм слаба глупачка, не съм също и една безсърдечна кокетка. Кажете ми дали виждате, че не съм тъй жестока, както изглеждам, че не съм се съзнателно подиграла с вашето щастие, че дори не съм егоистка. Вашата любов — аз не искам повече! Вашето уважение — вашето добро мнение е всичко за мен. О, говорете. Говорете, умолявам ви!

— Валери — каза Малтрейвърс, — ако мълчах, това беше, защото сърцето ми е препълнено, за да може да изказва думи. Вие повдигнахте пред очите ми всичко, отнасящо се до жените. Аз ви обичах, сега ви почитам и обожавам. Вашата благородна откровеност, тъй неприличаща на нерешителната слабост, на жалкото лукавство, присъщи на вашия пол, докоснаха една струна в сърцето ми, която беше няма доста години. Напускам ви и ще мисля по-добре за женската природа. О — продължи той, — побързайте да забравите всичко за мен, което би ви причинило болка. Оставете ме спокоен. В самота и тъга мислете, че запазвам вашето приятелство. Нека това бъде само приятелство. Запазвам въодушевлението, гордостта, за която говорихте. И ако отсега нататък хората се обръщат към мен почтително и с хвалби, чувствайте, Валери, чувствайте, че съм се утешил за загубата на вашата любов като съм станал достоен за вашето доверие и вашата почит. О, да бяхме се срещнали по-рано, когато никакви пречки нямаше да има между нас!

— Отивайте, отивайте си сега — проговори Валери, почти задавена от вълнение. — Бог да ви благослови! Отивайте си!

Малтрейвърс каза още няколко едва чути думи и напусна апартамента.

V

Когато Ферърс се завърна от обикновената си езда, се учуди като видя, че коридорите и стаите на апартамента, който той заемаше заедно с Малтрейвърс, са изпълнени с куфари и багажи, а икономът на Ърнест направляваше прислугата на развален френски, английски и италиански.

— Е — каза Лъмли, — какво означава всичко това?

— Господин Малтрейвърс заминава, господине.

— А… къде е той сега?

— В стаята си, господине.

Ферърс се промъкна между разхвърляния багаж и отвори безцеремонно вратата на приемната стая на своя приятел. Видя Малтрейвърс потънал в един фотьойл, с ръце подпрени на коленете и глава наведена над гърдите. Цялото му изражение говореше за отпадналост и изтощение.

— Какво има, драги ми Ърнест? Вярвам, че не си убил някого на дуел?

— Не.

— Какво тогава? Защо заминаваш? И къде отиваш?

— Не е важно, остави ме на спокойствие.

— Постъпваш много приятелски, няма що! — каза Ферърс. — Много приятелски. И какво ще стане с мен? Кого ще имам за приятел в това проклето убежище на антиквари? Ти си безчувствен, Малтрейвърс!

— Ще дойдеш ли тогава с мен? — попита Малтрейвърс, мъчейки се напразно да повдигне духа си.

— Но къде отиваш?

— Където и да е. В Лондон, Париж…

— Но аз вече си направих плановете за лятото. Не съм толкова богат; мразя промените, защото ми костват скъпо.

— Но, драги ми…

— Това ли е доброто постъпване с мен? — продължи Лъмли, който за пръв път в живота си беше действително сърдит. — Дори ако бях една стара дреха, която си носил пет години, ти не би ме захвърлил по такъв начин.

— Ферърс, прости ми. Моята чест е засегната. Аз трябва да напусна това място. Вярвам, че ти ще продължиш да бъдеш мой гост тук, дори и когато ме няма. Знаеш, че съм ангажирал апартаментите за следващите три месеца.

— Хм — рече Ферърс. — Понеже това е така, мога спокойно да остана тук. Но защо в такава тайна? Да не си съблазнил Валери дьо Вентадур или да не би мъдрият й съпруг да подозира нещо? Е?

Малтрейвърс не можа да прикрие отвращението си към тази грубост. Действително, голямо е изпитанието за темперамента, който се сблъсква с грубите забележки на някой приятел относно връзките на сърцето.

— Ферърс — каза той, — не трябва да използваш нито една непочтена дума за Валери дьо Вентадур. Тя е ангел!

— Но защо напускаш Неапол?

— Не ме безпокой повече.

— Сбогом, господине! — каза Ферърс, твърде обиден, и излезе бързо от стаята.

Ърнест повече не го срещна преди заминаването си.

Късно през същата нощ той се намираше в колата си с двата коня по стария и меланхоличен път към Мола ди Гаета.

Самотността за Малтрейвърс беше лукс. Той изпитваше неизразимо чувство на облекчение след освобождението от Ферърс. Жестоките чувства, неумолимата, макар и смешно студена надменност на неговия приятел, биха били само едно мъчение за него в сегашната ситуация.

На другата сутрин, когато стана, разцъфтелите портокали край Мола ди Гаета представляваха приятна гледка под прозореца на хотела, където беше спрял да отпочине. Беше началото на пролетта и прясното, здраво дихание на земята и въздуха не можеше да се опише. Италия има малко места, с които може да се гордее повече отколкото с Мола ди Гаета. Дори морският изглед край Неапол или Соренто нямат по-очарователна усмивка.

И така, след една бърза закуска, от която едва беше вкусено, Малтрейвърс се промъкна през портокаловите горички и стигна до морския бряг. И там, отпуснат лениво зад волана на колата, минаваща край шумящите вълни, се отдаде на размишления и се постара за пръв път след раздялата си с Валери да събере и изследва мислите и чувствата си. За свое учудване не се усети така нещастен, както очакваше. Напротив, едно нежно и почти приятно чувство, което не можеше точно да се определи, витаеше в паметта му относно красивата французойка. Може би тайната беше в това, че докато гордостта му не беше унизена, съвестта му не се оказваше разединена. А може би той не беше обичал Валери толкова силно, колкото си беше въобразявал? Изповедта и раздялата бяха дошли щастливо, преди Валери да беше станала необходимост за живота му. Почувства, че сякаш с помощта на някоя свята и мистична жертва се е примирил със себе си и с хората. Събуди се с по-правилна и по-възвишена преценка за човешката природа, особено за жената. Беше намерил честност, истина и добродетел там, където най-малко би могъл да очаква — в една дворцова жена, в една жена, заобиколена от порочни и дребнави кръгове, в една жена, която нямаше отечество и общество, които да я предпазват от приятните отстъпки на слабостите, в една светска жена: една жена на Париж! Да, това беше неговото откритие, което разпъди мъглите и парите, които, издигайки се от блатата на големия свят, бяха постепенно заседнали в душата му. Валери дьо Вентадур го беше научила да не мрази нейния пол, да не съди тотално при допирите с външното. Търсеше в сърцето си любовта към Валери, а намери там любовта към добродетелта. И така, когато съсредоточи вниманието в себе си, той постепенно почувства верните впечатления, които се бяха вдълбали там. Валери дьо Вентадур! Какви ли мъки бе изпитала тази велика душа преди да се подчини на признанието, което бе направила! И въпреки това, дори в това страдание, той намери най-после утешение. Един такъв силен ум би могъл да понесе и излекува слабостта на сърцето. Той почувства, че Валери дьо Вентадур не беше жена, която чезне в непристойни, отпуснати, несвети и порочно болезнени чувства. Той не се ласкаеше от мисълта, че тя ще се постарае да изкорени от себе си любовта, за която се разкайваше. И той въздъхна с един естествен егоизъм, когато се съгласи, че рано или късно тя ще успее. Но нека бъде така — каза си почти на глас, — ще подготвя сърцето си да се радва, когато науча, че тя си спомня за мен само като за един приятел. В съседство с блаженството от нейната любов е гордостта от нейната почит.

С такива чувства завършиха размишленията му, а тези чувства се засилваха и затвърждаваха с всеки километър, който го отдалечаваше все повече от Юга.

Ърнест Малтрейвърс осъзна, че в самите чувства има толкова много за пречистване и ободряване, че дори грешката с една незаконна любов, замислена без лоши намерения и (след като естеството й е добре разбрано) сблъскваща се с благородна душа, прави сърцето по-толерантно и по-нежно, а ума — по-установен и просветен. За тези, които приемат света за сцена, и на които сърцата са велики актьори — опитът и мъдростта трябва да се извличат от философията на страстите.

Част III

I

„Хубав климат, климат на любов!

Това си ти, Италия!

Като майчино око усърдното небе

Е за тебе усмивка вечна!

Всяко цвете, всеки лъч

Са влюбени в тебе!

Красиво езеро,

Чудно като морска нимфа,

Богинята ловец със своята свита

Е нямала подобна баня.

Господарката нощна — луната

Нежно се оглежда във тебе.

Красиво дете на самотните хълмове,

Да бъде благословена твоята дрямка,

Сълзите земни, от твоето раждане до сега

Не са помрачавали твойта усмивка,

И сладките часове в люлките от цветя

Носят щастието за тебе.“

Такива бяха стиховете, произнасяни на мек италиански език, които се носеха през една приятна лятна вечер край езерото Комо. Лодката, от която идваше песента, плаваше леко над блещукащата вода, към покрития с мъх бряг, където на една височина блестяха белите стени на вила, заобиколена с лози. Пред самата вила на полянка стоеше млада и красива жена, облегната на рамото на съпруга си, и слушаше песента. Но нейното възхищение скоро се превърна в личен интерес, когато лодкарите, наближавайки брега, намалиха ход и тя почувства, че песента е в нейна чест.

— Ти съжаляваш, драга Терез, че си се отказала от блестящата си кариера заради един неприветлив дом и един достатъчно стар съпруг, за да бъде твой баща — каза съпругът на жена си с усмивка, която предизвикваше искрен отговор.

— А, не! Дори тази песен в моя чест не би съдържала никаква музика за мен, ако и ти не слушаше.

Тя беше известна личност в Италия — signora Cesarini, сега madame De Montainge! Ранната си младост беше прекарала на сцената на вокалното изкуство — предстоеше й блестящо бъдеще, но след една кратка, макар и блестяща кариера, тя се омъжи за богат френски благородник, оттегли се от сцената и сега прекарваше живота си във веселите парижки салони, или край бреговете на сънливото езеро Комо, до което нейният съпруг беше купил малка, но красива вила. Тя обаче често практикуваше очарователното си изкуство. Тъй като беше жена с необикновено усъвършенстван талант, имаше дарбата да импровизира. Току–що се бе завърнала в това любимо място, за да прекара лятото, и група ентусиазирани младежи от Милано беше дошла при езерото, за да поздрави нейното пристигане с подходящо отдаване на почести — с песни и музика. Това беше чудесен стар обичай, останал от по-хубавите дни на Италия.

Когато лодката спря до брега, госпожа Дьо Монтен заговори певците, благодари им с приятно и непристорено усърдие за тъй деликатно отправения комплимент и ги покани да слязат на брега. Шестимата младежи приеха поканата и пуснаха котва до издаващия се навътре бряг. Едва тогава Дьо Монтен обърна внимание на жена си към една лодка, която се движеше бавно край сенчестия бряг, управлявана от младеж, който изглежда беше слушал с внимание песента, и който по едно време се беше присъединил към хора (тъй като песента беше повторена), с такъв приятен глас и тъй богат в силата си, че предизвика възхищение дори у самите певци.

— Този господин не е ли от вашата компания? — попита Дьо Монтен миланците.

— Не, господине, не го познаваме — беше отговорът, — неговата лодка дойде незабелязано до нас.

Докато се водеше този разговор, младежът беше напуснал мястото, където се намираше, и веслата му пореха сияещата повърхност на езерото, направлявайки се точно към мястото, където стоеше Дьо Монтен. С учтивостта въздигната в култ в неговата страна, французинът повдигна шапката си.

— Ще ми направите ли честта — каза той, — да се присъедините към нашата малка група?

— Това е едно удоволствие, което желая твърде много, за да отблъсна — отговори лодкарят с малко чуждестранен акцент, и в следващия момент беше на брега. Имаше забележителна външност. Дългата му коса се спускаше с безгрижна грация над едно чело по-спокойно и по-умно от това, което подхождаше за неговите години; маниерите му бяха необикновено сдържани, с известна гордост, която ставаше по-очебиеща поради високия му ръст, благородните черти, спокойното му и установено изражение на меланхолия в очите и усмивката.

— Вие лесно ще повярвате — продължи той, — че моите съотечественици ги считат за студени хора, тъй като трябва да сте открили вече, че съм англичанин. Аз не мога да не взема участие в ентусиазма на тези, които са около мен, когато се скитам близо до земята, която е светилище на въодушевлението. Колкото се отнася до останалото, за сега се намирам в насрещната вила, срещу вашата; името ми е Малтрейвърс и съм очарован от мисълта, че не съм вече чужденец за една жена, славата на която достигна до мен.

Госпожа Дьо Монтен беше леко поласкана от маниерите й тона на англичанина, които казаха много повече от думите му, и след няколко минути, под влиянието на щастливото континентално безгрижие, всички от компанията имаха чувството, че се познават от години. Вино, плодове и други прости и скромни освежителни неща бяха донесени и сложени на груба маса върху тревата, около която гостите седнаха с домакините. Ясната луна ги огряваше, а сребристото езеро спеше до тях. Беше сцена за Бокачио или Клодий.

Разговорът, естествено, се водеше върху музиката; това е почти единственото нещо, за което въобще може да се каже, че италианците го познават. Именно това знание усъвършенстват най-лесно, понеже е вродено в тях — тъй като за музиката, като наука, непрофесионалните любители знаят твърде малко. Понеже са надменни и суетни към последните останки от своя национален гений, както старите римляни са били към своето бойно изкуство, те гледат на музикалните произведения на другите страни като на варварски. Не могат да оценят, нито да разберат ценността на могъщата германска музика, която е интелектуален изразител на една нация — една музика, съдържаща философия, героизъм, разум и въображение едновременно.

Малката група говореше обаче за музиката с въодушевление и наслада, което очароваше меланхоличния Малтрейвърс, който от седмици насам нямаше друг приятел, освен собствените си мисли, и който по всяко време посрещаше с голяма симпатия и ентусиазма към каквото и да е изкуство. Той слушаше внимателно, но говореше малко и от време на време, когато разговорът отслабваше, се забавляваше, като наблюдаваше приятелите си. У шестимата миланци нямаше нищо забележително в изражението на лицата, както и в разговора им. Те притежаваха характерната подвижност и разговорливост на своите съотечественици, нищо от мъжественото достойнство, което отличава ломбардците от южняците, и малко френска учтивост, от която жителите на Милано рядко са лишени. Тяхното обществено положение, очевидно, беше от средната класа; която обещаваше много за в бъдеще. Но те не можеха по никакъв начин да се различат от хилядите други миланци, които Малтрейвърс беше срещал при разходките и в кафенетата на техния горд град. Домакинът беше малко по-интересен. Висок, красив човек, на около четиридесет и осем години, с високо чело и черти, които силно изразяваха трезвия характер на мислите му. Той притежаваше малко от френската живост в маниерите и без да го погледнеше в лицето, човек несъзнателно би почувствал, че той е най-възрастния в компанията. Съпругата му беше поне двадесет и четири години по-млада от него. Радостна и игрива като дете, с женствена и омагьосваща нежност в непринудените си маниери, които подчиняваха естествената й веселост, тя придобиваше естествена елегантност. Черна коса, небрежно вчесана, открито чело, големи черни, усмихващи се очи, малък правилен нос, цвят на лицето, различаващ се малко от маслинения вследствие на едно вечно възвръщащо се зачервяване; възхитително правилна уста с малки бисерни зъби и лека, деликатна фигура, малко под обикновения ръст, завършваха портрета на госпожа Дьо Монтен.

— Добре — каза господин Тираболоши, най-разговорливият и чувствителен от гостите, наливайки чашата си, — това са часове, в които можем да мислим за бъдещия си живот. Но не можем да се надяваме, че госпожата ще помни за дълго това, което ние никога не можем да забравим. Париж, казва френската поговорка, (est le paradis des femmes), е рая за жените, а в рая е прието да се спомня твърде малко за това, което се е случило на земята.

— О — каза госпожа Дьо Монтен с усмивка, — в Париж е на мода да се презира дребнавия живот в другите градове и да се афектира с романтични чувства — des sentiments romanesques. Това е тъкмо темата, на която нашите хубави дами и модерни писатели желаят така много, за да говорят и пишат. Не е ли така, драги? — обърна се тя любезно към Дьо Монтен.

— Така е — отговори той, — но вие не сте достойни за подобна тема — вие се присмивате на чувствата и романтичното.

— Само на френските чувства и на романтизма на Chausse d Antin вие, англичаните — продължи тя, като се обърна с мило заканване към Малтрейвърс, — вие сте ни развалили и корумпирали; ние не сме доволни само да ви имитираме, ние трябва и да ви превъзхождаме; тичаме от прекаленото към яростното!

— Кипежът на новата школа е може би по-добър от застоялостта на старата — каза Малтрейвърс. При все това, дори вие — продължи той, като се обърна към италианците, — които първи с Петрарка, Данте и Ариосто дадохте на Европа пример за значението на сантименталното и романтичното, вие, които построихте сред самите развалини на класическата школа, сред нейните коринтийски колони и навеждащи се сводове, кулите на готите, вие изоставяте старите си модели и въвеждате литературата в по-нови и по-буйни пътища. Такъв е пътят на света — вечният прогрес е вечна промяна.

— Твърде е възможно — каза господин Тираболоши, който не разбра нищо от това, което се каза. — Това е крайно дълбоко и относително, размишляването е красиво и превъзходно нещо: вие англичаните сте толкова… толкова… накъсо, това е възхитително, Фасколо е велик гений, такъв е и Монти; а колкото се отнася до Росини — вие познавате последната му опера — cosa stupenda!

Госпожа Дьо Монтен погледна към Малтрейвърс, плесна с малките си ръце и избухна в смях. Малтрейвърс се зарази и започна също да се смее. Но той побърза да поправи педантичната грешка, която беше допуснал с откровението си в компанията. Взе китарата, която, заедно с другите си музикални инструменти, певците бяха донесли, и като посвири малко на нея, каза:

— След всичко, госпожо, във вашата компания и с това осветено от луната езеро пред нас, ние чувстваме, че музиката като че ли е най-добрата ни тема за разговор. Нека надделеем над тези господа да ни доставят удоволствие още веднъж.

— Вие ме изпреварихте и казахте това, което щях да кажа — обади се бившият певец. И Малтрейвърс предложи китарата на Тираболоши, който фактически умираше от желание да покаже пак способностите си. Той взе инструмента с лек жест на скромност и каза на госпожа Дьо Монтен: — Има една песен, композирана от един мой млад приятел, от когото дамите много се възхищават, въпреки че на мен това ми изглежда малко сантиментално.

Той изпя куплетите на песен, озаглавена:

Нощ и любов

Когато звездите са на небето,

Тогава мисля за тебе.

Отплавай с погледа си към мен,

Когато звездите гледат морето!

Защото мислите, като вълните,

Които се гонят нощем,

Са най-спокойни и най-приятни,

Тъкмо когато греят звездите.

Моята силна земна любов

Спи тихо във светлина

Под ясно, широко небе,

Образувано само от тебе.

Часът, в който сънища свети

Минават през дрямката,

Е час музикален, изглежда,

И ти трябва да бъдеш до мене.

Защото мислите по теб са свети

За обикновения дневен лъч

Мога да те познавам само

Като моя звезда, мой ангел и сън!

И сега, при дадения вече пример и образувалата се обща надпревара в хвалбите към красивата домакиня, китарата преминаваше от ръка в ръка и всеки един от италианците изпълняваше своята част. Човек би си въобразил, че се намира на старо гръцко пиршество с лира, преминаваща наоколо.

Но както италианците, така и англичаните, чувстваха, че забавлението би било непълно, ако не чуеха прочутата вокалистка и импровизаторка, която председателстваше малкото увеселение — госпожа Дьо Монтен. С женствената си тактичност тя отгатна общото желание и предвари това, което сигурно щеше да бъде поискано от нея. Взе китарата от последния певец и, като се обърна към Малтрейвърс, каза:

— Вие сте слушали, разбира се, някои от нашите по-известни импровизатори, и следователно, ако ви запитам за някоя тема, това ще бъде само за да ви докажа, че талантът не е обикновено нещо измежду италианците.

— Да — рече Малтрейвърс, слушал съм действително някои грозни стари хора с грамадни бакенбарди и с жестове на най-обезпокоителна жестокост да изливат буйните си impomptus. Но никога не съм слушал някоя млада и красива дама. Ще повярвам на вдъхновението, само когато го чуя направо от музата.

— Добре, ще направя най-големи усилия от моя страна, за да заслужа комплиментите ви. Трябва да ми дадете темата.

Малтрейвърс помисли за момент и предложи:

— „Влиянието на славата върху гения.“

Това беше прието от импровизаторката и след къса прелюдия тя избухна в дивни и разнообразни мелодии с толкова меден глас, толкова точен вкус и толкова дълбоко чувство, че поезията звучеше в ушите на очарованите слушатели като такава, каквато би произнесла Армида. Въпреки това, самите стихове, като всички случайни излияния, бяха от такова естество, че не можеха да бъдат запомнени.

Когато песента на госпожа Дьо Монтен свърши, не последваха никакви ръкопляскания. Италианците бяха твърде трогнати от изкуството, а Малтрейвърс — от чувството, че ще последват грубо подготвени хвалби. И преди да беше нарушено приятното мълчание, един новодошъл мъж, който се беше спуснал откъм горичката по височината зад къщата, се озова в средата на компанията.

— А, драги ми братко — извика госпожа Дьо Монтен, като стана и се облегна с вид на привързаност на рамото на новодошлия, — защо се забави толкова в гората? Ти, тъй деликатен! Но какво ти е? Колко блед изглеждаш!

— Това е само отражение от лунната светлина, Терез — каза новодошлият. — Чувствам се добре. — Като каза това, той погледна мрачно компанията и се обърна, като че ли искаше да се измъкне.

— Не, не — прошепна му Терез, — ти трябва да останеш за момент и да бъдеш представен на гостите ми: ето тук един англичанин, когото ще обикнеш, който ще те заинтересува.

Докато изговаряше това, тя почти го изтегли напред, и го представи на гостите си. Цезарини отговори на техните поздрави със смесица от срамежливост и надменност, полугруба и полуграциозна, и измърморвайки някакви неясни поздравления, потъна в един стол, отдаден сякаш на мечти. Малтрейвърс го загледа и остана доволен от неговия вид, който макар и некрасив, изглеждаше особен. Този мъж беше съвършено слаб, бузите му бяха хлътнали и безцветни. Очите му бяха хлътнали дълбоко под челото, големи и силно светещи, а мустачките му се извиваха надолу и леко засилваха строгостта на устата, която беше затворена с мрачна и полусаркастична твърдост. Не беше облечен, както обикновено се обличат хората. Носеше черен фрак с широка яка на ризата, извита надолу, тясна кърпа от черна коприна, по-скоро увита, отколкото завързана около врата. Очевидно младежът беше около двадесетгодишен и се беше отдал на живописната собствена идея, което е белег на един по-суетен ум, отколкото на придържането към модата.

Чудно е, че въвеждането само на един новодошъл в някоя компания често е достатъчно, за да се развали цялата интимност, която е съществувала дотогава в нея. Забелязваме това дори когато новодошлият е приятен и разговорлив. Но в сегашния случай едва ли би имало по-неприятен гост. Присъствието на този срамежлив и неразговорлив човек внесе охлаждане сред цялата група. Веселият Тираболоши веднага съобщи, че е вече време да си отиват. Това не бе минало през ума на никого досега, а действително беше късно. Италианците се раздвижиха, започнаха да прибират инструментите си, да разменят любезности, да се покланят и да се отправят към хотела в Комо, където бяха наели стаи за през нощта. Докато лодката се отдалечаваше леко и докато двама от тях бяха заети с гребане, останалите четирима взеха инструментите и започнаха да пеят прощална песен. Беше точно полунощ — затишието навсякъде беше станало по-силно и по-голямо. Имаше някаква чудна сила в свежия въздух и сред сенките веслата, затихваше все повече и повече, беше невъзможно да се опише пронизващия и магически ефект, който тя провеждаше.

Групата, която остана на брега, не разговаряше. Забелязваше се нежна признателност в очите на Терез, докато тя се облягаше на мъжествената фигура на Дьо Монтен, към който нейната привързаност беше може би още по-голяма и по-искрена, поради различието в годините им. Една млада жена, която обича един мъж, не твърде стар, но много по-възрастен от нея, го обича с любов, съдържаща почит. Малтрейвърс стоеше малко настрана от Терез, на края на вдаващия се навътре бряг, със скръстени ръце и замислено лице. „Как така се случва — каза си той, не съзнавайки, че говори полугласно, — че най-обикновените неща в света могат да ни доставят такова неземно удоволствие? Какъв контраст между тези музиканти и тази музика! На такова разстояние са техните фигури и са тъй неясни, че човек почти би си помислил, че създателите на тези нежни звуци са от друга направа, сякаш неземна. Може би затова поезията на миналото звучи в нашите дни по-дълбоко и по-божествено, защото в нея е премахната направата, от която са самите поети. О, Изкуство, Изкуство, как ни облагородяваш и възпитаваш! Какво е природата без теб!…“

— Ви сте поет, господине — каза мек, ясен глас до него и Малтрейвърс се сепна като видя, че е имал, без да знае, слушател в лицето на младия Цезарини.

— Не — каза Малтрейвърс, — аз избирам цветята, не култивирам почвата.

— А защо не? — попита енергично Цезарини. — Вие сте англичанин. Имате родина, имате жива сцена и интересувате публиката.

Когато погледна към младежа, Малтрейвърс беше изненадан от внезапното въодушлевение, което беше пламнало на бледото му лице.

— Зададохте ми въпрос, какъвто бих се посвенил да ви задам — каза англичанинът след кратка пауза. Вие, струва ми сте поет?

— Въобразявам си, че може да съм такъв. Но поезията в нас е като птичка в пустинята. Тя пее вследствие на някакъв импулс и песента умира без никакъв слушател. О, да бях принадлежал на една жива страна, да речем франция, Англия, Германия или Америка, а не на една корумпирана мъртва гигантка. Защото такава е сега земята на древната лира…

— Нека се срещнем пак, и то скоро — каза Малтрейвърс, като протегна ръка.

Цезарини се поколеба за миг, но прие и върна поздрава. Резервиран, какъвто си беше, нещо у Малтрейвърс го привлече. И действително, у Ърнест имаше това, което пленяваше мнозинството от онези нещастни ексцентрици, които не се движеха в общоприетия кръг.

След няколко минути англичанинът се беше сбогувал вече с притежателите на вилата и леката му лодка се движеше бързо по езерото.

— Какво е мнението ти за англичанина? — попита госпожа Дьо Монтен съпруга си, като се отправи към къщата. (Те не проговориха нито дума за миланците.)

— Държането му е много благородно за неговата възраст — каза французинът. — Изглежда е видял доста свят и е извлякъл полза от него, и е преживял достатъчно.

— Той ще бъде една придобивка за нашата компания тук — каза Терез. — Интересува ме. А теб, Кастручио? — попита тя, като се обърна към своя брат. Но Цезарини, с обичайните си безшумни стъпки, вече бе изчезнал в къщата.

— Уви, бедният ми брат! — каза тя. — Не мога да го разбера. Какво иска той?

— Слава! — отговори спокойно Дьо Монтен. — Една суетна сянка. И не е чудно, че се безпокои напразно.

II

Няма нищо по-приятно за работливите хора от промеждутъците на почивка, през които те поглеждат към себе си, вместо към това, което е около тях, и изследват почти несъзнателно (защото внимателното и съвестно самоизследване е нещо много по-рядко, отколкото предполагаме) това, което са направили и онова, което са способни да направят. Настъпва нещо като уравняване на сметката на длъжника и кредитора от миналото, преди да се впуснат в нови спекулации. На такъв промеждутък от почивка се радваше сега Малтрейвърс. В съвършена уединеност, като изключим най-близките приятели, в разстояние на няколко седмици се опознаваше със собствения си характер и ум. Четеше и мислеше много, но без да има точно определена цел. Струва ми се, че Монтен някъде казва: „Хората говорят за мислене, но що се отнася до мен, аз никога не мисля, освен когато седна да пиша“. Вярвам, че това не е нещо твърде обикновено, защото хората, които не пишат, мислят тъй добре, както тия, които пишат. Но свързаната, силната, добре развитата мисъл, за разлика от смътните размишления, трябва да бъде свързана с някой допирен план или цел. Следователно, ние трябва да бъдем или писатели, или хора на делата, ако искаме да изпитаме логиката, и да открием симетричните и разтопени цветове на нашите умствени способности. Малтрейвърс още не чувстваше това, но чувстваше някаква интелектуална недостатъчност. Идеите, спомените, бляновете му се събираха и объркваха в едно. Той искаше да ги постави в ред, но не можеше. Биваше надвиван от своето неорганизирано въображение и интелект. Той често си беше въобразявал, дори като дете, че е създаден, за да направи нещо в света, но никога не беше размислил сериозно какво трябва да бъде то. Дали трябва да стане книжовник или човек на делата. Беше писал стихове. Но те се бяха изливали направо от извора на душата му. Беше гледал на своите излияния студено и пренебрежително, понеже ентусиазмът му преминаваше бързо.

Малтрейвърс не беше твърде неспокоен от някакво желание за слава; може би малцина, които действително имат гений, се тревожат за това, освен ако не бъдат изкуствено подтикнати. В един здрав и правилен интелект има спокойно съзнание за сила, което е достатъчно да се приложи правилно, за да реализира обикновения резултат на таланта. Хора с второстепенен гений, напротив, са сприхави и нервни, безспирно стремящи се към известност, че виждат кулата, но се занимават само с измерването на сянката й, и мислят, че тяхната собствена издигнатост (върху която никога не правят изчисления) ще хвърля по-голяма сянка върху земята. Ниският духовно човек си държи винаги главата издигната и е прав като стрела, а високият — обикновено се навежда.

Впрочем Малтрейвърс нямаше още силен копнеж към известност. Той не беше вкусил от нейните сладости и горчивини — фатално питие, от което веднъж като се вкуси, предизвиква често неутолима жажда. Нито пък имаше неприятели или такива, които да го корят, за да се стреми да ги засрамва чрез достойнствата си. Наистина, той беше известен като умен, и глупците се страхуваха от него, но тъй като не се бъркаше в претенциите на никого, никой не считаше за необходимо да бъде против него. Следователно сега неговият ум изработваше тихо и естествено възможния път на съдбата му. Той започна лениво и небрежно да описва мислите и впечатленията си. Това, което веднъж биваше написано на листа, добиваше друг вид, идеите му ставаха поясни за него и листът се превръщаше в огледало, което отразява подобието на собствените му мисли. Той започна да пише бързо и без никакъв метод. С това нямаше друга цел, освен да доставя удоволствие на себе си и да търси почивка за една претоварена душа, каквито са повечето писания на младите, това беше една егоистична работа.

Малтрейвърс беше поначало егоист относно собствените си груби и вятърничави скици. Както казахме по-рано, той беше невнимателен и немарлив, както би бил всеки, който не е открил, че изразяването е изкуство. При все това, тези диви и малоценни опити — тези пленителни и тайни изповеди на собственото сърце бяха наслада за него. Той започна да вкусва от превъзнасянето, опиянението на автора. О, какъв ентусиазъм има в тази първа любов към Музата. Този процес, чрез който даваме осезаема форма на виденията, които са преминали край нас — красивия дух на идеалното в нас, който зовем в спокойния ум чрез простото перо!

На другия ден след запознанството си със семейство Дьо Монтен, рано преди обяд, Малтрейвърс седеше в любимата си стая — тази, която беше избрал, за да се занимава в нея, от многото стаи в неговото голямо и самотно жилище. Седеше до отворен прозорец с изглед към езерото, по масата му имаше разхвърляни книги и Малтрейвърс лениво критикуваше това, което беше прочел, и всичко беше смесено с впечатлението му от видяното. Това е най-хубавото съчинение — бележника на човек, който учи в усамотение, който наблюдава обществото, който от всичко може да се възхищава и да се развълнува. Той още беше зает с тази лека работа, когато му съобщиха за идването на Цезарини. Младият брат на хубавата Терез влезе в неговия апартамент.

— Възползвах се скоро от вашата покана — каза италианецът.

— Благодаря за комплимента — отговори Малтрейвърс. Като стисна ръката, която му беше подадена срамежливо.

— Виждам, че пишете — сигурно сте привързан към литературата. Чета това по лицето ви, чувам го в гласа ви — каза Цезарини вече седнал.

— Лениво се залъгвах през свободното време — каза Малтрейвърс.

— Но вие не пишете само за вас. Вашият поглед е обърнат към великите съдилища — Времето и Публиката.

— Не е така, уверявам ви почтено — каза Малтрейвърс, като се усмихна. — Ако погледнете към книгите на масата, ще видите, че те са най-великите съчинения от древната и съвременна наука. Това са трудове, които по-скоро обезкуражават.

— Не, те въодушевляват.

— Не мисля така. Моделите могат да формират нашия вкус като критици, но не ни подтикват да ставаме автори. Струва ми се, че собствените ни чувства, собственото ни усещане за нашата съдба повдига мързеливата материя, която натрупваме. „Погледни в сърцето си и тогава пиши“ е казал един стар английски писател, който обаче не е изпълнявал това, което е проповядвал. А вие, господине…

— Аз съм нищо, но ще бъда нещо — каза младежът кратко и горчиво.

— А защо това желание не реализира целта си?

— Само защото съм италианец — каза Цезарини. — У нас ние нямаме литературна публика. Имаме дилетанти и литеранти, студенти и дори автори, но те образуват само една котерия, а не публика. Аз съм писал, публикувал, но никой не ме е слушал и чел.

— Това се случва често и в Англия — каза Малтрейвърс.

Италианецът продължи:

— Исках да живея в устата на хората, да раздвижа отдавна заспали мисли, да събудя струните на старата лира! Напразно. Подобно на славея, аз пея само за да съкрушавам сърцето си с меланхолични напеви.

— Има епохи във всички страни — каза нежно Малтрейвърс, — когато някои литературни работи не са на мода, и когато никой гений не може да обърне вниманието на публиката върху тях. Но вие мъдро споменахте, че има две съдилища — Публиката и Времето. На вас ви остава последното, към което да апелирате. Вашите велики италиански историци са писали за неродените още — техните трудове са били публикувани след смъртта им. В това равнодушие към известността приживе има за мен нещо възвишено.

— Аз не мога да ги имитирам. И те не са били поети — каза остро Цезарини. — За поетите, хвалбата е необходим подтик. Пренебрежението е смърт.

— Драги господин Цезарини — каза англичанинът разчувстван, — не се отдавайте на такива мисли. Трябва да има в една здрава амбиция упоритост за запазването й до старост. Тя трябва да продължава да живее и да очаква деня, който идва бавно или бързо за всички, трудовете на които заслужават внимание.

— Но може би моите не заслужават. Аз понякога се боя от това и то е една страшна мисъл!

— Вие сте още твърде млад — каза Малтрейвърс. — Колко малко са хората на вашата възраст, които се разболяват от копнежа за слава. Тази първа стъпка може би е половината път към наградата.

Не сме сигурни, че Ърнест мислеше точно така, както говореше, но това беше най-деликатното успокояване, което можеше да предложи на този човек, чиято внезапна откровеност го обърка и натъжи. Младежът имаше отчаян вид. Малтрейвърс се потруди да промени темата — стана и тръгна към балкона, който се надвесваше над езерото. Заговори за времето, спря се върху възхитителната гледка, посочи дребните, скрити хубости наоколо с окото и вкуса на човек, който е наблюдавал Природата в подробности. Гостът леко се въодушеви и стана по-весел. Той започна дори да говори с увлечение. Цитира стихове и говори върху тях. Малтрейвърс все повече и повече се заинтересуваше от него. Той полюбопитства да узнае дали таланта му отговаря на стремежите, намекна на Цезарини желанието си да види съчиненията му — точно това, което младежът желаеше. Бедният Цезарини! Това беше много за него — да има нов слушател, и той си въобрази, че всеки честен слушател ще се възхищава от поезията му. Но поради своята боязливост прие поканата неохотно и се подвоуми. Малтрейвърс, за да му помогне да излезе от това трудно положение, му предложи разходка по езерото.

— Един от хората ми ще гребе — каза той, — вие ще ми разказвате и аз ще бъда за вас това, което старата домакиня е била за Молиер.

Малтрейвърс ставаше много добродушен, когато биваше трогнат, при все че не изобилстваше с това, което се нарича весело разположение, което плува по повърхността и се усмихва на всички еднакво.

Поетът се съгласи и те скоро бяха сред езерото. Денят беше задушен и вече наближаваше обяд, тъй че лодката се движеше бавно по сенките край брега. Цезарини извади от вътрешния си джоб няколко ръкописа с дребен и красив почерк. Кой не познава старанията, които младият поет полага, за да даде приятна външност на любимите стихове?

Цезарини четеше добре и с чувство. Всичко беше в полза на читателя. Малтрейвърс слушаше съсредоточено. Много е трудно да се съди за точните достойнства на поезията на чужд език, даже и когато знаем добре този език.

Но Малтрейвърс, още пресен, както той бе казал, в изучаването на велики писатели в оригинал, не можеше да не чувства, че слуша мелодична… посредственост. Той помисли, че е жестоко да бъде извънредно критичен и изказа всички банални хвалби, които му дойдоха на ум. Младежът беше очарован.

— И при все това — каза той с въздишка, — аз нямам никаква публика. В Англия биха ме оценили.

Уви! В Англия, в този момент имаше стотици печатащи поети тъй млади, тъй пламенни и надарени, сърцата на които туптяха от същото желание, нервите на които се разстройваха от същите разочарования.

Малтрейвърс видя, че младият му приятел не би изслушал заключения, които не са съвсем благоприятни. Когато Цезарини прочете своите творения, той бързаше да прекратят разходката. Той копнееше да бъде у дома си и да мисли върху удивлението, което беше предизвикал, остави поемите си в ръцете на Малтрейвърс и слизайки на брега, близо до развалините на вилата на Плини, се изгуби.

Вечерта Малтрейвърс прочете поемите внимателно. Неговото първо мнение се потвърди. Младежът беше писал без знания. Ставаше ясно, че той никога не е бил в положенията, които е описал. У него нямаше оригиналност, защото нямаше и опит. Това беше чист механизъм и нищо повече! Похвалите можеха лесно да го излъжат, защото не можеха да не ласкаят ухото му.

Прочитането на тази поезия и разговорът с поета хвърлиха Малтрейвърс в дълбоко размишление. „Този беден Цезарини може да ме направи да бъда предпазлив към себе си! — помисли той. — Преди да се привържем към едно изкуство, добре е да имаме способността да превъзхождаме.“ — Малтрейвърс погледна собствените си съчинения и ги захвърли в огъня. Спа зле тази нощ. Гордостта му малко се смали. Нещо като красавица, която се е видяла в карикатура.

III

Ърнест Малтрейвърс прекарваше голяма част от времето си със семейство Дьо Монтен. Няма период от живота, в който да сме повече склонни към чувството на приятелство, отколкото в промеждутъците на морални изтощения, които идват вследствие разочарованията от страстите. Има, прочее, нещо приветливо в тези по-нежни чувства, което поддържа, но не разгорещява, страстите. Малтрейвърс гледаше с благосклонност на брат към блестящата, пъргава и неуморима Терез. Тя беше последната личност в света, в която би могъл да се влюби. Защото природата му, пламенна, раздразнителна, макар и претенциозна, изискваше нещо съвършено в маниерите и темперамента на жената, която той би обичал. Когато Терез играеше с децата си (а тя имаше две хубави дечица, по-голямото от които беше на шест години), когато се закачаше с тихия си и склонен към размишления съпруг, когато изливаше ненадейни стихове, тананикаше мелодии, които никога не завършваше, когато свиреше на китара, пиано, или отидеше на разходка край езерото, или накратко, с каквото и да се заемеше, беше винаги весела и подвижна — тя никога нямаше лошо разположение на духа, не биваше угрижена или разсърдена. Винаги беше неподатлива на тъгата, освен когато деликатното здраве на брат й или болезнения му темперамент помрачаваха нейната светла като слънце осанка. Дори тогава гъвкавостта на ума й и конструкцията й се съвземаха от отпадналостта и тя се уверяваше, че Кастручио ще бъде по-силен след време и ще стане знаменит и щастлив човек. Кастручио преживяваше това, което романтичните поети наричат „живота на един поет“. Обичаше да наблюдава слънцето как се издига над далечните Алпи, или в полунощ как луната спи върху езерото. Прекарваше половината от деня, а често и половината от нощта, в самотни скитания, нагласявайки звучните си рими или впускайки се в мрачни размишления. Мислеше, че усамотеността е елемент, нужен на поета. Уви! И Данте, и Петрарка биха го научили, че поетът трябва да познава интимно хората тъй както и планините, ако желае да стане творец. Когато Шели в един от предговорите си се гордее, че е запознат отблизо с Алпите и с ледниците, критикът творец не би могъл да се въздържи да му пожелае по-добре да е запознат с Флийт стрийт в Лондон. Може би тогава този забележителен гений щеше да бъде по-способен да създава характери от плът и кръв и щеше да създаде завършени творения, а не объркани и блещукащи късчета от незавършена мозайка.

Въпреки че Ърнест беше привързан към Терез и силно се интересуваше от Кастручио, към Дьо Монтен изпитваше най-високото и сериозно чувство на уважение. Този французин беше запознат с много по-широк свят. Той беше служил в армията и беше известен в обществото с достойнството си.

Имаше онзи здрав морал, който можеше да понесе всякакви разнообразия на обществения живот, и спокойно да преценява балансите на моралните достойнства.

Опитът и преживяването го бяха направили истински философ, който е твърде мъдър, за да бъде оптимист, и твърде справедлив, за да бъде мизантроп. Наслаждаваше се на живота с трезви съждения и следваше онзи път, който най-много му прилягаше, без да заявява, че е най-добрия и за другите. Беше по-строг към грешките, които произлизаха от слабости и от хрумвания, отколкото към тези, изворът на които е във велики натури или във великодушни мисли. Дълбоко почиташе Англия, докато собственото си отечество едновременно обичаше и мразеше. Лекостта, както и раздразнителността на неговите съотечественици, не съвпадаха с трезвите му и достойни понятия за нещата в света. Той не можеше да им прости (имаше навика да се изразява така) задето са направили двата грамадни безсмислени опити — народната революция и военния деспотизъм.

Не симпатизираше нито на младите ентусиасти, които желаеха република без да познават подробностите, върху които тази република с оглед на това да бъде по-трайна би се построила, нито на необразованото и жестоко рицарство, което копнееше за възстановяването на военната империя, нито пък на глупавите и надменни хора, които свързваха всичките идеи за ред и управление с изтърканата династия на Бурбоните. Фактически, здравият разум беше за него основополагащ принцип на всички теории и на практиката.

И това качество беше, което го привързваше към англичаните. Неговата философия в това отношение беше любопитна:

— Здравият разум — каза той един ден на Малтрейвърс, когато се разхождаха във вилата му, близо до езерото, — не е само умствено качество. Това е по-скоро резултат на едно точно равновесие на душевните ни и моралните ни качества. Безчестните или тези, които са играчка на страстите си, могат да имат гений, но те рядко притежават здрав разум. Често може да спечелват големи награди, но това е вследствие играта на случая, а не поради изкусността им. Човекът, когото виждам да се движи в една почтена и правилна кариера — както към другите, така и към себе си (защото ние дължим справедливост и на себе си относно грижите за нашето състояние, нашия характер — за ръководенето на страстите си) — е по-достоен представител на своя създател, отколкото детето на гения. За такъв човек казваме, че има здрав разум. Да, но той притежава също и непорочност, себеуважение и християнска мярка за себеотрицание. Хилядите изпитания, с които чувствата му се борят и побеждават, са изкушения също за неговата честност. Не вярвам, че човек ще продължава да има здрав разум, ако няма навика просто да държи ума си чист от опиянението на завистта, суетността и различните други чувства, които ни заблуждават и ни водят към погрешен път. Здравият разум следователно не е отвлечено качество или някакъв специфичен талант; той е естествения резултат от навика да се мисли логично и е тъй различен от остроумието, принадлежащо на един дипломат, както, да речем философията на Сократ — от риториката на Борджиите. Както едно струпване на индивидуални особености дава вътрешното качество на човека, така едно струпване от такива хора формира характера на един народ. Вашата Англия следователно е прочута със своя здрав разум, но тя също е прочута и с особености, които придружават силния разум в личността: голяма честност и вяра в делата, любов към справедливостта и честно, почтено действие, едно общо освобождение от насилническите наклонности, които се срещат често на Континента, и енергичната настойчивост във веднъж започнатото предприятие, което е резултат на смело и здраво разположение на духа.

— Войните ни… Дългът ни… — започна Малтрейвърс.

— Извинявайте — прекъсна го Дьо Монтен, — говоря за народа ви, а не за управляващите ви. Едно управление често пъти много неправилно представя един народ. Но дори войните, за които намеквате, ако ги изследвате, ще видите, че обикновено произлизат от любов към справедливостта (която е основа на здравия разум), а не от някое безумно желание за победи и слава. Човек колкото и да е умел, трябва да има сърце в гърдите си. По същия начин един велик народ не може да се състои само от егоизъм. Да предположим, че ние двамата сме чувствителни и разумни хора и видим сред някоя тълпа някой жесток човек да удря несправедливо другиго по главата. Ще бъдем зверове, а не хора, ако не се намесим да обуздаем дивака. Но ако направим това с надеждата зрителите да извикат „вижте какъв смел и силен човек е този!“, тогава ще играем ролята на луд с мотив за хвалба. Боя се, че наистина бихте могли да намерите във военната история на французите и англичаните приложение на моята притча.

— Въпреки това признавам, че има много галантност и благороден нормандски дух във френския народ, което ме кара да му простя много от прекаленостите, и да мисля, че той е предназначен за велики дела, когато опитът ще е поотрезвил топлата му кръв. Някои народи, подобно на някои хора, бавно достигат зрелост. Други изглеждат мъже още в люлките си. Англичаните, благодарение на своя дързък саксонски произход — издигнати, а не потиснати от нормандското влияние — никога не са били деца. Разликата е поразителна, когато наблюдавате представителите на двата народа посредством техните велики хора, било писатели или заслужили граждани.

— Да — каза Дьо Монтен, — и у Милтън, и у Кромуел няма нищо детско, дори блестящо. Не мога да кажа същото за Волтер или Наполеон. Дори за Ришельо, най-мъжественият от нашите държавници, имаше толкова много от френското дете в себе си, че си въобразяваше, че е едно много добро момче — галантен, остроумен и критичен. Колкото се отнася до писателите от школата на Расин, те не бяха вън от държащата първенство група на имитаторите — сухи копировачи на псевдокласицизма, в който виждаха формата, но никога не долавяха духа. Докато вашият Шекспир е съвсем друго — неговите Троглъс и Кресида преливат от древен дух, въпреки че не са имитация на нищо древно. Нашите французи копират великите образи на древността, също както една ученичка копира рисунка като я държи срещу прозореца и чертае линиите по оризова хартия.

— Но по-новите ви писатели като Дьо Стал, Шатобриан?

— Не намирам друга грешка у сантименталистите — отговори Дьо Монтен, — освен тази на изобилстващата слабост. Те нямат кости и мускули в гения си. Всичко е в женствената симетрия. Те мислят, че силата се съдържа в гладки фрази и малки афоризми, и изобразяват могъщата буря на човешкото сърце със загладената красота на един миниатюрен рисувач върху слонова кост. Не! Те и двамата са деца от друг вид — любвеобилни, добре облечени и много умни — но пак деца. Техните сантименталности, техният егоизъм и тяхната суета не могат да заинтересуват мъжествените същества, които знаят какво е живота и неговите строги цели.

— Вашият зет — рече Малтрейвърс с лека усмивка, — ще намери във ваше лице един обезкуражителен критик.

— Бедният ми Кастручио! — отговори Дьо Монтен, въздишайки леко. — Той е една от онези жертви, които се срещат сред нас по-често, отколкото си мислим, и стремежите на които са над силите им.

— Но авторите, които добиват безсмъртие, не са винаги първостепенни.

— Първостепенни в техния път, предполагам. Те трябва да са свързани с историята на тяхната литература и да са упражнили известно влияние. А Кастручио е само ехо от други. Но тази меланхолична болест у моя зет би се излекувала, може би, ако той не беше италианец. В Италия, човек ако обича отечеството си, това престъпление е достатъчно да го направи недостоен за обществена служба и той не може да мръдне крачка из спекулациите без да попадне във водите на австрийците или папата. Аз предполагам, че Кастручио ще свърши в някой антиквариат и ще спори върху развалините от времето на римляните.

Малтрейвърс беше замислен и мълчеше. Странно беше, но факт: възгледите на Дьо Монтен не обезкуражиха новия му и таен стремеж за интелектуални успехи. Не защото чувстваше, че сега може да ги застигне, а защото чувстваше желязната си натура и знаеше, че човек, който има „желязо“ в натурата си, най-накрая достига до начин, по който може да изостри метала и да го направи годен за употреба.

Към хазяина и гостенина се присъедини сега самия Кастручио — мълчалив и мрачен, какъвто обикновено беше, особено в присъствието на Дьо Монтен, от когото чувстваше себелюбието си наранено. Защото въпреки че се мъчеше да мрази суровия си зет, беше принуден да признае, че Дьо Монтен не бе човек, който можеше да бъде мразен.

Малтрейвърс вечеря със семейство Дьо Монтен и прекара вечерта с тях. Разбира се, забеляза, че Кастручио, който прочувствено изливаше в стиховете си най-голяма сантименталност, който действително, по натура, беше деликатен, е дотолкова погълнат от най-лошите интелектуални пороци като вечното парадиране със собствените превъзходства и способности, че нито веднъж не достави удоволствие на тези, които бяха около него. Той не притежаваше нищо от изкуството на общителната снизходителност, нищо от веселото младежко разположение, което обикновено принадлежи на добродушните младежи.

IV

Времето минаваше и есента се беше приближила доста до зимата, но Малтрейвърс още се бавеше в Комо. Почти не видя друго семейство, освен това на Монтен, и по-голямата част от времето си прекарваше сам. Занятието му продължаваше да бъде опитване на силите. И тези опити ставаха посмели и по-мащабни. Той внимаваше обаче да не показва развлеченията си в Комо на новите приятели: не желаеше публика, не жадуваше за общество. Само искаше да практикува ума си. Той разбра, докато напредваше, че човек не може нито да изучава много дълбоко, нито да съчинява с голямо изкуство, докато няма някоя определена цел пред себе си. В първия случай някой клон от науката, който да владее, а във втория — някое схващане, върху което да работи. Малтрейвърс се върна към момчешката си страст за метафизическо съзерцание. Но с какви различни резултати се бореше той сега с хитрите учени — сега, когато практически беше познал човечеството! Как несъзнателно нови светлини блесваха пред него, докато се движеше по лабиринта от причини и следствия, чрез които ние се стремим да достигнем до онова любопитно двуформено чудовище — човека. Неговият ум действително се насити с дълбоки изследвания и размишления, и когато най-после ги преустанови, той се почувства така, сякаш не беше живял в уединеност и беше преминал през един процес на действие в заетия свят: тъй много по-правилни, много по-ясни бяха станали знанията му за себе си и другите. Но макар тези изследвания да добиха цвят, те не ограничиха умствените му занимания. Поезията и по-леката литература в него не само че не отслабнаха, но се превърнаха в едно критическо и сериозно учение. Възхищаваше се като проникваше в причините, които са направили въздушните паяжини, изтъкани от човешката фантазия, тъй трайни и силни във влиянието си над грубия работен ден на света. И каква приятна сцена — какво небе, какъв въздух, върху които да се започнат проектите на тази амбиция, която се стреми да установи една империя в сърцата и паметта на човечеството! Вярваме, че има голямо влияние върху бъдещите трудове на един писател мястото, където той най-напред бленува, че му е предопределено от съдбата да пише!

Тъкмо в това време Ърнест получи друго писмо от Кливлънд. Добрият приятел се беше разочаровал и натъжил, че Малтрейвърс не беше послушал съвета му да се завърне в Англия. Той изказваше недоволството си, задето не беше отговорил на писмото на Ърнест, с което последният се извиняваше. Но напоследък беше боледувал от опасна болест, която го беше докарала близо до гроба, и с едно смекчено сърце от изтощението на тялото си той пишеше сега в първите минути от оздравяването си на Малтрейвърс, съобщавайки му за инфаркта, който беше получил, и за опасността, в която се беше намирал, и настояваше още веднъж по-скоро двамата да се видят заедно. Мисълта, че Кливлънд — добрия, нежния настойник на неговата младост — е бил близо до смъртта, че той никога не би се вече облягал на тази подкрепяща ръка, нито би разчитал на бащинския глас, хвърли Ърнест в ужас и угризение на съвестта. Той реши веднага да се завърне в Англия и започна да се приготвя за това.

Отиде да се сбогува със семейство Дьо Монтен. Терез учеше по-голямото си дете да чете. Беше седнала до отворения прозорец на вилата, облечена чисто и спретнато. Момчето, със своето красиво, смело и здраво лице, се беше обърнало безстрашно към нея, докато тя се мъчеше да го въведе полусериозно, полунасмешливо в тайните на буквите. Красивото момче и хубавата млада майка бяха една очарователна картина. Дьо Монтен четеше трудовете на прочутия си съименник, с когото се гордееше, и не се знаеше с какво право претендира, че той му е праотец. От време на време вдигаше поглед от страницата, за да види как напредва наследника му и за да се държи в течение на неговото умствено развитие. Но не се намесваше в майчината лекция. Беше достатъчно разумен, за да знае, че има един вид симпатия между едно дете и една майка, което се равнява на всичкото превъзходство на един баща, който желае да направи така, че учението на малките да бъде приятно. Той беше много по-умен, за да не презира системите, които поставят децата в известни рамки за учение. Знаеше, че философите не са правили никога по-голяма грешка от тази, дето са настоявали тъй много да се започва с отвлечено образование още от люлката. Достатъчно е да се върви по темперамента на детето. Защото след това няма привилегия, която да компенсира увреждането на здравето или съкрушаването на духа на детето. Доколкото е възможно то не трябва да бъде оставяно да вкуси от съкрушаващата горчивина на страха. Едно смело дете, което ви гледа в лицето, говори истината и засрамва дявола. По този начин трябва да правим добри, смели и разумни хора!

Малтрейвърс влезе, без да е предизвестил очарователното семейство и застана незабелязан за няколко минути до вратата. Малкият ученик беше първият, който го забеляза, и забравяйки урока си, се завтече да го поздрави, понеже Малтрейвърс, макар че оставаше по-скоро нежен, отколкото весел, беше любимец на децата. Неговото хубаво, спокойно и грациозно лице сторваше много повече добро на децата, отколкото ако джобовете му бяха пълни с различни плодове.

— А, господин Малтрейвърс! — извика Терез и стана. — Вие изличихте всичките букви, които се мъчихме да изпишем през последния час.

— О, госпожо — рече Малтрейвърс, като седна и постави детето на коляното си. — Сигурен съм, че младият ми приятел ще започне да работи наново с по-голямо желание след това малко прекъсване на занятията му.

— Вие ще останете при нас през целия ден, надявам се? — каза Дьо Монтен.

— Действително — каза Малтрейвърс, — дойдох да искам разрешение да остана, тъй като утре заминавам за Англия.

— Нима? — възкликна Терез. — Колко ненадейно! Как така ще ви изпуснем! О! Недейте си отива. Да не би да имате лоши вести от Англия?

— Имам някои новини… викат ме да се върна — отговори Малтрейвърс. — Моят настойник и втори баща е зле болен. Аз съм неспокоен за него и се обвинявам за това, че съм го забравил тъй дълго във вашето съблазнително общество.

— Действително съжалявам, че ще ви загубим — каза Дьо Монтен с по-голяма горещина в тона, отколкото в думите си.

— Надявам се, че ще се срещнем пак скоро. Вие ще дойдете пак, може би, в Париж?

— Вероятно — каза Малтрейвърс, — и вие, може би, ще дойдете в Англия?

— Ах, как бих желала! — възкликна Терез.

— Не, ти не би обикнала никак Англия — каза съпругът й.

— Би ти се сторила съвършено тъжна. Тя е една от тези страни, с които местните жители биха се гордели, но която не доставя никакви развлечения за един чужденец, точно защото е тъй пълна със сериозните занимания на гражданите си. Най-приятните страни за чужденците са най-неприятните за местните жители — Италия, например — и обратното…

Терез поклати глава в знак, че не е убедена.

— А къде е Кастручио? — попита Малтрейвърс.

— Той е с лодката си на езерото — отговори Терез. — Ще бъде неутешим при вашето заминаване. Вие сте единствената личност, която той може да разбере, или която го разбира — единствената личност в Италия, да не кажа почти в целия свят.

— Добре — ще се видим на обяд — каза Ърнест. — Дотогава нека ви помоля да ме придружите. Бих желал да си взема сбогом с близкия кристален извор.

Терез, която се възхищаваше от всяка екскурзия, бързо се съгласи.

— И аз също, мамо — извика детето, — и сестричето ми!

— О, разбира се — каза Малтрейвърс, говорейки вместо родителите.

Тъй че компанията беше скоро готова и не след дълго всички се отправиха по блещукащите и образуващи браздички води, тъй като ноември в Италия е също като септември на север. Децата бърбореха, а възрастните разговаряха за хиляди неща. Беше един приятен ден, последният ден в Комо! Защото при сбогуването на приятели има действително нещо меланхолично, но не мъчително както при любовта. Може би е по-добре ако бихме могли да се освободим съвършено от любовта. Животът би минавал по-гладко и по-щастливо без нея. Приятелството е виното за съществуване, любовта е ужасно питие.

Когато се завърнаха, те намериха Кастручио да седи на поляната. Той не изглеждаше толкова много отпаднал духом от перспективата на заминаването на Ърнест, както Терез си мислеше. Защото Кастручио Цезарини беше много завистлив, и напоследък изглеждаше натъжен и недоволен от възхищението, с което семейство Дьо Монтен гледаха на Ърнест.

„Защо е всичко това? — често се питаше той. — Защо те са много по-доволни от присъствието на този чужденец, отколкото, когато са с мен? Моите идеи са също тъй свежи и оригинални. Аз имам достатъчно гений, но дори моят зет признава неговите способности и предсказва, че той ще бъде знаменит човек. Докато аз — не! Човек наистина не може да бъде пророк в своята страна“.

Нещастен младеж! Умът му носеше корените, които задушаваха цветята в почвата, която, ако би била правилно култивирана, би давала само плодове. Кастручио преживяваше такава криза в живота, в която един чувствителен и поетичен човек се създава или пропада. Криза, в която чувството се замества от страстите, в която любовта към нещо реално събира разпръснатите лъчи на сърцето. От този Божи съд той би излязъл по-чист и по-мъжествен — така се надяваше понякога Малтрейвърс. Тогава малко мислеше колко близко е свързан с неговата съдба този откъс от историята на италианеца! Кастручио излезе с Малтрейвърс на разходка, и когато стигнаха в горичката зад къщата, той му каза с известно затруднение:

— Вие отивате, предполагам, в Лондон?

— Ще мина през Лондон. Бих ли могъл да направя нещо за вас?

— Ами да, поемите ми! Мисля да ги публикувам в Англия. Вашата аристокрация харесва италианската книжнина и може би ще бъда четен от благородниците — това е подходящата публика за поетите. Що се отнася до вулгарното стадо, аз го мразя!

— Драги Кастручио, ще се заема да бъдат публикувани вашите поеми в Лондон, щом желаете това. Но не се разчувствайте. В Англия четем малко поезия, дори на нашия език, и ме е срам да кажа, че сме безразлични към чуждата литература.

— Да, изобщо за чуждата литература, прав сте, но моите поеми са от друг вид. Те трябва да обърнат вниманието към себе си в един интелектуален кръг.

— Добре. Нека опитаме. Може да ми дадете поемите си, когато се разделяме.

— Благодаря ви — каза Кастручио с весел тон, стискайки ръката на приятеля си. През останалата част от вечерта той изглежда се беше променил изцяло: милваше децата и не се присмиваше на сериозния разговор на своя зет.

Когато Малтрейвърс стана да си върви, Кастручио му даде пакета. След това, изцяло погълнат от виденията си за бъдеща слава, изчезна от стаята, за да потъне насаме в мечти. Не искаше повече да знае за Малтрейвърс. Беше се възползвал от него и не съжаляваше за неговото заминаване, понеже то щеше да улесни появяването му в един нов свят!

Ситен дъжд валеше на прекъсвания, звездите се показваха през движещите се облаци и Терез не смееше да излезе от къщи. Стисна ръката на младия си гостенин и му пожела добър път със сълзи на очи.

— Е — каза тя, — когато се видим пак, вярвам, че ще бъдете женен и аз ще обичам сърдечно вашата съпруга. Няма по-голямо щастие от женитбата и домът! — И тя погледна с искрена нежност Дьо Монтен.

Малтрейвърс въздъхна. Мислите му се насочиха назад, към Алис. Къде ли се намираше сега това самотно и без приятели момиче, невинната любов на което беше направила един дом за него? Той отговори със смътен и обикновен механичен израз и напусна стаята с Дьо Монтен, който настояваше да го изпрати навън. Когато наближиха езерото, Дьо Монтен наруши мълчанието.

— Драги мой Малтрейвърс — каза той със сериозен тон, — ние може да не се видим в продължение на години. Аз живо се интересувам от вашето щастие и кариера — да, кариера, повтарям. Не желая да въодушевлявам младежите с амбиции. Достатъчно е за мнозина от тях да бъдат добри и почтени граждани. Но в случая с вас това е различно. Виждам във вас един усърден и размишляващ, а не прибързан младеж, който определено се придвижва към знаменито мъжество. Вашият ум не е още установен, това е вярно, но той бързо се избистря и узрява от ферментацията на момчешките сънища и страсти. Вие имате всичко във ваша полза — компетенция, вродени качества и над всичко — вие сте англичанин! Имате могъща сцена, на която, вярно е, не можете да стъпите без да сте достоен и без труд, но толкова по-добре. Това е сцена, на която силни и решителни съперници ще ви подтикват към надпревара, а състезанието ще тренира силите ви. Помислете каква величествена съдба е да имате влияние над широкия и винаги уголемяващ се ум на една такава страна. Да чувствате, когато се оттеглите от действащата сцена, че сте изиграли незабравима роля — че сте били медиума на великата воля Божия за прокарването на нови идеи в света — и сте дали първенство на почтеното и красивото. Това е истинската амбиция. Желанието само за лична известност е суета, не амбиция. Чертата, която забелязах у вас — добави французинът с усмивка, — най-вредна за вашите шансове за известност, е че сте твърде много философ, склонен към ленивостта на култивираното свободно време. А не трябва да мислите, Малтрейвърс, че една активна кариера ще бъде един път от рози. Засега нямате никакви неприятели. Но в минутата, когато се опитате да добиете известност, с вас ще се злоупотреби, ще бъдете наклеветен, нападнат. Ще бъдете потресен от гнева, който сте предизвикали, и ще въздишате за предишната си неизвестност, в която сте били. Ще считате, подобно на Франклин, че сте платили твърде скъпо за свирката си. Но в замяна на вашите лични неприятели благородната отплата ще бъде, че самото Общество е станало ваш приятел, а може би и потомството! Освен това — прибави Дьо Монтен с почти религиозна тържественост в гласа си, — има съвест в главата както и в сърцето, и на стари години ние също тъй чувстваме угризения на съвестта, ако сме развратили естествените си добродетели. Дълбокото задоволство от чувството, което изпитва човек, че не е живял напразно, е едно от най-щастливите чувства, засягащи само определен кръг хора и свършващи заедно с нашия живот, в сравнение на неизразимото и вечно траещо добро, което може да направим като общественици с една книга или с един закон? Бъдете уверен, че Всевишния поставя всичките добрини и всичките злини, направени от неговите създания, на справедливи везни. С правилната преценка на всичко това, Малтрейвърс, вие ще имате всичките поводи при един висок ум и една чиста амбиция да се събудите от леността и да се борите с достойнство в света за една голяма награда.

Малтрейвърс никога досега не се беше чувствал тъй много поласкан, тъй много подтикнат към възвишени стремежи. Величественото красноречие и пламенното насърчение на този човек, който обикновено беше студен, го разчувства. Той се сепна, въздъхна дълбоко, изчерви се и каза:

— Дьо Монтен, вашите думи ми изясниха хиляди съмнения и скрупули. Те отидоха право в сърцето ми. За пръв път разбирам какво е слава, какво е амбиция и какво е награда за труда! Видения, надежди, въжделения може да съм имал и преди. От месеци насам един нов дух витае в мен и почувствах, че ми поникват криле. Но всичко беше объркано, смътно несигурно. Съмнявах се в благоразумието на усилието при един така кратък живот и при тъй хубавите удоволствия на младостта. Сега не гледам на живота иначе, освен като на част от вечността, за която чувствам, че сме се родили. И признавам тържествената истина, че предназначението ни е да водим достоен живот и да бъдем същества, в които живия принцип никога не изчезва. Сбогом! Радост или скръб ще ме сполети, неуспех или успех, не знам, но ще се боря, за да заслужа вашето приятелство.

Малтрейвърс скочи в лодката си. И нощните сенки скоро го грабнаха и изгубиха за блуждаещия поглед на Дьо Монтен.

Част IV

I

Ще се отдалечим за известно време от следването на Малтрейвърс в безшумния прогрес на умственото му развитие, за да погледнем назад към по-жестоката съдба, която беше предопределена за Алис Дарвил. По нейния път поезията не хвърляше никакви цветя, нейните самотни стъпки към отдалечения храм, където отиваше на поклонение и където намираше почивка, не бяха осветени от мистичната светлина на науката, нито пък бяха водени от хилядите звезди, които винаги са ясни в небесата за облагодетелстваните очи на гения и на въображението. Не по въздушните и весели пътища, които се извиват така надалеч от всекидневния живот и занятията на обикновените хора, не по уединените Алпи на духовната философия блуждаеха самотните стъпки на детето на бедността и скръбта. По отъпканите и изхабени друмища на обикновения живот, със съкрушено сърце и с окървавени крака, Алис вървеше към съзнанието, че целта, великата тайна в живота и сумарната задача на всичките философии, независимо дали практична или идеална, е била, може би, достижима колкото за нея, толкова и за еластичните стъпки и сърце на онзи, който жадуваше по-великото и почти вярваше в невъзможното.

Връщаме се в онази мрачна нощ, през която Алис беше откъсната от покрива на любимия си.

Дълго време беше минало преди тя да дойде в съзнание, за да види какво се е случило и да има ясна представа за страшния обрат, който беше взела съдбата й. Това беше през една мъглява и мрачна утрин. Грубата, покрита кола, която я носеше, минаваше по развален и запустял път, завиваше около безлюдни хълмове, които, в Англия, обикновено подсказват близостта на морето. Разтреперана погледна наоколо: съучастникът на баща й, Уолтър, лежеше прострян до краката й и тежкото му дишане показваше, че беше дълбоко заспал. Дарвил подканяше изморените и натъжени коне да вървят. Широкият му гръб бе обърнат към Алис. Дъждът капеше от шапката му, тъй като на мястото, където седеше отпред, не беше защитен от него, и сега, когато се обърна и злокобният му и мрачен поглед се спря върху лицето на Алис, изражението му изглеждаше още по-зло. Неприветливата утрин завършваше отвратителната картина на неприкрито и разбойническо нищожество.

— Хо, хо! Алис! Ти вече дойде на себе си — каза той с иронична усмивка. — Радвам се за това, защото не мога да търпя при мен хубави дами да припадат. Ти си имала един дълъг празник, Алис. Сега трябва още веднъж да се научиш да работиш за бедния си баща. А ти си хитрувала. Но нищо, за миналото ти прощавам. Не трябва да бягаш вече така без мое знание. Ако имаш желание за любовници, няма да ти преча, но стария ти баща трябва да разбере нещо от това.

Алис не можеше да слуша повече. Тя закри лицето си с наметалото, което бе хвърлено върху нея, и въпреки че не припадна, чувствата й изглеждаха парализирани. Постепенно Джон Уолтър се събуди и двамата мъже, без да обръщат внимание на нейното присъствие, започнаха да разговарят върху плановете си. След известно време Алис дойде достатъчно на себе си, за да може да слуша с инстинктивната надежда, че някой план за бягство може да й бъде подсказан. Но от това, което можеше да схване от несвързаните и разнообразни проекти, върху които те разискваха един след друг, спорейки с отвратителни псувни на едва разбираем просташки език, тя можа само да научи, че беше решено на всяка цена да се напусне местността, където се намираха. Но къде бяха всъщност? Беше неизвестно. Колата спря най-после пред една мизерна странноприемница. Голям надпис уверяваше, че се дават добри удобства за пътниците. Под него беше прибавено следното:

„При стария Том виното е рай,

Който веднъж пие, ще пие безкрай.“

Странноприемницата беше усамотена, далеч от друго селище. Пустинята наоколо беше така лишена от дървета и дори от храсти, че Алис разбра: няма никаква надежда да може да избяга от такова място. За да усили сигурността, самият Дарвил я повдигна да слезе от колата и я въведе по счупена и неосветена стълба в мръсна таванска стаичка. Блъсна я грубо вътре, заключи я и слезе долу. Времето беше студено. Влагата личеше по стените, а нямаше нито огън, нито огнище. Алис беше облечена съвсем тънко. Наметалото и шалът й бяха основното облекло, обаче тя не чувстваше студ, тъй като сърцето й беше по-студено от външната атмосфера. На обяд някаква възрастна жена й донесе малко храна, приготвена от риба и дивеч. С подканващ просташки поглед старицата посочи един съд за измерване на спиртни питиета, който придружаваше месната храна, и я увери с прегракнал глас, че „Стария Том е по-добър приятел, отколкото който и да било друг от младежите!“ След като това посещение свърши, Алис беше наново оставена сама. Остана така докато се стъмни и влезе Дарвил. Носеше вързоп дрехи, такива, каквито се носят от селяните в тази примитивна област на Англия.

— Ето, Алис — каза той, — облечи тези топли дрехи, хубави дрехи не са за сега. Не трябва да оставим никакви следи след себе си. Копоите са след нас, малката ми. Ето ти едно хубаво топло наметало и едно червено шалче, което би изплашило кокошките. Колкото се отнася до другото наметало и шал, не се безпокой за тях. Няма да изчезнат; ще ги запазим за когато стигнем в някой голям град, където има младежи с пълни джобове, понеже вече си разбрала, че лицето ти е твоето богатство. Хайде, побързай, трябва да тръгваме. Ще дойда да те взема след десет минути. Шшт! Не отпадай духом. Вземи, пий от „Стария Том“, вземи, казвам ти! Какво? Не искаш? Добре, за твое здраве, и да ти е сладко.

Сега, когато вратата още веднъж се затвори след Дарвил, сълзите за пръв път избликнаха, за да облекчат Алис. Дрехите — подарък от Ърнест по неговия вкус — бяха последната останка от онзи възхитителен живот, който изглежда беше отлетял безнадеждно. Всяка следа от този живот, от него, любимия, закрилящия, обожаващия всяка следа от любовта, трябваше да бъде изгубена за нея завинаги. Това беше като онази последна фатална церемония (както беше чела някъде в малките елементарни томове, предназначени за нейното образование), в която онези, които са осъдени на работа из рудниците в Сибир, биват обличани в робски дрехи, името им завинаги се заличава и се захвърлят в широките пустини, от които дори милостта на деспотизма, ако би се събудила някога, не би могла да ги възвърне. Всичко, което се знае за тях — тяхната индивидуалност — всичко, което би ги различавало от общото стадо, се изтръгва от тях и се захвърля вън от света. Тя още хълцаше с буйна и неудържима мъка, когато Дарвил влезе пак.

— Как, още не си се облякла? — извика той нетърпеливо с яростен глас. — Слушай, така не може. Ако за две минути не се приготвиш, ще изпратя при теб Джон Уолтър да ти помогне, а неговите ръце са груби, мога да ти кажа.

Тази заплаха накара Алис да се съвземе.

— Ще направя това, което искаш — каза тя кротко.

— Добре тогава, побързай — каза Дарвил, — вече впрягам конете. И внимавай добре, момиче, баща ти бяга от бесилката, а това не кара никого да се спира пред съвестта. Ако само веднъж се опиташ да ми избягаш, ако направиш или кажеш нещо, което може да докара полицията при нас, тогава в името на ада — ако действително има ад или дявол — ножа ми ще се запознае добре с твоето гърло! Тъй че внимавай за това.

Това беше бащата — такова беше положението на тази, чийто слух в продължение на месеци не беше долавял друг звук, освен нашепванията на ласкателната любов — нашепванията на страстта от устните на поезията.

Продължиха да пътуват до полунощ, когато пристигнаха до една пивница, малко различаваща се от предишната. Но тук Алис не беше отделена сама. В дълга стая, пълна с пушек, двайсет-трийсет безделници седяха около маса, върху която чаши и бутилки със силни питиета бяха размесени с ножове и револвери. Те посрещнаха Уолтър и Дарвил с гостоприемни викове и без малко щяха да наскачат и заобиколят безцеремонно Алис, ако баща й, чиято добре известна, отчаяна и брутална жестокост не го беше направила добре известен и почитан в тяхната среда, не бе казал с категоричен глас:

— Ръцете далеч, приятели, и направете място край огъня за малкото ми момиче. То е достойно за вашите господари.

Казвайки това, той избута Алис да седне на грамаден стол в ъгъла, близо до огъня. После седна до нея, в края на масата, и побърза да насочи разговора в друга посока:

— Е, капитане — каза той, като се обърна към нисък, слаб човек, който седеше начело на масата, — аз и Уолтър благополучно се отскубнахме и избягахме. Въздухът на сушата е неблагоприятен за нас и имаме нужда от морски простор, който да ни излекува от бесилечната треска. Тъй че, знаейки че ще ви намерим тук тази вечер, бързахме, и ето ни. Момичето ще го носите на ръце. Знам, че не обичате подобни товари, но ние ще прибягаме по брега колкото може по-скоро.

— Тя ни се види доста лека — отвърна капитанът, — и ние ще направим много повече от това, за да задължим един стар приятел като вас. След половин час луната слага нощната си шапка и тогава трябва да сме на път.

— Колкото по-бързо, толкова по-добре.

Компанията изглежда беше забравила присъствието на Алис, която седеше отпаднала от умора. Сърцето й беше твърде съкрушено, за да може тя да побутне храната, която й беше донесена. Гледаше втренчено в огъня. Баща й, преди тръгването им, я накара да изяде няколко морски бисквити, въпреки че всяка една от тях я задавяше. След това, увита в дебело корабно наметало, беше наместена в колата. И докато морските ветрове свиреха около нея, студът и умората приспаха бедното й сърце в обятията на милостивия сън.

II

Много бяха изпитанията на Алис, много повече, отколкото тези, които някой калугер някога би описал и те биха се отнасяли до живота на някой светия или мъченик — невъзможно е да бъдат пресъздадени с думи. Ние може да говорим в книгите за верността, но никой не е описал дори собствената си биография, без да бъде принуден да изпусне поне девет десети от най-важния материал. Какво представляват три, какво — шест тома? Преживяваме шест тома в един ден! Мисъл, чувства, радости, скръб, надежди, страхове, колко плодовити могат да бъдат те, ако разкажат поотделно изпитаното за един час! Но животът на човека е кратък период от безкрайното и вечното и най-точните му изповеди са мизерно съкращение на една бърза и объркана мисъл.

Бяха изминали три месеца и повече от нощта, когато Алис, легнала с плач да спи между онези диви другари, се опита да избяга от бдящото око на баща си. Тогава те бяха на брега на Ирландия. Дарвил се беше разделил с Уолтър и морските бандити. Той беше пръснал по-голямата част от парите, които неговите престъпления му бяха донесли. Беше започнал сериозно да се опитва да приложи ужасния си план — да осигури своята издръжка чрез продаване на дъщеря си. Алис би могла да бъде тикната в лошия път, ако не беше познавала Малтрейвърс. Но от този час самото прегрешение я направи добродетелна. Беше разбрала от момента, когато беше започнала да люби, какво значи женска чест; с пожертването на себе си си купи скромност, деликатност на мисълта и душата. Голяма част от нашия морал, по отношение на първата погрешна стъпка на жената, ни води, както всички знаем, към варварски грешки, освен с единични изключения. Клетите нещастнички, които пълнят улиците и театрите, рядко първоначално са били развратени вследствие на любов. Станали са такива обикновено поради бедността и заразата от обстоятелствата и примера. Мизерна, празна фраза е да ги наричаме жертви на съблазънта. Те са жертви на глада, суетата, любопитството и на женски лоши съвети. Но съблазънта на любовта едва ли някога води към порочен живот. Ако една жена някога действително е любила, любимият й е образувал непроходима преграда между нея и другите мъже. Техните предимства я ужасяват и настройват против тях — тя по-скоро би предпочела да умре, отколкото да изневери дори на паметта. Докато мъжът обича пола, жената обича индивида, и колкото повече го обича, толкова повече е студена към подобните нему. Защото страстта на жената е в чувствата във въображението, в сърцето. Тя рядко има нещо общо с грубите образи, с каквито момчетата и старите хора — неопитните и износените — я свързват.

Но въпреки че кръвта на Алис се смразяваше от бащиния й отвратителен език, тя видя в самите му постъпки възможност да избяга. В един час на пиянство той я изтласка вън от къщата и застана да я наблюдава. Това беше в град Корк. Тя взе решение моментално — зави по една тясна уличка и започна да бяга с всичка сила. Дарвил напразно се помъчи да я настигне — погледът му беше замътен, стъпките му — залитащи от пиянството. Тя чу последното му проклятие да заглъхва някъде далеч. И страхът ускори хода й. Спря се най-после и видя, че се намира в предградие. Отпусна се неподвижно, съсипана и изнемощяла, но, за пръв път почувства, че в нея се раздвижва някакъв странен и нов живот. Отдавна знаеше, че носи в утробата си нероденото отроче на Малтрейвърс. И това я караше да се бори и да живее. Но сега зародишът беше избързал да стане същество — движеше се и отправяше зов към нея — нещо невидимо, непознато, и в същото време живо същество, апелиращо към своята майка! О, какъв трепет почувства от полуизказаната нежност и полутайнствения ужас на този момент! Каква нова страница в живота на една жена съобщаваше той. Сега, междувременно, трябваше да бъде внимателна към себе си — трябваше да се предпазва от умора, трябваше да се бори с отчаянието. Беше й доверено нещо свято — животът на друг — детето на Обожавания. Беше лятна нощ. Тя седна на един груб камък. Градът беше от едната й страна със стотиците светлини. Побелелите полета бяха от другата страна, а отгоре — месечината и звездите. Повдигна насълзените си очи и й се стори, че Бог, нейният Закрилник, се усмихва от красивото небе. И така, след една почивка и тиха молитва стана и продължи пътя си. Когато се умори, се промъкна под една стряха в двор на някакво имение и за първи път от седмици насам потъна в сън на сигурност и надежда.

III

Бяха изминали точно две години от нощта, когато Алис бе откъсната от вилата. По това време, когато Малтрейвърс се скиташе между развалините в древния Египет, на самата полянка, където Алис и любимият й тъй често се бяха разхождали, хванати ръка за ръка, се беше събрала весела група от деца и младежи. Вилата беше купена от някакъв богат и оттеглил се от света индустриалец. Той беше издигнал още един етаж и го беше покрил със сини плочи. Хубавите веранди, покрити с пълзящи растения, бяха съборени, защото госпожа Хобс мислеше, че придават мрачен вид на стаите. Малкият селски вход беше заменен от четири йонически колони; голяма нова трапезария беше построена в едното крило, а над нея — нова приемна. Малката някога вила изглеждаше величествена. Вътрешният водоскок беше премахнат, защото правеше къщата влажна. Пътната врата не беше вече скромната, зелена, дървена врата, която стоеше винаги полуотворена. Сега беше висока, желязна и добре заключваща се врата между две големи колони. На нея имаше поставена желязна табела, върху която беше гравирано: „Дом на Хобс. Звънете.“

Малкият Хобс и по-големите Хобс бяха на поляната. Някои от тях току-що се бяха върнали от училище, понеже днес беше събота следобед, когато не се работеше. Имаше веселие, шум и викове, което почтената стара двойка наблюдаваше спокойно. Хобс, бащата, пушеше лулата си; Хобс, майката, разговаряше с най-възрастната си дъщеря (красива млада жена, омъжена от три месеца по любов за един беден човек) върху темата как може да се обработи овнешкото месо така, че да се запази задълго добре.

— Винаги, драга, гледай да е с големи мускули, то е по-трайното. Чакай, какъв шум вдигат момчетата! Не, мило, топката не е тук.

— Мамо, под роклята ти е.

— Хайде, дете, колко си лошо.

— Хей, господине! Сега е мой ред. Биди, чакай, момичета, чакайте, момичета, почвайте.

— Боб, хитруваш.

— Тате, Нед казва, че хитрувам.

— Твърде вероятно, драги мой, тъй като ще ставаш адвокат.

— Докъде бях стигнала, мила? — започна отново госпожа Хобс, настанявайки се и оправяйки напудрената си рокля. — О, за овнешкото месо! Да, големите мускули са най-добрите. Знаеш, мила, баща ти и аз бяхме по-невежи от теб, когато започнахме. Но сега имаме всичко, което е хубаво при нас. Съботните баници са много хубаво нещо. Една добра домакиня като теб никога не трябва да забравя съботните баници.

— Да — каза булката натъжено, — но господин Тиди не обича баници.

— Не обича баници? Това е много чудно. Господин Хобс обича баниците. Може би ти не правиш корите достатъчно дебели. Но можеш да му приготвяш пудинг. Сигурна съм, че господин Тиди обича пудинг. Съпругата трябва винаги да изучава вкуса на съпруга си — какво представлява домът на един мъж без любов? Но казвам, че е много неразумно да не се обичат съботните баници.

— Здравей, мамо. Виждаш ли онази циганка? Ще отида да ми предскаже бъдещето.

— И аз, и аз!

— Боже! — извика господин Хобс, ставайки възмутено. Какво търси тази насам?

Предмет на тези забележки, синовни и бащински, беше една млада жена, наметната с изтъркано наметало, която си беше прилепила главата до вратата, и която гледаше сериозно — о, как сериозно — навътре. Децата затичаха към нея, но инстинктивно забавиха ход, когато се приближиха близо, тъй като тя очевидно не беше такава, за каквато си я представяха. Особено страдание потъмняваше бледите, деликатни бузи; цигански поглед не отправяха нейните големи, насълзени очи; циганско нахалство не се забелязваше върху честното й детинско чело. Докато тя притискаше така усърдно лицето си до студените железа, децата се заразиха от нейната неизмерима и почти страшна тъга. Приближиха се почтително.

— Искате ли нещо? — попита най-голямото и най-смелото от момчетата.

— Аз… аз… нали това е вила Дейл?

— Това е било вила Дейл, сега е Дом Хобс, не можете ли да четете?

— А… а… господин Бътлър, той също ли си е отишъл?

Горкото дете, говореше като че ли вилата я нямаше вече, като че ли не беше ремонтирана. Йоническият вход не представляваше никакво очарование за нея.

— Бътлър… никаква подобна личност не живее тук. Татко, знаеш ли къде живее господин Бътлър?

Бащата се беше раздвижил, и когато пристигна, каза:

— Бътлър, не… нищо не зная за подобно име… Никакъв Бътлър не живее тук. Махай се оттук, безсрамнице.

— Никакъв господин Бътлър! — каза момичето, отваряйки устата си за въздух и подпирайки се на вратата, за да не падне. — Сигурен ли сте, господине?

— Да, сигурен съм. Какво искате от този Бътлър?

— О, тате, тя изглежда припада — каза едно от момичетата с милостив глас. — Дайте й нещо да яде, сигурна съм, че е гладна.

Господин Хобс изглеждаше сърдит. Никой богаташ не обича просяците. Но след малко господин Хобс се обърна към подозрителното натъжено лице, после към красивото си дете. Добрият му ангел прошепна нещо и след кратка пауза той каза:

— Може ли да не съчувстваме на едно бедно човешко същество! Ела, момичето ми, да хапнеш нещо.

Момичето изглежда не беше чуло и той повтори поканата, като се приближи да отключи вратата.

— Не, господине — каза Алис тогава, — не, благодаря ви. Аз не мога да вляза сега вътре. Не бих могла да ям тук. Но кажете ми, господине, моля ви, не бихте ли могли поне да ме упътите горе–долу къде бих могла да намеря господин Бътлър?

— Бътлър? — каза госпожа Хобс, която беше привлечена от любопитство към мястото на разговора. — Спомням си, това е името на господина, който беше наел тази вила, и който беше обран.

— Обран! — извика Хобс, като се обърна назад и заключи отново вратата. — И новият скъп самовар тъкмо е пристигнал — измърмори той на себе си. — Хайде, отивай си, дете, отивай си. Ние не знаем нищо за този твой Бътлър.

Младата жена го погледна с див поглед, обърна се към промененото място и след това, с потреперване, като че ли вятърът остро беше пронизал крехкото й тяло, тя уви още наметалото около себе си и без да каже нито дума повече, се отдалечи. Групата гледаше след нея, докато с треперещи стъпки тя слизаше надолу по пътя, и всички почувстваха онази болка на срам, която е присъща на човешкото сърце при гледката на една скръб, която то не се е потрудило да утеши. Но това чувство изчезна изведнъж от господин и госпожа Хобс, когато видяха, че момичето се спря на един завой срещу вратата, така че можаха да забележат как под износеното наметало то криеше бебе. Алис се обърна и погледна с нежен поглед назад. Дори на такова разстояние отчаянието в очите й можеше да се види. И тогава, докато допираше устните си до челото на детето, те я чуха да хълца. След миг тя се обърна пак напред и изчезна по пътя си.

— Какво странно момиче — каза госпожа Хобс.

— Новини за енорията — каза господин Хобс. — И при това тъй млада — какъв срам.

— Момичетата в околността са много лоши сега, Джени — каза майката на булката.

— Сега разбирам защо търси господин Бътлър — каза Хобс с многозначително намигване. — Дошла е да проклина!

Желанието да дойде при Бътлър беше поддържало силите на Алис. То й беше дало куража по времето на острите болки на раждането, както и по времето на една тежка и съсипваща болест, която в разстояние на месеци след нейното бягство я беше хвърлила на едно селско легло. Заради това идване ден след ден беше нашепвала: „Аз ще се оправя, ще бъда по-добре, ще преодолея всички трудности в пътуването до вилата, ще го намеря там, ще поставя малкото си в ръцете му. Всичко ще бъде пак светло“. Заради това, щом като можеше да върви без придружител, веднага тръгна пеш от далечната земя. Но не знаеше по кой път да върви — не помнеше местността, в която се намираше вилата, знаеше само името на града. И въпреки че той беше голямо населено място, никой, когото попиташе, не знаеше за него, или беше погрешно направлявана. С почти животински инстинкт се беше влачила в студ и пек, гладна и жадна, към предишната къща на господаря си, по пустия си самотен път. И тройно се беше преуморила, и тройно се беше задължавала за една скромна милост за легло, където да сложи болнавото си и изтощено тяло. Веднъж бебето — нейното любимо същество, нейният живот — беше болно, близо до смъртта, и тя не беше могла да се помръдне, докато то, което беше момиченце, не се беше усетило здраво и не беше започнало да се усмихва и чурулика. И така, много и много месеци се бяха изминали от деня, когато беше предприела своето пътешествие, до този ден в който стигна до своята цел. Но никога, освен когато детето биваше болно, не се беше отчайвала, не беше падала духом и не беше изгубвала надежда. Щеше да го види пак, и той щеше да целуне детето й. А сега — не, не можем да опишем силата на този зашеметяващ удар! Не знаеше нищо за добрите предпазни мерки, които Малтрейвърс беше взел. А той беше размислил достатъчно за нейното съвършено невежество за света. Как би могла тя да предположи, че съдията, който се намираше само на един километър от нея, би могъл да й каже всичко, което тя искаше да знае? Ако беше срещнала само градинаря или старата жена — прислужницата — всичко щеше да е добре. За последната, действително, тя имаше намерение да попита. Но жената се беше поминала, а градинарят беше заел някаква странна служба в някаква отдалечена страна. И така изгасна последният лъч на надеждата. Ако само едно лице, което помнеше търсенията на Малтрейвърс, я срещнеше и познаеше! Но тя беше виждана от толкова малко хора и сега беше тъй тъжно променена. Нейният път не беше още преминат, и щеше да противостои на още много силни ветрове по тъжните морета преди да стигне най-после в пристанището си.

IV

Алис почувства, че е сама в големия свят с детето си. Не вече за да бъде закриляна, а за да закриля. И след първите няколко дни, прекарани в агония, беше обладана от нов дух, не на надежда, а на търпение. Самотните й скитания, в които само Бог й беше водач, допринесоха много за издигането и за закаляването на характера й. Чувстваше, че може да се обляга на Неговата мистериозна твърдост; чувстваше също отговорността на майката. Захвърлена за толкова месеци сама, изоставена да разчита на собствените си сили, дори за насъщния си хляб, нейният интелект несъзнателно се изостри и тя придоби навик на търпелива храброст. Реши да отиде другаде, защото нито можеше да понася спомените, свързани с околността, където се намираше, нито можеше да мисли, без да потрепва от ужас върху възможността за бащиното й завръщане. И така, един ден тя поднови скитанията си и след като пътува седмица, пристигна в едно малко село. Благотворителността е нещо тъй обикновено в Англия; тя тъй изниква навсякъде от само себе си, че Алис почти не чувстваше нужда от най-необходимите неща за съществуване. Нейните скромни маниери, приятен и звучен глас, често предразполагаха и най-жестоките, тъй че обикновено се снабдяваше с необходимите средства, за да си купи хляб, за да си осигури подслон през нощта. Ако понякога не можеше да успее в това, тя можеше да понесе глада и не се страхуваше да се промъкне до някоя стряха, или, когато се намираше до морския бряг — до някоя пещера, където да се подслони. Нейното дете, също с Божията подкрепа, понасяше всичко. Колкото се отнася до физическите лишения, най-лошото беше минало.

Така се случи, че когато Алис се мъкнеше изморена, влизайки в едно село, където трябваше да свърши дневното си пътуване, срещна една жена, преминала средна възраст. По лицето й състраданието беше тъй видимо. Алис не посмя да й се помоли — тя по-скоро се обръщаше към жестоките, отколкото към тия, които гледаха добродушно към нея.

Жената се спря и попита:

— Бедното ми момиче, къде отиваш?

— Където Бог пожелае, госпожо — отговори Алис.

— Хм! — това твое ли е? Та ти самата си почти дете!

— Мое е, госпожо — каза Алис, като гледаше рожбата си радостно. — Това е всичко, което имам.

Жената се подвоуми за момент и запита:

— Омъжена ли си?

— Омъжена? О, не, госпожо! — отговори Алис невинно и без да се изчерви, защото не знаеше, че е направила нещо грешно, като е любила Малтрейвърс.

Жената се оттегли малко назад, но не беше ужасена. На лицето й се забелязваше голямо състрадание, защото притежаваше истинска добродетел. И знаеше, че грешките на нейния пол биват достатъчно наказвани, за да може да ги съжаляваме без да грешим за това.

— Жалко! — каза тя с по-голяма важност. — Пътуваш, за да намериш баща си, нали?

— Не, госпожо. Никога няма да го видя вече — отговори Алис и започна да плаче.

— Как така! Нима те е изоставил? Тъй млада, тъй красива? — учуди се дамата.

— Да ме е изоставил ли? Не, госпожо, но това е една дълга история. Лека нощ. Благодаря ви сърдечно за вашите състрадания.

Жената започна да я оглежда от главата до петите.

— Чакай — каза тя, — кажи ми искрено къде отиваш и каква цел преследваш.

— Уви, госпожо, не отивам никъде, тъй като нямам дом. Но искам да живея и да работя, за да изкарвам прехраната си, тъй че детето ми да не чувства нужда от нищо. Искам сама да се издържам… Той често казваше, че мога да направя това.

— Но твоят език и маниери не ми приличат на селски. Какво можеш да работиш? Какво знаеш?

— Музика и работа… и…

— Музика! Странно. С какво се занимаваха родителите ти?

Алис потрепери и закри лицето си с ръка.

Любопитството на жената се наклони в полза на Алис.

„Нещо е сгрешила — каза на себе си жената, — но на тази й възраст как можем да бъдем строги към нея? Не трябва да бъде захвърлена в света, за да превърне греха в навик.“

— Последвай ме — каза тя след пауза, — и считай, че си намерила приятелка.

Жената зави от шосето по някаква уличка, която водеше до къща с двор. Влезе в тази къща и след кратък разговор със съжителката си кимна на Алис да я последва.

— Джанет — каза новата закрилница на една жена с приятна външност, — виждаш ли това момиче. Ще бъдеш към него и към детето му внимателна във всяко едно отношение. Ще приготвя прилични дрехи за тях утре и ще помисля какво ще бъде най-добре за бъдещето им.

Като каза това, жената се усмихна приятелски на Алис, която дотолкова се беше трогнала, че не можеше да говори.

V

Госпожа Лезли, дамата, която беше представена на читателя в предшестващата глава, се оказа жена с много силен ум, съчетан с милостиво сърце (което не е нещо необикновено). Тя изслуша историята на Алис почтително и със съжаление. Естествената невинност и честност на младата майка говореха тъй красноречиво чрез думите и погледа й, че госпожа Лезли, като изслуша историята й, видя, че има много по-малко за прощаване, отколкото мислеше. Въпреки това, тя счете за необходимо да осветли Алис върху криминалната страна на това, което беше направила. Но тук Алис беше съвършено невежа — изслуша търпеливо лекцията на госпожа Лезли, но очевидно тя не й направи голямо впечатление. Алис имаше твърде неясно понятие за обществено мнение и всичко, което можеше да каже в отговор на госпожа Лезли, беше:

— Това може да е съвършено вярно, госпожо, но аз съм се чувствала много по-добре откак се запознах с него!

Въпреки че Алис приемаше смирено всичките забележки, които й се правеха, тя не допускаше да се каже нито дума против Малтрейвърс. Когато, с едно твърде естествено възмущение, госпожа Лезли го обяви за разрушител на невинността — защото госпожа Лезли не можеше да научи всичко за смекчаващите обстоятелства на неговата грешка — Алис подскочи с пламнали очи и с туптящо сърце, и беше склонна да избяга от единствения подслон, който имаше на този свят.

Тя по-скоро би поискала да умре, би предпочела да види дори детето си мъртво, отколкото да допусне да се говорят лоши думи за идола на нейната душа, който в нейните очи стоеше някъде между земята и небето. С голямо затруднение госпожа Лезли можа да я задържи, още по-трудно беше да я усмири и успокои. Силните негодувания на момичето, които другите биха счели за нахални и непризнателни, накараха женствената и сърдечна госпожа Лезли да започне да я обича още повече. Колкото повече тя опознаваше Алис, колкото повече разбираше историята и характера й, толкова повече се учудваше и трогваше от романа, на който това красиво дете беше героинята, и толкова повече изпадаше в недоумение за бъдещето.

Най-после обаче, когато тя видя музикалните способности на Алис, които действително не бяха обикновени, една светлина блесна пред нея. Тук беше изворът на нейната бъдеща независимост. Трябва да не се забравя, че Малтрейвърс беше музикант със съвършени познания, както и вкус, и естественият талант на Алис й беше помогнал да напредне за няколко месеца до степен на съвършенство, което би коствало на други години, за да го постигнат. Но ние учим тъй бързо, когато учители са ни тези, които обичаме! Може да се забележи, че колкото са по-малко нашите знания, колкото е по-малък, може би, геният ни относно други работи, толкова по-лесно напредваме в музиката, която е една твърде завистлива господарка на ума. Госпожа Лезли реши да усъвършенства Алис в това изкуство, за да може да я улесни да стане учителка на други родени таланти. В града С., който отстоеше на около тридесет километра от къщата на госпожа Лезли, имаше доста голям кръг от богати и интелигентни хора, тъй като в него се помещаваше катедралата. Местното духовенство беше образувало около себе си провинциална аристокрация. Тук, както в повечето отдалечени градове на Англия, музиката беше много популярно занимание както сред висшата, така и сред средната класа. Тук се даваха любителски концерти, имаше музикални клубове, подписки за свещена музика и веднъж на пет години беше големият празник на С. В този град госпожа Лезли настани Алис под покрива на виден музикант, който поради това, че се беше оттеглил от професията си, не завиждаше на съперници. При добри условия той беше съгласен да усъвършенства знанията на Алис. Това беше едно сполучливо и удобно жилище, тъй като учителят по музика и съпругата му бяха добродушна и спокойна двойка.

Три месеца на упорито, непрекъснато постоянство, свързано с необикновено големите способности на Алис, бяха достатъчни, за да направят от нея една от най-обещаващите ученички, които бяха минавали през дома на добрия музикант. След още три месеца, представена през това време от госпожа Лезли на много местни семейства, Алис беше настанена в самостоятелна квартира. Чрез редовните уроци, които даваше и честото й участие в музикални тържества, тя постепенно придобиваше приятна независимост.

Сега трябва да се върнем малко назад. Имаше една голяма трудност за преодоляване, от една страна за съвестта, от друга за чувствата. Госпожа Лезли изведнъж разбра, че докато нещастието на Алис не се прикрие, всичките добродетели и всичките таланти в света няма да бъдат в състояние да заличат погрешната стъпка. Госпожа Лезли беше жена на строгата правда. В нея истината беше навик и тя беше поставена в деликатно положение от жестокостта, която би последвала, ако станеха известни на обществото прегрешенията на Алис. Тя почувства, че не е за нея да вземе отговорността за това върху себе си. След много размишления, реши да довери работата на човек, който притежаваше на добрия характер в морално и религиозно отношение сред нейните познати. Този господин, отскоро вдовец, живееше в предградията и госпожа Лезли реши, че Алис може да живее при него. Беше богат човек, някога банкер, представител на града в парламента. Поради антипатия към последните събития и тягостната умора в един нереформиран парламент, той се беше оттеглил, но все още имаше влияние, за да се завърне отново ако поиска. Това влияние той използваше винаги, за да запази най-добре собствените си интереси и да прокара нещо отнасящо се до неговата амбиция, тъй като беше своеобразно горд и амбициозен човек. Той чувстваше, че по-лесно ще постигне това чрез заместници, отколкото с лично гласуване или речи в парламента — една атмосфера, където не беше много блестящ. По един чуден начин банкерът поддържаше както правителството, така и либералните мнения в областта. Партиите, политически и сектантски, тогава не бяха тъй непримирими, както сега. В цялата околност нямаше друг, който да е тъй на почит, както той. Беше високопоставена личност, при все че не притежаваше блестящи способности, а беше само един трудолюбив и енергичен човек. Единствено силата на моралния му характер беше, която му даваше такова положение в обществото. Той чувстваше това и се гордееше с него. Беше съвършено внимателен да не изгуби частица от някое отличие, което трябваше да бъде запазено. Беше се издигнал от долно и сравнително бедно произхождение, единствено благодарение на умереното си и спокойно, външно поведение. Свързваше всяко понятие за светско благосъстояние с честта. Тъй че макар и далеч от образа на лош човек, той беше принуден да бъде нещо като лицемер. Всяка година ставаше „по-свят“. Балансираше съвестта на целия град. Беше удивително колко много хора едва се решаваха да направят някое завещание, или да подарят нещо с благотворителна цел, без да се посъветват с него. Тъй като той беше всъщност хитър човек от този свят и претендираше, че познава другия, неговият съвет биваше от такова естество, че можеше да примири съвестта с интереса. Беше един вид като посредник в дипломацията между земята и небето. Но нашият банкер беше действително милостив и благодетелен човек, както и искрено вярващ. Как тогава можеше да бъде лицемер? Просто защото претендираше да бъде много по-милостив, по-благодетелен и по-набожен, отколкото беше. Неговата репутация по това време стигаше до такава степен на неопетненост, щото най-малкото нещо, което би опетнило характера на другиго, би издигнало неговия. Тъй като претендираше да е по-порядъчен от свещенослужителите, неговото поведение беше строго наблюдавано от всичките свещеници на катедралата — добри хора, безспорно, но не претендиращи да бъдат светци, които завиждат задето биват така затъмнявани от един светски човек и авторитет на сектантите. „Почитта (както е казано някъде) е един вид суеверие, от което се очакват чудеса“. От природата този господин беше получил необикновен дял от животински наклонности: криеше силни страсти, по темперамент беше сексуален. Обичаше хубавото ядене и хубавото пиене, обичаше жените. Двете казани по-горе благословени неща на чувствения живот не са несъвместими с черковните канони, въпреки че Свети Антоний е доказал, че повечето жени само приличат на ангели, всъщност са доста добри приятели на дявола.

Този господин се беше оженил за жена много по-възрастна от него, но нейното богатство му беше необходимо, за да направи първата стъпка в кариерата си. Неговото примерно поведение към тази дама, стара и грозна, беше допринесло много за усилването на неговата святост. Тя се помина от лоша болест, и тъй като вдовецът не беше много опечален, тази му святост не се разклати.

— Волята божия беше изпълнена! — каза той. — Тя бе една добра жена, но ние не трябва да страдаме твърде много за съществата, които загиват!

Това беше всичко, което се чу от него по въпроса. Той взе възрастна добродушна жена, далечна негова роднина, да наглежда къщата му. Макар че беше прехвърлил петдесетте, не считаше за невъзможно да се ожени отново.

Такъв беше господинът, към когото госпожа Лезли се обърна и когото, бидейки със същите религиозни схващания, тя отдавна познаваше и почиташе. Той трябваше да разреши затруднението между Алис и Съвестта.

Тъй като този човек щеше да упражни твърде голямо влияние върху бъдещата съдба на Алис Дарвил, неговите съвети върху разисквания предмет трябва да бъдат добре описани.

— И сега — каза госпожа Лезли, — в заключение на разказа си, — вие трябва да забележите, драги господине, че това бедно, младо същество е било много по-малко виновно, отколкото изглежда. От необикновения успех, който е показала Алис в музиката, за един период, който според нейния разказ е невероятно кратък, аз подозирам, че нейният безнравствен прелъстител трябва да е бил артист, един професионален артист. Твърде вероятно е те да се срещнат отново, и тъй като в тяхното положение едва ли ще има голяма разлика, възможно е той да се ожени за нея. Аз съм сигурна, че той не може да направи нищо по-добро и по-умно от това, защото тя го обича твърде много, въпреки грешките му. При тези обстоятелства, би ли било едно… едно… едно престъпно прикриване на истината, като се представи тя за омъжена жена, разделена от мъжа си, и да й се даде името на нейния прелъстител? Без такава предпазна мярка, вие ще видите, господине, че всяка надежда да заеме тя едно почтено положение в живота, всяка надежда да й се осигури една почтена независимост, е изключена. Това е моята дилема. Какъвто и да е вашият съвет, благоприятен или не, аз ще се съглася с него.

Сериозното и светло лице на банкера показа леко недоумение след като разказът свърши. Той започна да чисти с ръкава на черното си палто някакви прашинки, които бяха попаднали върху дрехите му, и след кратка пауза отговори:

— Действително, драга госпожо, въпросът е много деликатен, съмнявам се дали мъжете биха могли да бъдат добри съдии по отношение на него. Тактът и инстинктът на вашия пол относно тези работи са по-добри, много по-добри от нашето остроумие. Вашите сърца могат много повече неща да усетят, защото за тези, които зависят от милостта на Бога, той съобщава желанията си чрез вътрешни предсказвания.

— Ако е така, драги господине, въпросът е решен, защото сърцето ми шепне, че това малко отклонение от истината, би било по-малко престъпление, отколкото да се захвърли едно тъй младо, и почти бих казала, тъй невинно същество на произвола на съдбата. И тъй, ще смятам вашето мнение благоприятно за моето решение.

— Действително, аз едва бих могъл да кажа повече от това — каза банкерът с лека усмивка. — Но едно отклонение от истината, все пак, не би могло да бъде направено без да пострада строгият морал.

— В никакъв случай! Уви, аз се страхувам, че е така! — каза госпожа Лезли отчаяно.

— В никакъв случай ли? О, може би има случаи на изключение! Но не би ли било по-добре да видя младата жена и да се уверя, че вашето добродетелно сърце не ви е излъгало?

— Аз също желая да я видите — каза госпожа Лезли, — тя сега е вкъщи. Ще позвъня за нея.

— Ще можем ли да останем сами?

— Разбира се, аз ще ви оставя сами.

Изпратиха да повикат Алис. След малко тя дойде.

— Този благочестив господин — каза госпожа Лезли, — ще поговори малко с теб, детето ми. Не се страхувай, той е много добър човек.

След като каза тези думи за кураж, добрата дама изчезна. Алис видя пред себе си висок, мургав човек, с оголяла глава отпред и по-голяма отзад, с очила, поставени върху хитри, проницателни очи, с едно изражение на лицето, което показваше, че е бил относително красив в ранната си младост.

— Млада приятелко — каза банкерът, като седна, след едно продължително разглеждане на красивото й лице, — госпожа Лезли и аз разговаряхме относно сегашното ти положение. Ти си било нещастно, детето ми?

— А… да — умалителното „било“ направи бегло впечатление на Алис.

— Добре, добре, ти си много младо, а ние не трябва да бъдем много строги към младите. Нали никога няма да постъпваш вече така?

— Да постъпвам как, господине?

— Хм! Искам да кажа, че ти ще се отнасяш по-строго към себе си, по-предпазливо. Мъжете понякога са големи измамници и ти трябва да се пазиш от тях. Ти си красиво, много красиво, дете мое…

Като каза това, банкерът хвана Алис за ръката и я стисна силно. Алис го погледна сериозно и инстинктивно се отдръпна.

Банкерът наведе очилата си и започна да я гледа без тях. Очите му бяха хубави и изразителни.

— Как ти е името? — попита той.

— Алис, Алис Дарвил, господине.

— Добре, Алис, ние размишлявахме върху въпроса, кое би било най-добре за теб. Ти искаш да си изкарваш сама прехраната и може би да се омъжиш след това за някой честен човек.

— Да се омъжа, господине — никога! — каза Алис с голяма увереност и очите й се напълниха със сълзи.

— А защо не?

— Защото никога вече няма да видя на земята моя любим мъж, а хората не се женят на небето, господине.

Банкерът се трогна, защото не беше по-лош от другите хора, макар че се мъчеше да ги накара да повярват, че е много по-добър.

— Добре, има достатъчно време да говорим за това, но ти ще трябва да се издържаш…

— Да, господине. Моето дете не трябва да бъде тежест на никого, също и аз. По едно време исках да умра, но тогава кой ще обича детето ми? Сега искам да живея.

— Но какъв начин на живот би предпочела? Би ли влязла в някое семейство, да изпълняваш нещо? Не като слугиня — ти си много деликатна за такава работа.

— О, не… не!

— Но защо не? — попита банкерът по един утешителен начин, но учудено.

— Защото — каза Алис, почти тържествено, — настъпват часове, когато чувствам, че трябва да бъда сама. Понякога ми се струва, че не съм на подходящо място тук — и се хвана за челото. — Наричаха ме глупачка преди да го познавам. Не, не бих могла да живея с други, защото мога да плача само когато никой друг, освен детето ми, е с мен.

Това беше казано с такава несъзнателна, следователно покъртителна простота, че банкерът силно се развълнува. Той стана, размърда огъня, седна отново и след малко каза натъртено:

— Алис, аз ще ти бъда приятел. Вярвам, че ще заслужиш това.

Алис наведе грациозно глава, и виждайки, че той бе потънал в мълчание, си помисли, че е време да се оттегли.

„Тя е действително красива, каза си банкерът, когато остана сам и старата дама е права — тя е тъй невинна, като че ли не е прегрешила. Чудно ми е…“ — Тук той спря да си говори и тръгна към огледалото, където още продължаваше да гледа чертите на лицето си, когато госпожа Лезли влезе, малко учудена, като видя тази суетност в тъй благочестивия човек.

Банкерът се сепна:

— Госпожо, моите уважения за вашата проницателност и добродетелност. Мисля, че има голяма опасност, ако оставим всички да научат за грешката на тази млада жена. Макар че не смея да ви насърчавам, не мога и да укоря вашия опит да я прикриете.

— Но, господине, вашите думи дълбоко са се врязали в главата ми. Вие казахте, че всяко отклонение от истината е неизпълнение на дълга.

— Разбира се, но има някои изключения. Светът е един лош съдия, ние сме родени в грях и сме деца на гнева. Не казваме на децата самата истина, когато те ни задават въпроси, правилните отговори, на които биха ги насочили в погрешен път, а не биха ги просветили. В някои отношения целият свят се състои от деца. Самата наука на управление е наука на прикриване на истината, така е и със системата на търговията. Ние не можем да обвиним търговеца, задето не казва, че ако всички дългове му се изискат наведнъж, той ще фалира.

С тези не съвършено правилни аргументи той се опита да разколебае госпожа Лезли, която попита:

— И той може ли да се ожени за нея след всичко това, този господин Бътлър?

— Бог знае този негодник какво ще направи! Добре, госпожо, аз ще се погрижа за тази млада жена. Тя няма да има нужда от ръководител.

— Бог да ви благослови. Колко несправедливи са някои хора, дето ви наричат жесток!

— Аз мога да понасям този укор хладнокръвно, госпожо. Довиждане.

— Довиждане. Нали ще помните, че нашият разговор беше строго поверителен?

— Нито една дума няма да излезе от тук. Ще ви изпратя някои съчинения утре, те са толкова освежителни. Бог да ви благослови!

След като тази мъчнотия се оправи, госпожа Лезли с учудване разбра, че й предстои друга трудност — самата Алис. Първо, Алис, за да промени името си и да скрие тайната, считаше, че означава да признае, че трябва да се срамува, а не да се гордее с любовта си към Ърнест. Тя помисли, че това е толкова непризнателно към него! Второ, да вземе неговото име и да мине за негова жена — какво присвояване — той безспорно би имал право да се почувства оскърбен! При тези скрупули от страна на Алис, госпожа Лезли изгуби почти цялото си търпение и банкерът, за негово учудване, беше повикан отново. Казахме, че той беше опитен и изкусен съветник, което включва и качеството убедителен. Той скоро забеляза слабата страна на Алис, където нейното упорство винаги можеше да се премахне. Това беше благоденствието на нейното дете. Той изтъкна това тъй силно пред нея: представи бъдещето на детето зависимо тъй много, не само от нейното добро поведение, но и от външното й почтено положение, че най-после я убеди.

— Този господин Бътлър, ако е още в Англия, може да мине през града ни и да посети някого от нас. Може да чуе да се говори за теб и по името, което е като неговото, от любопитство може да те потърси. Вземи името му, и вие и двамата ще имате почтен белег, по който да се намерите. Освен това, когато ти си уважавана, когато заемаш почтено положение и изкарваш прехраната се сама, той може да склони да се ожени за теб. Но, ако продължаваш да носиш собственото си име, ако признаеш историята си, и ти и твоето дете ще бъдете подритнати. Ти ще останеш една просякиня или най-много жена, зависеща от благоволението на другите. Ще изгубиш и най-малка надежда да намериш този, към когото си тъй предано привързана.

По този начин Алис беше убедена. Отсега нататък тя стана въздържана в разговорите си. Госпожа Лезли благоразумно беше избрала един град, доста отдалечен от собственото й жилище, за да се предотвратят каквито и да е открития от домашните й. Като госпожа Бътлър, Алис спечели всеобщи симпатии и уважение вследствие на способностите си, скромните си и приятни маниери и неопетненото си поведение. По един или друг начин, още неизучила философията на прикриването, тя направи голяма стъпка в опознаването на света. И въпреки че беше обикаляна и ухажвана от младите безделници на града, тя се държеше тъй неотклонно в предначертания път, че никога не биваше преследвана, защото малцина в света са тези, които правят аванси там, където не получават насърчение.

Банкерът наблюдаваше поведението й с мълчалива бдителност. Той биваше интимен в семействата, където тя ходеше да преподава или свири, услужваше й с хубави книги, съветваше я, изнасяше й беседи. Алис започна да го обича и уважава, тъй както едно селско момиче в някоя католическа област би обичало и уважавало един добродетелен и добродушен свещеник. А той…, каква беше неговата цел? По това време беше трудно да се разбере. Той стана замислен и разсеян.

Един ден стара мома и стар свещеник се срещнаха на главната улица на С.

— Как сте, госпожице? — попита свещеникът. — Как е ревматизмът?

— По-добре е, благодаря, господине. Някакви новини?

Свещеникът се усмихна, искаше нещо да каже, но се въздържа.

— Бяхте ли — старата мома започна отново — у госпожа Макнаб миналата вечер? Възхитителна музика!

— Възхитителна! Колко е красива тази госпожа Бътлър! И колко е скромна! Осъзнава положението си, никак не прилича на професионалистите.

— Да, наистина! — Какво голямо внимание й обръща един банкер…

— Хи! Хи! Хи! Да, той се държи много бащински с нея, много.

— Може би ще се ожени пак. Той винаги говори за светостта на брака. Може да е светия, но Бог знае, че съпругата му, бедната жена, не направи така че бракът му да е приятен.

— Може би е имало други причини, не тези които предполагаме — каза свещеникът тайнствено. — Аз бих бил снизходителен, но…

— Но какво?

— О, когато е бил млад, нашият велик човек, струва ми се не е бил тъй коректен, както сега.

— И аз чух да се шепне такова нещо, но нищо положително против него не се е узнало.

— Хм, това е много странно. Няма да кажа нито дума повече! В катедралата ли отивате? — не ме карайте да ви задържам. Сега, моля ви, бихте ли тръгнали?

— Добре, добре.

— И когато стигнах до края на селото, видях един господин, внимателно облечен и с шапка, нахлупена чак до лицето, да стои до вратата на една къща и да държи в ръцете си детенце, което целуваше не така както обикновено целуваме чужди деца. След това го даде на селянка, която стоеше близо до него, качи се на коня си, който беше вързан за вратата и премина покрай мен в галоп. И кой мислите беше той?

— Кой знае, не мога да отгатна.

— Ами нашият свят банкер. Поклоних му се и, уверявам ви, той стана червен като вашия колан.

— Невероятно!

— Отидох в къщата, когато той не се виждаше вече, тъй като бях жаден, поисках чаша вода и видях детето. Мисля, не искам да бъда несправедлив, но ми се видя, че то учудващо много прилича на… вие знаете на кого!

— Боже! Да не искате да кажете…

— Попитах жената, нейно ли е, а тя каза: „Не“, но беше много кратка.

— Драги, аз трябва да изуча това! Как се казва селото?

— Ковдейл.

— О, зная, зная.

— Нито дума за това. Смея да кажа, че няма нищо лошо в това. Но аз не съм твърде склонен да приема нашите нови учения.

— Нито пък аз. Какво по-добро от старата английска черква?

— Госпожице, вашите чувства ви правят чест. Сигурна ли сте, че няма да кажете нищо относно малката ни тайна?

— Нито дума.

Два дни след този разговор, три стари моми предприеха екскурзия до селото Ковдейл, но, уви, въпросната къща беше заключена. Жената и детето бяха заминали някъде. Хората в селото не знаеха нищо за тях. Не бяха забелязали нищо особено в жената и в детето. Бяха предполагали, че са майка и дъщеря. Господинът, в лицето на когото свещеникът беше познал банкера, се оказа видян само веднъж в това село.

— Колко е лош стария свещеник — каза най-възрастната от старите моми, — да набеди един такъв добър и с характер човек!

VI

Има нещо меланхолично в една лятна вечер в някой уединен град. Тук улиците са безшумни, тук е спокойствието на полето, но без неговите птички и цветя. Читателят ще бъде така добър да си представи тиха улица в тих полски град в тиха юнска вечер. Картината не е весела: две кучета си играят на улицата, едно старо бди до новобоядисана врата. Няколко дами на средна възраст се движат безшумно по тротоара, завръщайки се у дома за чай, в бели муселинени дрехи и сламени шапки, със зелени и кафяви, тънки, копринени воали. По две, по три изчезват през праговете на чисти къщички с железни или дървени огради и зелени дворчета.

Една крава преминаваше по улицата, последвана от жена, която имаше намерение да я дои. Две млади и весели търговчета, зяпащи след момите, изчезнаха отчаяни. Нощта нежно напредваше и при все че една-две звезди се бяха появили, въздухът оставаше прозрачен. При отворения прозорец на една от къщите на тази улица седеше Алис Дарвил. Тя работеше (това хубаво извинение за жените, когато размислят), и докато мислите преминаваха в нея, вечерта започна да бледнее, работата й падна на коляното, а красивите ръце се отпуснаха механично върху полата. Профилът й беше обърнат към улицата, но без да помръдне главата си или да измени положението си, очите й поглеждаха от време на време към малкото й момиче, сгушило се до нея, уморено от играта. То се чудеше, може би, защо не беше сложено да си легне, но изглеждаше спокойно като самата майка. Понякога очите на Алис се изпълваха със сълзи и тогава тя въздишаше, като че ли се мъчеше да ги премахне. Но бедната Алис, ако тя сега тъжеше, то нейната тъга беше мълчалива и търпелива.

Улицата беше опустяла съвсем, когато един мъж премина по тротоара на отсрещната страна. Дрехите му бяха груби и прости, между тези на работник и земеделец, но при все това имаше нещо контешко в светло червената му копринена кърпа, завързана по моряшки около жилестата му шия. Шапката му беше накривена и, на доста голямо разстояние от привлекателната му жилетка, блестеше ланец на часовник с медали, който имаше подозрителен вид в сравнение с останалото му облекло. Пътникът беше покрит с прах и тъй като тази част от улицата беше на края на града и се съединяваше с шосето, той вероятно, след дълго пътуване, беше стигнал търсеното място за вечерта. Погледът на този чужденец беше загрижен, неспокоен и смутен. Във вървежа и в надутостта му се забелязваше безгрижието на вагабонтина. Но бдителните му и подозрителни очи изразяваха угриженост и страх. Той беше човек, върху когото порокът изглежда беше отпечатал видими белези и, който виждаше с едното си око кесията, а с другото затвора. Алис забеляза чужденеца едва когато тя самата привлече вниманието му. Той се спря изведнъж като съзря лицето, постави ръката си над очите, за да я види по-добре, и най-после избухна в смес от учудване и радост. В този момент Алис се обърна и погледът й се срещна с неговия, който, неописуемо страшен, парализира и очите, и душата й. Лицето й изведнъж се вкамени, устните й побеляха като мрамор, очите й почти изскочиха навън, ръцете й конвулсивно потрепериха, но не помръдна от мястото си. Чужденецът се поклони и се ухили, след това предпазливо премина улицата, стигна до вратата и почука силно. Алис не се помръдваше, чувствата й изглежда я бяха напуснали. Веднага силният и груб глас на чужденеца се чу отдолу в отговор на запитването на единствената жена, която Алис държеше като прислуга. Силните му и тежки стъпки изскърцаха и раздрусаха слабата стълба. Тогава Алис стана инстинктивно, взе детето си здраво в ръцете и застана права и неподвижна срещу вратата. Тя се отвори, бащата и дъщерята бяха още веднъж в една стая лице срещу лице.

— Добре, хубавата ми Алис, как си? Радваш се, че виждаш пак стария си баща. Сигурен съм. Без церемонии, седни. Ха, ха! Тук е удобно, много удобно. Ние ще живеем заедно отлично. Търговията е слаба. Добре, не можеш да изоставиш стария си баща. Нека пийнем и хапнем нещо.

Като каза това, Дарвил се тръшна на чистото, хубаво, малко канапе, с вид на човек, решен да се разположи като у дома си.

Алис гледаше и трепереше. Гласът й действително я беше напуснал.

— Хайде, защо не се разшеташ? Предполагам, че трябва сам да се обслужа. Хубави маниери! Но хо-хо, има звънец, голям разкош. Нищо, аз съм свикнал да се обслужвам сам.

Силно дръпна шнура на звънеца и се чу звън из цялата къща. Уредът, който предизвика звука, падна в ръцете му.

След малко пристигна жената прислужница, порядъчна, стара жена.

— Чувай, старо момиче! — Донеси от най-хубавото, което има за ядене. Не обръщай много внимание, нека бъде изобилно. И, казвам, едно шише вино. Хайде, не стой така да гледаш като някое ударено теле. Дявол да те вземе! Не чуваш ли?

Слугинята се оттегли, като че ли пистолет беше поставен до главата й. Дарвил, смеейки се на глас, се хвърли отново на канапето. Алис продължи да го гледа, и без да промълви и дума, се измъкна от стаята с детето на ръце. Тя бързо слезе надолу по стълбите и срещна слугинята. Последната, която беше много привързана към господарката си, се разтревожи много, като я видя да напуска къщата.

— Какво има, госпожо, къде отивате? Мила, вие нямате шапка на главата си? Какво значи това? Кой е този?

— О, боже! О, боже! — извика Алис сякаш в агония. — Какво ще правя? Къде да бягам?

Вратата отгоре се отвори. Алис чу, сепна се и в следващия момент беше на улицата. Тя тичаше, без да диша, и приличаше на луда. Умът й действително по това време я беше напуснал. Дори, ако пред нея имаше река, тя би потънала в нея.

Но когато стигна ъгъла на една улица, която водеше към по-многолюдния булевард, тя почувства, че някой хваща ръката й и чу името си произнесено с учуден и изплашен глас.

— Боже, госпожа Бътлър! Алис! Какво виждам? Какво има?

— О, господине, спасете ме! Вие сте добър и велик човек! Спасете ме, той се завърна!

— Той! Кой? Господин Бътлър ли? — попита банкерът, защото това беше той.

— Не, не… не е той!… Не казах за него, а за баща ми. Моя, моя… погледнете назад… идва ли?

— Успокой се, млада приятелко, никой не е наблизо. Ще отида и ще се разбера с баща ти. Никой няма да ти направи нищо. Аз ще те защитавам. Върни се. Ще дойда след теб. Не трябва да ни видят заедно — каза банкерът.

— Не, не — каза Алис още по-бледа — не мога да се върна.

— Добре, тогава ме последвай до вратата. Слугинята ще ти донесе шапката и ще те придружи до моята къща, където ще можеш да ме почакаш докато се върна. През това време аз ще се видя с баща ти и се надявам, че ще те освободя от неговото присъствие.

Банкерът, който говореше много бързо и нетърпеливо, без да дочака отговор, се отправи към къщата на Алис. Алис не го последва, остана на същото място докато пристигна при нея прислужницата й. Тя я заведе в жилището на богатия човек.

VII

О, каква картина беше това — банкерът и разбойникът, седнали в малката приемна, един срещу друг, единият на стола с облегалката, другият на канапето! Дарвил беше още зает със студеното месо и се мръщеше на слабото вино, което послушната стара слугиня беше донесла от най-близката кръчма. Срещу него стоеше почтен, високо почтен човек на етикециите и на церемониите, на приличието и на възпитанието, гледаше важно към долния, дяволски дивак, към човека, който всичко, което имаше, можеше да изгуби, който нямаше нищо в широкия свят, освен злия си, престъпен живот, един златен часовник, ланец и медали, които беше откраднал предния ден, и тринадесет шилинга и три пени в левия джоб на панталона си.

Богатият човек беше много добре запознат с характера на животното пред себе си. Той беше научил от госпожа Лезли (както си спомняме) накратко историята на Алис, и се беше уверил, че баща й е голям разбойник. Но той очакваше да види господин Дарвил като обикновен, груб, приличащ на скот селянин — един изгубен човек, без мозък. Но Лука Дарвил беше умен, полуобразован човек. Той не правеше престъпления от невежество, имаше достатъчно ум, за да има неизгодни принципи и се държеше така, като че ли бе прекарал целия си живот в най-доброто общество. Той не се уплаши нито от дрехите, нито от важния вид на банкера, който, меко казано „се намери в небрано лозе“.

— Слушай, господине, как ти е името? — каза Дарвил, като изпи чаша от виното, като че ли беше вода. — Не можеш да ме измамиш. Какво, по дяволите, се грижиш за почтеността и удобствата на дъщеря ми, или за каквото и да е друго, важно, старо куче! Това е моята дъщеря, за която толкова много се интересуваш! Вярно, моята Алис е едно много хубаво момиче, много, но е чудновато като месечинката. Ти ще направиш един много по-добър пазарлък с мен, отколкото с нея.

Банкерът съвсем се изчерви, прехапа устните си и измери събеседника си от главата до петите, докато последният се излежаваше на канапето, чистеше с клечка зъбите си и мислеше как по-лесно да го избута по стълбите надолу. Лука Дарвил беше победил банкера заедно с всичките му секретари. Тялото му се състоеше само от мускули, подредени от тази внимателна дама Природата колкото се може по-здраво. Дори някой борец за награда би се замислил два пъти, преди да започне да се състезава с него. Банкерът беше човек, който благоразумно отбягваше грешките, и той избута стола половин метър назад, когато привърши наблюденията си.

— Господине — каза след това много тихо, — правите така, че да не се разбираме един друг. Вашата дъщеря е извън вашия контрол, ако продължавате да я отегчавате, законът ще я защити…

— Тя не е пълнолетна — каза Дарвил. — Наздраве, старо момче.

— Дали тя е пълнолетна или не — отговори банкерът, необръщайки внимание на учтивостта, която му беше оказана в последното изречение, — не искам да зная. Аз познавам достатъчно добре закона, за да ми е известно, че ако тя има богати приятели в този град, а ти нямаш никакви, тя ще бъде закриляна, а ти ще отидеш по дяволите.

— Ти говориш като разумен човек — каза Дарвил, показвайки за пръв път известна почит в маниерите си, — гледаш откъм практичната страна на нещата, както ние казваме в нашия клуб.

— Ако съм на ваше място, господин Дарвил, ще ви кажа какво бих направил. Бих оставил дъщеря си и този град още утре сутринта. Бих обещал никога да не я безпокоя, при условие тя да ми отпусне известна сума от печалбите си, която да получавам всеки три месеца.

— А ако бих предпочел да живея с нея?

— В такъв случай, аз, ако съм съдия на града, бих ви изгонил като безделник или бих ви затворил…

— Ха!

— Бих ви затворил, подозирайки ви, че сте откраднали този златен ланец с медали, който носите тъй гордо.

— Чудно, но ти си един умен човек — каза Дарвил несъзнателно, — познаваш характера на хората.

Банкерът се усмихна. Странно е, но остана доволен от комплимента.

— Но — започна отново Дарвил, вземайки друго парче от месото, — ти си на погрешен път, защото ако държиш на почтеността на дъщеря ми, никога не би свързал баща й с подозрението за кражба. Ето ти зъб за зъб, стари ми господине!

— Аз няма да ви призная за неин баща, господин Дарвил. И мисля, че ще ви бъде много трудно да докажете това, в който и да е град, където аз съм съдия.

— Да… Ти си извънредно хитър. Сигурно си се възпитал в Стария Бейли!

— Господин Дарвил, бъдете благоразумен. Имате вид на човек, който не си е изгубил ума и аз ви питам дали, в който и да е град в околността, един беден човек при подозрителни обстоятелства, може да направи нещо против един богат човек с установен характер! Може би сте прав. Аз нямам нищо общо с това. И ви казвам, че трябва да напуснете тази къща в разстояние на половин час. И никога не трябва да влизате вече в нея, в противен случай рискувате много. А ако направите това, десет минути след влизането ви ще бъдете арестуван. Спорът не е вече между вас и беззащитната ви дъщеря, той е между…

— Тези, които си нямат работа, си приказват и карат колите — прекъсна го Дарвил, смеейки се злъчно, но сърдечно. — Добре, добре!

Банкерът стана и каза:

— Мисля, че дадохте една много добра дефиниция. Имате половин час да размислите. Довиждане.

— Чакайте — каза Дарвил, — ти си първият човек, който виждам след много години и който харесвам. Седни, седни, казвам. Нека поговорим малко и скоро ще достигнем до съгласие, струва ми се. Това е добре. Господи! Как бих желал да се намираме с теб в полето, вместо между тези четири стени. Ха! Ха! Аргументацията би била цялата в моя полза тогава.

Банкерът не беше смел човек и цветът му се промени при намека на това любезно пожелание. Дарвил го наблюдаваше сърдито и насмешливо.

Богаташът започна отново:

— Това може да бъде така или не, господин Дарвил, в зависимост от това дали ще имам пистолет в себе си или не. Но на въпроса. Напуснете тази къща, без да спорим повече, без никакъв шум и без да споменаваме на никого за вашите претенции върху тази, която живее тук…

— Добре, а в замяна на това?

— Десет лири сега и същата сума всеки три месеца, докато тази млада дама живее в този град и вие никога няма да я преследвате, нито с думи, нито с писма!

— Значи четиридесет лири годишно. Не мога да живея с толкова.

— Ще струвате по-малко, господин Дарвил, ако сте в Поправителния дом.

— Хайде, направете ги сто, това е доста евтино за Алис.

— Нищо повече — каза банкерът, като закопча палтото си с решителен вид.

— Добре, нека бъде така.

— Обещавате ли или не?

— Обещавам.

— Ето ви десетте лири. Ако след половин час не сте си отишли, тогава…

— Тогава?

— Тогава значи, че сте ми ограбили десет лири и ще трябва да понесете последствията от кражбата.

Дарвил скочи на крака, очите му блестяха, той сграбчи ножа, който беше пред него.

— Вие сте лош човек — каза банкерът тихо, — но това няма никакво значение. Не си заслужава да ме убиете.

Дарвил седна на мястото си, мрачен и изглеждаше победен.

— Ако беше тъй беден като мен… Боже, какъв разбойник щеше да бъдеш ти!

— Мисля, че нямаше да бъда — каза банкерът, — вярвам, че престъплението е нещо много лошо. Може би веднъж бях почти толкова беден като вас, но никога не станах престъпник.

— Ти никога не си бил при моите условия — каза мрачно Дарвил. — Баща ми е бил от добър род, но се е оженил за слугиня, когато бил още в колежа. Семейството му се отказало от него и са го оставили да умре от глад. Той умря в борба с една бедност, с която не беше свикнал, и майка ми отиде пак да слугува. Стана домакиня на един стар ерген и ме изпрати на училище, но след като се ожениха ме взеха от училището и ме дадоха да уча занаят. Всички ме мразеха, тъй като бях грозен, проклети да са! Майка ми ме заряза, защото имаше нужда от пари. Ограби стария човек и я изпратиха в затвора. Там се научи как да краде по-добре в бъдеще. Майка ми умря и аз останах сам в света. Светът беше мой неприятел, не можех да се спогодя с него, тъй че ние влязохме във война. Разбираш ли, старо момче? Ожених се за една бедна и красива жена. Тя ме направи ревнив и да подозирам всекиго. Алис се роди, не вярвах, че е моя, защото не приличаше на мен. Може би беше дете на някой джентълмен. Аз мразя и не понасям джентълмените. Напих се една вечер и ритнах жена си в корема три месеца след раждането. Тя умря, съдиха ме, но ме освободиха. Отидох в друга област и като човек с добро образование и достатъчно хитър, получих работа като механик. Мразех работата, тъй както мразех джентълмените, защото не бях ли по кръв и аз джентълмен? Тук беше проклятието. Алис порасна. Никога не гледах на нея като на моя кръв и плът. Майка й беше една!… Защо да не бъде и тя такава? Ето това е достатъчно. Много извинения, мисля, че трябва да искам, за всичко, което съм направил до сега. Проклет да е света, проклети да са богатите, проклети да са красивите, проклети! Всички да са проклети!

— Вие сте бил много глупав човек — каза банкерът, — и ми се струва, че сте имали много добри карти, стига да сте знаели как да ги изиграете. Както и да е, така сте решили. При все това не е много късно да се разкаете, защото все повече остарявате. Човече, има и друг свят!

Банкерът изказа последните думи с тържествен тон и достойнство.

— Наистина ли мислиш така? — попита Дарвил, гледайки го.

— От цялата си душа.

— Тогава ти не си толкова разумен колкото си помислих — каза Дарвил сухо, — и аз бих желал да говоря с теб по този проблем.

Но нашия уважаем, колкото и да беше искрен вярващ, не беше този, под чийто контрол отчаянието и скръбта изчезваха от борещата се душа. У него имаше успокоителни думи за набожните, но нямаше за скептиците. И тъй, той стана малко бързо и каза:

— Не, господине, това е безполезно. Нямам никакво време за губене. И тъй, още веднъж ви казвам лека нощ.

— Но вие не сте казали къде ще се изпращат сумите ми.

— А, вярно. Ще гарантирам това. Вие ще видите, че моето име е достатъчна гаранция.

— Поне това е най-многото, което имам — отговори Дарвил небрежно. — След всичко това днешната работа не е лоша. Но сигурен съм, че не мога да кажа къде да се изпратят парите.

— Много добре тогава. Най-добре ще бъде да теглите за моя сметка по десет лири всеки три месеца. Където и да сте, всеки банкер може да направи това за вас. Но внимавайте, ако някога превишите сумата, сметката спира.

— Разбирам — каза Дарвил, — щом свърша шишето, ще си отида.

— Това е най-доброто — отговори банкерът като отваряше вратата.

Богаташът се завърна вкъщи бързо. „Излиза, че Алис има малко благородна кръв във вените си“ — помисли си той. „Но този баща, не! Това никога не може да бъде. Бих желал той да бъде обесен. Твърде много бих желал да се нареди работата без женене, но тогава скандал, скандал. След всичко станало по-добре да оставя всички мисли за нея, но тя е чудно красива. И така, хм! Аз бих могъл никога да не остарея.“

VIII

Имаше някаква тайна в чара на Алис Дарвил, която, въпреки особената й биография, бе причина тя да изглежда чиста и приятна, както в очите на един претенциозен човек като Ърнест Малтрейвърс, тъй и в тези на един човек, така повлиян от всичките светски мисли и теории, какъвто беше умният банкер от град С. Това цвете беше поникнало между нечисти и омразни неща, сякаш за да се запази свойствената божественост и грация на човешката природа, за да се възхвали Бог там, където човешката природа е била най-много принизявана от социалното зло, където светлината на самия Бог е била най-много потъмнявана. Всеки, който внимателно е наблюдавал живота, трябва да признае, че такива контрасти, макар и рядко, случайно се срещат. Ние сме взели Алис Дарвил от живота и можем да декларираме, че не сме преувеличили каквото и да е от портрета й. По един или друг начин в нейното оригинално формиране се е намирала щастливата наклонност на зародиша към Чистото и Светлото. Защото въпреки Хелвеций, опитът ни учи, че макар и образованието и обстоятелствата да могат да променят масата, самата природа понякога образува индивида и хвърля в материята или в духа толкова много красота или безформеност, че нищо не може съвършено да подчини оригиналните елементи на характера. От сладки някой вади отрова, от отрова друг извлича сладки. Но ние често, размишлявайки върху психологическата история на Алис Дарвил, мислим, че една от причините, още рано тя да не се е заразила от това, което е ставало около нея, е било късното развитие на умствените й способности. Дали бруталността на баща й е подействала в детството й чрез нервите на нейния мозък или не? Може положително да се каже, че докато тя не беше познавала Малтрейвърс, докато не беше обичала, докато не беше обичана, умът й бе останал вдървен и заключен. Вярно е, че Дарвил не я беше учил, нито й беше позволявал да научи нещо, но само това невежество не би било нищо за един бърз и наблюдателен ум. Това притъпяване на самите чувства се оказваше като броня между ума и лошите неща около нея… Това беше грубата обвивка, направена, за да понася грубостта при лошо време, която пеперудата можеше да скъса в удобния сезон. Алис схващаше, разбираше малко или нищо, докато бе намерила един вдъхновител, който въодушевява както животните, така и хората. Който прави от кучето (в първобитно отношение едно от най-долните животни) един приятел, един пазач и му повдига инстинкта до половината път към височината на разума.

Банкерът имаше много хубаво мнение за Алис и когато си отиде у дома, научи с голяма болка, че тя е болна. Алис остана под неговия покри тази нощ и старата жена, негова роднина и гувернантка, й прислужваше. Банкерът спа малко и на сутринта лицето му беше много бледо.

На разсъмване Алис потъна в дълбок и освежителен сън. Когато се събуди, научи от една бележка, оставена от хазяина й, че баща й е напуснал къщата и тя може безопасно да се завърне. Едри сълзи, последвани от продължителна и признателна молитва, допринесоха за възстановяване на ума и нервите й. Колкото и да бяха непълни понятията на тази млада жена за добро и лошо, тя можеше да почувства претенциите на своя баща (колкото и да бе той престъпен) върху детето си, защото чувствата в нея бяха тъй добри и верни, че заместваха до голяма степен принципите. Тя знаеше, че не би могла да живее под един покрив с ужасния си баща, но при все това чувстваше едно угризение на съвестта при мисълта, че той е бил изпъден от този покрив, изоставен и беден. Тя побърза да се облече и да се види с банкера. Той беше извънредно доволен, че е изпреварил нейните мигновени и неволни намерения с това, което беше уредил с Дарвил. Той съобщи на Алис условието, което беше направил с баща й. Тя се разплака и започна да целува ръката му. Тайно реши, че ще работи усилено, за да може да направи отпуснатата сума по-голяма. О, ако можеше нейният труд да освободи баща й от необходимостта да има тъмни източници за издръжката си! Уви! Когато престъпността стане навик, тя е като всички пороци, търси се възбудата от тях. Ако Лука Дарвил внезапно наследеше богатствата на Ротшилд, той пак щеше да продължава да е престъпник по един или друг начин, освен ако досадата събуди съвестта му, тогава донякъде би имало опасност за живота му от промяната на навиците.

Нашият банкер винаги приемаше вида на трогнат повече от моралните чувства на Алис, отколкото от физическата й красота. Например, нейната любов към детето й му правеше силно впечатление и той винаги гледаше към нея по-нежно, когато я виждаше да прегръща малкото дете без баща, чието здраве сега беше деликатно и разклатено. Трудно е да се каже дали беше съвсем влюбен в Алис, фразата е много силна, може би, за да бъде приложена към един човек преминал петдесетте с достатъчно вълнения и изпитания. Чувствата му към Алис, намеренията, които той имаше към нея, бяха от много сложно естество. Той придружи Алис този ден до дома й като говори малко по пътя, може би защото неговата роднина ги придружаваше и той не искаше да говори много пред нея. Накратко, предупреди Алис да не съобщава на никого, че нейния посетител е бил баща й. Тя все така започваше да трепери щом се заговореше за него. Банкерът също счете за благоразумно да се довери до известна степен на прислужницата на Алис. Дръпна я настрана и й каза, че неприятният чужденец от миналата вечер е бил един далечен роднина на госпожа Бътлър, който вследствие на пиянство е тръгнал по лоши пътища. Банкерът прибави по един важен начин, че той вярва, че след сериозния разговор, който е провел с него, този лош човек си е отишъл с променен ум при семейството си. В заключение той се обърна към своята роднина с думите:

— Но, драга Хана, ти знаеш, че си една възвишена личност и си запазена от вулгарния грях на неограниченото клюкарство. Не споменавай на никого за това, което се случи. Това няма да е добро за госпожа Бътлър. Може да навреди и на този човек, който сега е добре, по-добре отколкото изглежда, и който, надявам се, с Божията помощ да се разкае искрено. Надявам се скоро да мога да изпратя внука ти в Свободното училище.

Банкерът беше достатъчно хитър да забележи, че е постигнал целта си. Върна се у дома напълно доволен от начина, по който беше свършена работата. Но ето че беше посрещнат от един местен съдия.

— Ха! — каза последният. — Как сте, драги господине? Знаете ли, че полицаи от Бау стрийт са дошли тук, за да търсят някакъв разбойник, който е избягал от затвора? Той е един от най-решителните и опитни крадци в Англия и полицаите са подушили, че се намира в нашия град. Самите му кражби са издали пътя му. По-миналия ден е задигнал от един господин часовник и го е оставил полумъртъв на пътя. Това е станало само на тридесет километра от тук.

— Боже мой! — каза банкерът развълнуван. — И как е името на този жалък разбойник?

— Има много титли, например, на някакво испанско величие, но мисля, че последното име, което е използвал, е Ватц.

— О! — каза нашият приятел облекчено. — Добре, намерили ли са го полицаите?

— Не, но са по дирите му. Едно лице, отговарящо на неговото описание, е било видяно на разсъмване тази сутрин от един човек, близо до една пивница. Полицаите са след него.

— Надявам се, че ще си получи заслуженото. Престъплението никога не остава ненаказано на този свят. Моите поздрави на госпожата ви. Как е малкият Джон? Добре! Радвам се за това. Хубаво момче е малкият Джон. Довиждане.

IX

На другата сутрин, след закуска, банкерът взе коня си и като каза само, че отива по работа в околността и че няма да се върне за обяд, обърна гръб на града.

Яздеше бавно, понеже денят беше топъл. Хубавите и примамливи местности може би щяха да изкушат други да спрат по пътя, но нашия твърд и практичен светски човек се интересуваше много повече от часовника си, отколкото от хубавите гледки. Той не гледаше на природата с окото на въображението. Може би една железница, ако я имаше тогава там, щеше да го задоволи повече, отколкото сенчестите гори и долини, и лъкатушещата река, която украсяваше от време на време природата от двете страни на пътя. В края на краищата едва ли има един на сто от хората, които да се интересуват от това, което се намира край пътя, стига самият път да е добър и да няма стръмнини.

Беше обяд и много километри бяха изминати, когато банкерът изви надолу по една поляна и ускори хода си. След около час пристигна до самотна странноприемница, която се казваше „Ловецът“. Даде да приберат коня му, поръча вечеря за шест часа, помоли да намерят кошница, в която да сложи нещата си и тогава стана ясно, че дългата пръчка, която носеше със себе си, може да се превърне в рибарски прът. Той приготви различни прибори внимателно, сякаш да се увери, че не са се повредили по пътя. Прегледа внимателно съдържанието на една черна кутийка, пълна с мухи и други подобни, преметна кошницата през рамо, и докато конят му навеждаше глава и размахваше опашка, едно от многото кокетничества, които конете проявяват към прислугата, нашият достоен брат закрачи през зелените поля. Стигна до брега на реката и започна да лови риба, показвайки сякаш голям интерес към този спорт. Едва когато лятното слънце се наклоняваше, банкерът се върна в странноприемницата. Там се чудеха защо ли се е забавил и дали ще донесе риба за пържене. Скромната му вечеря, която бяха забавили, беше бързо направена. Конят му беше доведен до вратата, когато червените облаци на запад вече показваха отминаването на още един ден. Той бутна с шпорите си бързо галопиращия кон, който бягаше четиринадесет километра в час.

— Това конче е от много хубава кръв — каза прислугата, като си търкаше ухото.

— А кой е този? — попита пазачът на обора.

— Не зная. Идвал е тук два пъти до сега, но не казва нищо, от което да се разбере. Изглежда обича много да ходи за риба.

През това време банкерът отиваше надалеч и, без да се измори, продължаваше да галопира с красивия си кон. Отминаваха километър след километър. Вечерта ставаше все по-тъмна и започна да вали. Продължителен, ситен дъжд намокри човека до кости. На петдесет години един джентълмен, който се грижи за себе си, не е желателно да се измокри така, още повече, че той страдаше от ревматизъм. Банкерът реши за по-накратко да пресече пътя през нивите. Имаше няколко ниски плетища по този кратък път, но той бе идвал тук през пролетта и познаваше всяка стъпка от местността. Конят скачаше леко и два километра икономисани може би щяха да намалят болките от ревматизма. Банкерът се впусна през нивите, без да счита, че е постъпил неблагоразумно. Достигна до един плет, върхът на който едва се различаваше поради дрезгавата светлина. От другата страна, вдясно, имаше купа сено и близо до тази купа изглежда беше най-доброто място, откъдето можеше да се премине. Обаче, откак не беше идвал по тези места, тук беше изкопан ров от другата страна на плета и нито конят, нито човекът можеха да го видят. Тъй че скокът беше много по-опасен, отколкото можеше да се предположи. Не знаейки за това, банкерът се опита да прескочи мястото. Той беше високо във въздуха, с повдигната дясна ръка, когато конят се подплаши от нещо свито до купата, потъна в рова и изхвърли ездача на два-три метра през главата си. Банкерът се съвзе по-скоро, отколкото се очакваше. Като видя, че, макар и натъртен, е здрав, забърза към коня. Но бедното животно го беше сполетяла по-лоша участ от господаря му. Ребрата му вероятно бяха изкълчени. То се беше измъкнало от рова и беше застанало уморено край плета. Като видя колко много е пострадал коня, банкерът стана сериозен и неспокоен. Дъждът се увеличаваше, а той беше още на няколко километра далеч от дома си. Намираше се сред ниви, където нямаше нито една къщичка и не виждаше никаква пътека към главния път. Докато подобни мисли преминаваха през главата му, той изведнъж видя, че не е сам. Черната сянка, която беше подплашила коня, се повдигна бавно от мястото, което заемаше до купата сено, и един роптаещ глас, който прониза банкера до кости, извика:

— Хей! Кой си ти, дявол да те вземе?

Въпреки че конят му беше куц, банкерът моментално се завтече към него, но преди да успее да се качи на седлото една здрава ръка го хвана за рамото. Като се обърна, стараейки се да покаже колкото се може по-голяма свирепост върху лицето си, банкерът видя, както и тонът на гласа го накара да предположи, злокобните черти на Лука Дарвил.

— Ха! Ха! Моя стар приятел, който ми отпуска ренти. Весело старо момче, как си? Кой би помислил, че ще се срещнем в дъждовно време, до усамотена купа и един ров от другата ни страна, без никакъв комин да се вижда наоколо? Сега, стари приятелю, аз, Лука Дарвил, разбойникът, аз, когото ти изпрати по дяволите, задето е беден и обикаля своята дъщеря, аз съм тъй богат както и ти тук, тъй велик, тъй силен и властен. Нали? Кажи де?

— Е — каза богаташът, като се изкашля, — не зная дали обидих с нещо вашата бедност, драги ми господин Дарвил. Вярвам, че не съм, но сега не е време да разговаряме. Моля, оставете ме да се кача на коня си и…

— Не е време да разговаряме! — прекъсна то Дарвил сърдито. — Сега е тъкмо времето, според мен. Чакай да си помисля. Аз ти казах, че ако се случи да разговарям с теб в полето, мой ред ще бъде да имам най-добрите аргументи.

— Смея да кажа… смея да кажа, драги приятелю…

— Не съм ти приятел! Няма да ти ставам приятел сега. Казвам, че имам цялото преимущество тук, човек срещу човек. Аз съм ти противник!

— Но защо се карате с мен? — каза банкерът ласкателно. — Аз никога не съм ви мислил злото. Сигурен съм, че и вие не може да ми мислите злото.

— А защо? — попита Дарвил студено — Защо мислиш, че нямам зли намерения към теб?

— Защото сумата, която ви се отпуска годишно, зависи от мен.

— Много умно казано, ние ще разискваме по този въпрос. Моят живот е един лош живот, не заслужава да бъде откупен за повече от една година. Да предположим, че ти имаш повече от четиридесет лири в себе си, по-добре за мен би било да извадя нож и да ти срежа гръкляна, отколкото да чакам всеки три месеца за десет лири. Виждаш, че това е въпрос на сметка, драги господине. Как ти беше името?

— Но — каза банкерът и зъбите му започнаха да тракат, — аз нямам в себе си четиридесет лири.

— Откъде мога да зная това? Ти казваш така. Добре, в онзи град там, твоята дума минава повече от моята. Аз никога не оспорвах това, оспорвах ли го? Но тук, край купата сено, моята дума е по-важна от твоята. И ако аз кажа, че ти трябва да имаш четиридесет лири в себе си, да видим дали смееш да ми противоречиш.

— Гледай, Дарвил — каза банкерът, мъчейки се да събере всичките си сили и ум, защото силата на духа му започна да превъзхожда физическия страх. Той започна да говори спокойно, дори смело, при все че сърцето му туптеше силно, при все че можеше да бъде бутнат с едно перце, — лондонските полицаи в момента ви търсят усилено.

— Ха! Лъжеш!

— Честна дума, говоря истината. Научих за това миналата вечер. Те са намерили следите ви до град С., също и следите ви извън града. Само една дума от мен би ви поставила в ръцете им. Аз не съм казал нищо, вие сте спасен и можете да избягате. Дори ще ви помогна да избягате от тук и да преживеете спокойно колкото години имате още в безопасност.

— Ти не ми каза това оня ден, когато бяхме в приемната стая, но сега, когато съм по-силния, признай това, ми го казваш.

— Признавам — каза банкерът.

Дарвил се ухили и си потърка ръцете.

Богаташът отново се почувства важен и продължи:

— Тази е едната страна на работата, а ако предположим, че ме оберете и убиете, мислите ли, че моята смърт ще намали старанието им при търсенето? Цялата околност ще бъде вдигната на оръжие и преди да изминат четиридесет и осем часа ще бъдете хванат или пребит като бясно куче.

Дарвил мълчеше замислен и след малко отговори:

— Добре, какво имаш у себе си? Знаеш, че направи един лош пазарлък миналия ден, сега е мой ред да поставям условията.

— Всичко, което имам у мен, ще бъде твое — каза банкерът усърдно.

— Дай го тогава.

— Ето! — каза банкерът, поставяйки кесията и портфейла си в ръцете на Дарвил.

— А часовника?

— Часовника! Добре, ето го!

— Какво е това?

Чувствата на банкера се бяха изострили от страх, но те не бяха тъй остри като тези на Дарвил. Банкерът не чуваше нищо друго, освен дъжда, плискащ по листата на дърветата, и шумът на водата, течаща в близкия ров. Дарвил се наведе и се вслуша, докато повдигайки се отново с дълбока въздишка, каза:

— Мисля, че има плъхове в купата сено, ще тичат около мен, докато спя, но те са игриви същества и аз ги обичам. Сега, драги господине, страхувам се, че трябва да туря край на теб!

— Велики боже! Какво искате да кажете? Как!

— Човече, има и друг свят! — каза разбойникът, подражавайки тържествения тон на банкера от предишната им среща. — Толкова по-добре за теб! В този друг свят не се разправят басни.

— Заклевам се, че никога няма да ви предам.

— Така ли? Закълни се тогава!

— Заклевам се във всичките си надежди на земята и небето!

— Какъв страхливец! — каза Дарвил, като се смееше презрително. — Отивай си, ти си вън от опасност. Аз съм пак в добро настроение. И плюя на теб, тъй като никой не може да направи така, че да потреперя. И според мен, колкото и да ме мислиш за разбойник, докато се боиш от мен, не можеш да ме мразиш, ти ме уважаваш. Отивай си, казвам ти, отивай си.

Банкерът току-що щеше да изпълни това, когато изведнъж зад купата сено блесна червена светлина и в следващия момент Дарвил беше сграбчен от ръцете на човек, почти тъй силен като него. Светлината, която идваше от червен фенер, поставен на земята, откри фигурите на селянина и на още двама мъже със здраво телосложение, въоръжени с пистолети.

Цялата сцена се откри пред очите на банкера със светкавична бързина. Той остана като омагьосан на мястото си, с една ръка хванала юздите на коня и с крак готов да се преметне през седлото. За миг Дарвил хвърли противника си на земята и с лице, осветено от фенера, гледаше нападателите си. Той беше вече успял да извади пистолетите си, държеше ги в двете си ръце и очите му светеха под свитите вежди, обръщайки се бързо от противник към противник. Най-после тези очи се спряха върху банкера.

— И тъй, ти си ме предал — каза той много тихо и насочи пистолета си към него.

— Не, не! — извика един от полицаите, тъй като такива бяха нападателите на Дарвил. — Господинът не знае нищо за това!

— Съвършено нищо! — извика банкерът разтревожен.

— Тогава няма да стрелям — каза Дарвил, — но внимавайте! Първият, който се приближи, ще бъде мъртъв.

Разбойникът и полицаите бяха на такова разстояние, че не можеха да се прицелят добре и всеки почувства необходимостта да се предпази.

— Времето ти е дошло, гълъбче — извика по-главният от полицаите, — ти си действал на свобода изглежда доста продължително време. Сега трябва да отстъпиш. Предай се, или ще трябва да те застреляме и ще лишим бесилката от теб.

Дарвил не отговори и полицаите напреднаха към него с насочени пистолети.

Дарвил стреля и един от тях се залюля и падна. По някакъв инстинкт Дарвил беше улучил този, с когото се беше борил отчаяно преди малко. Разбойникът не дочака другите. Обърна се и започна да бяга през нивите.

— Бързо, ще избяга! — извикаха другите двама и се втурнаха да го преследват.

Последва затишие. После гърмеж. И друг, сетне проклятие и изръмжаване. Всичко утихна.

— Свършено е с него! — каза единият от преследвачите. — Той умира.

При тези думи селянинът, който до този момент се свиваше при купата сено, сграбчи фенера от земята и тръгна към мястото на произшествието. Банкерът неволно го последва.

Лука Дарвил лежеше на тревата още жив, но представляваше страшна гледка. Един куршум беше пронизал гърдите му, друг беше разбил челюстта му. Очите му се въртяха страшно и той късаше тревата с ръцете си.

Полицаите гледаха хладнокръвно. Единият от тях каза:

— Той беше един хитър човек!

— Създаде ни доста затруднения — каза другият, да видим какво става с Вил.

— Но той е мъртъв — каза банкерът разтреперан.

В това време Дарвил се повдигна съвършено прав, замахна със стиснат юмрук към победителите си и изрече страшно проклятие. Падна прострян на гърба си. Беше вече само един труп.

— Струва ми се, господине — каза по-възрастният полицай, като се обърна настрана, — вие едва сте се отървали, но как попаднахте тук?

— По-скоро как дойдохте вие тук?

— Честният Ходж там, с фенера, каза, че видял разбойника как се промъква до купата сено, докато самият той бил тръгнал на лов за зайци. Бил прочел нашето обявление и знаел, че се намираме в една пивница на няколко километра от тук. Дойде при нас и ни доведе тук. Чухме гласове, светнахме с фенера и видяхме нашия човек. Ходж, ти си един добър поданик и обичаш правосъдието.

— Да, но аз трябва да получа наградата — каза Ходж.

— Ще говорим за това после — каза полицаят. — Вил, как си, човече?

— Зле — изръмжа бедният полицай и кръв бликна от устата му.

Трябваше да минат много дни, за да може банкерът да мисли отново за Алис. Когато помисли за нея, с голямо задоволство си спомни, че Дарвил го няма вече. Още повече, че починалият разбойник се оказа познат в околността само под името Ватц.

Част V

I

С какво чувство на гордост и възбуда влиза един англичанин в Лондон след продължително отсъствие в други страни! Действително, паметниците тук не могат да се сравнят с тези, с които и най-малкият град в Италия може да се гордее. Дворците са тъжни и порутени, къщите на графовете и принцовете са разнебитени и безформени. Но какво от това? Духът на Лондон е в неговите улици, в неговото население! Какво богатство, каква чистота, какъв ред и какво въодушевление! Колко величествен и колко оживен е животът, който тече през хилядите му вени! Когато лампите блестят пред вас в нощта и улица след улица се проточват под колелата на колата ви, вие чувствате, че се намирате в столицата на един свободолюбив народ с добри учреждения и радващ се на своята младост и сила.

Да, Малтрейвърс почувства сърцето си гордо, когато неговата кола преминаваше по Уестминстърския мост, покрай Уайтхол, по улица Реджънт, към един от тихите, приличащи на частна къща, хотели, които са разпръснати в околността на Гросвънър Скуеър. Той почувства топлотата, удобствата, добрата прислуга на един английски хотел!

Пристигането на Ърнест се очакваше. Той беше писал на Кливлънд от Париж като му съобщаваше за това. Кливлънд му отговори, че е наел за него апартамент в Мивърт. Усмихната прислуга го заведе във великолепна и добре проветрена стая. Имаше столове край огъня, няколко десетки писма бяха разхвърляни по масата с два от вечерните вестници. Един чужденец би почувствал, че няма нужда от никакъв приятел — цялата стая го посрещаше усмихнато.

Малтрейвърс си поръча обяд и отвори писмата си. Те не бяха много важни, едното от домакина му, второто от банкера му, третото се отнасяше до надбягванията. Ърнест нетърпеливо откъсна поглед от тези писма и видя друго, което досега не беше забелязал. То беше от Кливлънд, който му съобщаваше, че е в града, но здравето му не позволява още да излиза навън, но че се надява да види скъпия си Ърнест щом пристигне.

Малтрейвърс беше възхитен от перспективата да прекара вечерта тъй приятно. Свърши скоро с вечерята си и с вестниците, и тръгна по силно осветените улици, в ясната и мразовита декемврийска лондонска вечер към къщата на приятеля си на улица Кързън. Това беше едно малко приличащо на ергенско, непретенциозно жилище, защото Кливлънд харчеше състоянието си почти изцяло за селската си вила. Старият слуга поздрави Ърнест на вратата и той се спря само да чуе, че неговия настойник почти е възстановил здравето си.

— Добре, драги ми Ърнест — каза Кливлънд, като преминаха предварителния кръг от въпроси и отговори. — Най-после си тук и как добре изглеждаш. Колко много си се поправил! Това е един отличен период от годината за твоя дебют в Лондон. Ще имам време да те направя добър приятел с някои хора, преди да започне разгара на „сезона“.

— Мислех да отида в Бърли, моето селско място. Не съм го виждал от детството си…

— Не, не! Ако вярвам достатъчно на писмата, ти си живял достатъчно в уединение в Комо. Сега трябва да се смесиш с големия Лондонски свят. Ще прекараш по-добре в Бърли през лятото.

— Предполагам, че този голям лондонски свят ще ми достави много малко удоволствие. Той може да бъде приятен само за младежи, които току-що са напуснали колежа, но вашите натъпкани бални зали, монотонни клубове, ще бъдат уморителни за човек, който преждевременно е станал придирчив. Аз съм изтеглил твърде много през младостта.

— Недей да съдиш, преди да опиташ — каза Кливлънд, — има нещо в богатия лукс, което не може да се презира. Освен това, не е необходимо да живееш с пеперудите. Има много пчели, които ще се почувстват много щастливи да се запознаят с теб. Прибави към това, драги ми Ърнест, удоволствието да си известен в собствената си страна. Защото ти си млад, от добър род и достатъчно красив, за да си предмет за разговори на дамите. Докато името и състоянието ти ще накарат мъжете да се интересуват от теб, за да се опитат да вземат назаем от парите ти и да се възползват от влиянието ти. Не, Малтрейвърс, остани в Лондон, забавлявай се през първата година и реши за занятието и кариерата си през следващата. Разгледай всичко, преди да влезеш в сражение.

Малтрейвърс прие съвета на приятеля си, понеже правейки това той се ползваше от ръководството на приятеля си и неговото общество. Нещо повече, той счете за разумно да се види лице с лице с високопоставени хора в Англия, с които, ако изпълнеше обещанието си към Дьо Монтен, трябваше да предприеме надпреварването в почтено съперничество. И така, той се съгласи с предложението на Кливлънд.

Когато стана дванадесет часа, Кливлънд го предупреди, че е време да си отива. Колебаейки се, като се навърташе около вратата, Малтрейвърс каза:

— Не си ли чул нещо за моята… моята нещастна Алис Дарвил?

— О, тази бедна млада жена, спомням си. Нито дума — отвърна Кливлънд и изпрати с въздишка своя възпитаник.

II

Ърнест Малтрейвърс се впусна в океана на Лондон. Между другия му имот беше и една къща на Симър Плейс, една тиха, макар и централна улица, която се радваше на чист въздух, тъй като наблизо се намираше парк. До сега тя беше давана под наем, обаче наемателят напусна тъкмо навреме и това накара Малтрейвърс да изпадне във възторг, че можеше да се сдобие с тъй приятна резиденция. Той беше още доста романтичен и предпочиташе да гледа към дървета и зеленина вместо към къщи. Малтрейвърс се отдаде само на два лукса — любовта към музиката го изкуши към една ложа в операта, а чисто английската страст към хубави коне го увлече толкова, че да му завиждат много по-богати хора от него. Четири хиляди лири годишно могат да направят много за сам човек, който не прахосва и гледа извънредно философски на живота, за да си създава излишни нужди.

Съдбата удвои неговия доход, направи старото му селско място да прилича на величествен замък, и той откри, че неговият по-възрастен брат, който бе само три или четири години по-стар от него, няма никакви деца. Животът беше много добър към Ърнест Малтрейвърс.

Това беше, както каза Кливлънд, тъкмо време от годината, когато хората са свободни, за да правят нови запознанства. Техните къщи радостно разтваряха врати за интелигентната свита на популярния Кливлънд, включваща автори и държавници, оратори и философи. Ърнест беше представен на всички. И всички бяха доволни от него. Той стана на мода, преди да осъзнае това. Но тъй като беше започнал живота твърде рано, беше разочарован. Все пак намери някои личности, от които да се възхищава, някои, които можеше да обича, но никакви, с които да може да стане близък. Нито сърцето му, нито въображението му бяха трогнати. Беше недоволен от нещата в живота, все имаше по нещо да липсва. Много често си припомняше блестящата грация на Валери дьо Вентадур, която беше хвърлила своето очарование над всички кръгове. Беше забравил дори своеобразната суета на Кастручио. Посредственият поет му се виждаше сега по-малко посредствен. Но дори егоистичното добро разположение и сухото остроумие на Ферърс биха били приемлива размяна за грубата полировка и егоизма на завистливите умове и партизанските политици. „Ако това са цветята, какви трябва да са корените?“ — каза Малтрейвърс завръщайки се от едно събрание, на което присъстваха десетина от най-известните личности.

Той започна да чувства мъчителното главоболие на досадното доволство.

Но зимата преминаваше. Сезонът започна и Малтрейвърс се хвърли с останалите в неговия водовъртеж.

III

Рибата безспорно счита, че езерото, в което живее, е Големия свят. Няма място, колкото и да е застояло, да не е Големия свят за съществата, които се движат в него. Хора, които са прекарали целия си живот в някое село, пак говорят за света така сякаш са го видели! Една стара жена в някоя колиба, ако подаде носа си вън от вратата, ще мисли, че отива сред блясъците и суетата на Големия свят. И така, Големия свят е за всички ни малкия кръг, в който живеем. Но тъй както хубавите хора правят модата, тъй и кръгът от тези хора се нарича Големия свят, par exellence. И този голям свят не е нещо лошо, когато основно го разбираме. Лондонският голям свят е поне тъй добър както всеки друг. Обаче ние едва ли можем да разберем нещо от дните, прекарани в него, които понякога са най-възхитителните, но често и най-меланхоличната и изхабена част от живота ни. Малтрейвърс още не беше узнал какво точно му доставя удоволствие. Следователно той беше обхванат от общия водовъртеж, създавайки си приятели. Ходеше на балове и вечеринки, отегчавайки се и на двете места, както хората, които нямат никаква цел в обществото.

Малтрейвърс не беше щастлив. Това беше доста често срещан начин на живот, но той нямаше и удоволствия, а това се оказваше още по-непоносимо. Той изгуби доста голяма част от симпатиите си към Кливлънд, защото когато един човек няма удоволствия, той чувства неволно презрение към тези, които имат такива. Той си въобразява, че на тях им правят удоволствие дреболиите, които неговият по-висш разум е принуден да мрази. Кливлънд беше на тази възраст, в която обикновено ставаме общителни, защото намирайки се продължително и често в обществото, ние добиваме една взаимна привлекателност с нашите подобни. Техните малки тъги и радости, техните предмети на интерес или на работа, в някое или друго време са били наши. Ние събираме голяма колекция от морални и умствени разменни монети и едва намираме някой интелект да е извънредно беден, за да не можем да се разберем с него по някакъв начин. Но на младини сме егоисти и сантименталисти. И Малтрейвърс принадлежеше към хората, които употребяват „сърцето в страстта и ума в римите“.

Най-после, тъкмо когато Лондон започна да става най-приятен, когато флиртовете станаха по-нежни и разходките по водата по-чести, когато птиците запяха по горичките в Ричмънд, Малтрейвърс изведнъж избяга от веселата столица. Една приятна юлска вечер той пристигна в собствената си, покрита с бръшлян вила в Бърли.

Каква мека, свежа, възхитителна вечер беше паднала над него! Той слезе от колата си при входа и премина пеша през малкия, но живописен парк. Не бе виждал това място от детството си и едва си го спомняше. Чудеше се как би могъл да живее някъде другаде. Обрасналите с мъх места говореха за древност, както и сенчестите горички и къщата, която започваше да се вижда в подножието на едно хълмче. В дрезгавината блестеше водното лице на продълговатото езеро със старите върби на всеки ъгъл. Виждаше се дългата тераса за разходки с обезцветени и счупени вази, сега пълни с портокали, които градинарят беше поставил в чест на пристигането на господаря му. Самата очевидност на пренебрежение към външния, градския живот, което съществуваше навсякъде, самите тръни и треви върху едва забелязващия се път, трогнаха силно Малтрейвърс.

IV

Бяха минали две години от датата на последните събития, преди новото появяване на Малтрейвърс в обществото. Тези две години бяха достатъчни, за да направят революция в неговата съдба. Ърнест Малтрейвърс беше изгубил щастието на анонимността. Той се беше отдал на публиката, беше отдал името си на хорските езици и беше станал нещо, което всички имаха право да хвалят и да критикуват. Ърнест Малтрейвърс беше станал автор.

Публикуването на една книга, придружена с известен успех, е преминаване на голяма бариера. Писателят често поглежда назад с въздишка на съжаление за земята, която е напуснал завинаги. Красивата тъмнота на огнище и дом си отиват. Той не може вече да чувства справедливото възмущение на мъжествената гордост, когато види, че е подиграван. Мотивите му могат да бъдат лъжливо представени, характера му също, маниерите му, личността му, облеклото му, дори начина на ходене е в устата на укора и карикатурата. Той не може да се върне назад, не може дори да спре. Избрал е пътя си и всичките естествени чувства, които образуват нервите и мускулите на живото същество, го карат да продължава. При все това Малтрейвърс не беше помислил за всичко това, когато опиянен от собствените си сънища и стремления, желаеше да направи света свой довереник, когато от природата, от книгите и от смесения резултат на вътрешни открития и външни наблюдения той търсеше да извлече нещо, което би свързало името му с приятните асоциации на хората. Неговото голямо състояние и самотно положение му позволяваха да се отдаде на собствените си мисли и размишления. Те изпълниха ума му и се изляха върху страницата, която образува канала, който съединява самотния фонтан с широкия океан от човешки знания. Темпераментът на Малтрейвърс не беше, както видяхме, нито раздразнителен, нито боязлив. Той изгради себе си тъй както един скулптор би изградил един модел пред очите си. Стараеше се с труд и търпение да се приближи по-близо и по-близо до едно съвършенство, което мислеше, че би могло да се постигне чрез разумна амбиция. Когато най-после целта му беше задоволена, той предаде своя продукт с доверие на един по-безпристрастен съд.

Първата му работа беше успешна, може би поради това, че носеше отпечатъка на Честното и Реалното. Той не съобщаваше това, което никога не е виждал, това което никога не е чувствал. Беше спокоен и мислещ наблюдател на живота и неговите описания бяха много живи, защото първите му наблюдения бяха още свежи. Неговият опит беше отишъл надълбоко, не от повърхността на зрялата възраст, а в прясната почва на младежките вълнения. Друга причина за този успех беше, може би, и разнообразието на знанията му. Той не се опитваше, като Цезарини, да направи показ от думи върху тънък капитал от идеи. Друга причина за бързия и благоприятен прием беше тази, че той не отдаде мисълта си на вестникарските колони и списанията.

С втори труд Малтрейвърс излезе след осемнадесет месеца. Той също беше успешен. Неприятелите на Малтрейвърс се замислиха. Завистта и злобата се събуди в тях. Те започнаха да гледат на него като на натрапник. Саркастично му се присмиваха и го иронизираха. В повечето случаи младият автор започва да мисли, че се е отдалечил от целта повече, отколкото когато е започнал.

Общо взето, Малтрейвърс имаше сравнително благ характер, но беше твърде горд човек и притежаваше душата на храбър и почтен джентълмен. Той считаше, че не е в реда на нещата да се нахвърля върху най-добрия си приятел, дори и когато този приятел го напада с някоя груба дума.

През една ранна лятна вечер, Ърнест се разхождаше мрачен по терасата, като през главата му преминаваха неприятни мисли.

Наблюдавайки със замислени очи залязващото слънце, той забеляза прашна пътническа кола да се движи по пътя и една ръка да маха, поздравявайки го от отворения прозорец. Гостите му бяха тъй редки, а приятелите му тъй малко, че Малтрейвърс не можеше да се досети кой би могъл да бъде този посетител. Брат му? — той знаеше, че беше в Лондон. Кливлънд? От него имаше известие същия ден, че е във вилата си. Ферърс се забавляваше във Виена! Кой ли идваше? Можем да говорим каквото искаме за самотата, но след две самотни години един гостенин е много приятно преживяване. Малтрейвърс се върна в къщата и стигна тъкмо навреме, за да бъде прегърнат от Дьо Монтен.

V

— Да — каза Дьо Монтен, — съдбата ми също ме настигна. Аз съм член на Камарата на депутатите и посетих Англия по търговски работи. Намерих се във вашата околност и разбира се, не можах да устоя на изкушението. Ще ви бъда гостенин за няколко дни.

— Поздравявам ви сърдечно за вашите успехи. Вече чух за издигането ви — каза Малтрейвърс.

— Връщам поздравленията с еднаква топлота. Вие доказвате моите пророчества. Четох вашите работи с голяма гордост за нашето приятелство.

Малтрейвърс леко въздъхна и се полуобърна.

— Желанието за известност — каза той, — се развива в нас и се превръща в болест. Отначало, изглежда, е достатъчно да се придобие известен кредит, и да се допринесе нещо към общия капитал, обаче постигне ли се това, се явяват нови видения. Тогава ние виждаме грамадната разлика между известността и славата. Между днешното и вечното.

— Това е вярно — отговори Дьо Монтен, — но не мислите ли, че мъртвите са чувствали същото, когато са преминавали за пръв път пътеката към живота, който е след живота? Продължавайте да образовате ума си, да засилвате чрез упражнения гения си, да се стремите да просветите или да обучите нацията си. Дори да предположим, че не успеете напълно във всичките цели, които си поставите, да предположим, че вашето име се смеси с вашата пръст, вие пак ще сте прекарали живота си много по-благородно, отколкото мързеливото стадо. Да допуснем, че вас няма да ви сполети съдбата да спечелите едно второстепенно име, но вие не можете да кажете, че не сте се подготвили за една по-висша съдба, която да ви дава възможност да работите в един свят не от хора, а от духове. Силите на ума са неща по-малко безсмъртни от чувството за личността. Техните придобивки ни придружават във вечния прогрес и ние може да добием по-висока или по-ниска степен на развитие, пропорционално на подготовката на нашия интелект чрез упражнение. Да разбираме и да изпълняваме нареденото от Бога. Умният човек е по-близо до ангелите от глупавия. Това може да е апокрифна догма, но не е невъзможна теория.

— Но ние не можем да се лишим от хубавите удоволствия на живота сега, като поддържаме надеждата, която доста правилно допускате да е апокрифна. Нашите знания могат да отидат напразно пред очите на Всезнаещия.

— Много добре! — усмихна се Дьо Монтен, — но отговорете ми честно. В преследването на интелектуални амбиции, лишавате ли се от хубавите удоволствия на живота? Ако е така, вие не преследвате това правилно. Тези преследвания трябва да усилят чувствата ви към подобни удоволствия, които могат да бъдат истинското отпускане в живота. И така, Малтрейвърс, аз виждам, че ви предстои успешна кариера, и не мога да ви позволя да спрете в началото.

— Вие не виждате всичките клевети, които са вече направени против мен, при това от умни хора!

— Денис е бил умен човек и е казал същото за вашия папа. Мадам дьо Севине е била умна жена, но е мислила, че Расин никога няма да бъде много прочут. Милтон не е видял нищо в първите опити на Драйдън. Аристофан е бил добър съдия на поезията, при все това се е произнесъл зле за Еврипид! Всичко това е банално, но вие изказвате аргументи, които биват оборвани от баналността.

— Но неприятно е да не се отговори на нападките, да не се отвръща на неприятелите.

— Тогава отговаряйте на нападките и отвръщайте на неприятелите си.

— Ще бъде ли разумно?

— Ако ви доставя удоволствие, да!

— Хайде, Дьо Монтен, вие разсъждавате по сократски. Аз ще ви попитам ясно и кратко: бихте ли посъветвали един автор да воюва с литературните си нападатели?

— Нека воюва, но рядко. От негова полза е да се държи така, че да прилича на човек, когото не е благоразумно да предизвикват твърде често. Светът е винаги на страната на автора, против критиците. И авторът винаги трябва да помни, че всъщност е една държава, която понякога трябва да воюва, за да запази мира. Избора на времето за война или мир трябва да се предостави на дипломацията на държавата, което ще рече на разума.

— Вие ще направите от нас политически машини.

— Аз считам, че поведението на всеки човек трябва да прилича повече или по-малко на машина, защото тя е победа на ума над материята. Правилното равновесие на всички сили и страсти прилича на машина. Нека бъде така. Природата е искала да направи от света, от създанията си, от самия човек машина.

— Човек дори и в страстите си трябва да бъде машина, според вашата теория.

— Човекът би бил много бедно същество, ако не беше страстта, но понякога той е на много неправилен и глупав път, когато неговата страст се отнася към погрешна личност, ако е на погрешно място или в погрешно време. Но достатъчно говорихме, вече стана късно.

— А госпожата ви кога ще посети Англия?

— О, страхувам се, че няма да бъде скоро. Но вие ще се видите с Цезарини, тази или следващата година. Той е уверен, че не сте се погрижили за неговите поеми и ще дойде тук, щом се освободи от леността си, за да изобличи предателството ви в един хаплив предговор на някоя сатира.

— Сатира!

— Да, мнозина от вашите поети са си пробили път чрез сатира и Цезарини мисли, че ще постигне това по същия начин. Той не е тъй предвидлив като колегата си принц Лука. Лека нощ, драги ми Ърнест.

VI

Разговорът с Дьо Монтен повлия на Малтрейвърс, така че той опита да се примири със себе си и с кариерата си. Но неговият ум обаче вместо да се успокои, се възбуди. Дьо Монтен не можеше да направи никого буен, но той би могъл да направи мнозина енергични и постоянни. Двамата приятели си приличаха в някои неща, но Малтрейвърс имаше един по-разточителен характер. Дьо Монтен държеше много на неговото разбиране за моралното равновесие. Тъй както импулсите се образуват от навиците, така и правилните навици на Дьо Монтен бяха направили импулсите му добродетелни и правдиви. Той отстъпваше пред тях тъй често, както всеки бърз характер би направил, но тези импулси никога не го подтикваха към нещо спекулативно или смело. Дьо Монтен не можеше да излезе вън от известен определен кръг от действия. Той нямаше симпатии към съждения, базирани само върху хипотези на въображението. Не можеше да търпи Платон и беше глух за красноречивите шепнения за усъвършенстванията в поезията или за мистицизма в мъдростта.

Малтрейвърс, обратно, тъй като не беше против разума, винаги се стремеше да го подкрепи чрез въображението си и считаше всяка философия, която ограничаваше изследванията му в рамките на известното и положителното, за несъвършена и незадоволителна. Той обичаше индуктивния процес, но се отнасяше към догадките, както и към фактите, еднакво. Той поддържаше становището, че по такъв начин са били постигнати всичките успехи както на науката, така и на изкуството, че Нютон и Коперник нямаше да постигнат нищо, ако не си бяха служили с въображението както с разума. Той беше убеден, че душата на философията е в догадките. Имаше правилно схващане за операциите на ума и сърцето и считаше, че богатството на чувствата и мислите у добре тренираните от опита и обучението хора водят към полезни и велики цели. Но тъй като Дьо Монтен беше повече напреднал в годините и имаше особени практични възгледи, то превъзхождаше Малтрейвърс в аргументите, на което последния се подчиняваше неохотно. Дьо Монтен тайно чувстваше, че неговия млад приятел разсъждава на една по-широка база, поради което едновременно и по-лесно изложен на неуспехи и грешки, и по-способен за нови открития и умствени усъвършенствания. Но макар че пътищата им в живота бяха различни, те не се сблъскваха и Дьо Монтен, който искрено се интересуваше от съдбата на Ърнест, желаеше да се засили ума му срещу пречките, които би срещнал, другото оставяше на опита и Провидението. Те отидоха до Лондон заедно и Дьо Монтен се върна в Париж. Малтрейвърс се намери още веднъж сред веселите и великите хора. Той почувства, че новият му характер е изменил много положението му. Считаше, че никой в света не би могъл да му напакости. Но докато се оттегляше от безвкусното и мързеливото, той внимаваше да не се отдели от света. Образуваше обществото около себе си според вкуса си, правеха му удоволствие мъжествените и възбудителни разговори на деня. Той изостряше наблюденията си и разширяваше кръга си на автор, смесвайки се свободно и смело с всички класи като гражданин. Литературата стана за него страстно увлечение. Смяташе, че от литературата е дошло всичко, което е просветило народите. И той я обичаше все повече, защото нейните отличия не бяха като другите в света. Нейните слуги говореха за него както древните пророци, желаещи само да бъдат чути и да им повярват. Постепенно фанатизмът на Малтрейвърс изработи философията, която Дьо Монтен би извлякъл от трезви изчисления. Той се научи да презира неприятелството, което предизвикваше клевети. Понякога мълчеше, но понякога възразяваше. Като войник, който служи на една кауза, вярваше, че когато тя бъде застрашена, може да употреби оръжията, които Бог му е дал, без страх и без да бъде упрекван за това. Постепенно стана известен и се бояха от него. И докато мнозина злоупотребяваха с неговото име, никой вече не можеше да го унищожи.

В своите трудове Малтрейвърс влагаше законите, хармонията и реда, извлечени от големия кодекс на Истината и Природата. Един кодекс, който изисква интензивно изучаване, при все че главните му принципи са малко на брой и лесни за запаметяване. От това изучаване Малтрейвърс не се стряскаше. Това беше голямата му любов към Истината, която го направи тънък анализатор дори и на това, което изобщо се счита за дреболия. Той беше и оригинален, защото търсеше по-скоро Истинското, отколкото Новото.

VII

Характерът на Малтрейвърс постепенно се затвърдяваше, въпреки че докато той започваше да разсъждава по мъжки, неговото въображение беше изгубило нещо от предишния си разцвет. Той не беше вече буйното момче, възпламенило германските младежи и превърнало в кула на леност малката вила, в която се беше любил с Алис. Но все пак той запазваше много от предишните си навици: обичаше от време на време да изчезва от света, да оставя книгите, да се отдалечава от приятели, лукс и богатство, и да прави самотни разходки пеша или на кон из красивата Англия.

В един хубав майски ден бе предприел подобна екскурзия на кон. Палтото и кобурите на седлото бяха всичкия му багаж и той можеше да си избира мястото за почивка, където пожелаеше. Пътеката изви към главния път и когато той излезе на него, срещна весела компания на коне.

Начело на групата беше дама в черно, седнала на добре охранен английски кон — яздеше с такава грация, че Малтрейвърс се спря неволно, изпълнен с възхищение. Самият той беше добър ездач и харесваше тези, които притежаваха това качество. Спомни си, докато наблюдаваше всичко това, че познава само една жена с такова съвършенство в ездата — Валери дьо Вентадур. В това време, за негово голямо учудване, дамата изпревари приятелите си, настигна го и каза с глас, който в началото не можа ясно да разпознае:

— Възможно ли е? Господин Малтрейвърс ли виждам?

Дамата спря за момент, повдигна воала си и Ърнест позна мадам Дьо Вентадур. В това време висок, изтънчен господин се беше присъединил към французойката.

— Вероятно сте срещнали някой познат? — попита я той. — Ако е така, ще имам ли честта да ме представите?

Прекъсването като че ли помогна на Валери. Тя се усмихна и се изчерви.

— Да ви представя господин Малтрейвърс! — Господин Малтрейвърс, негова милост е хазяинът ми, лорд Донингдейл.

Двамата се поклониха, а останалите от групата се присъединиха към тях. Лорд Донингдейл с важна, но сърдечна учтивост покани Малтрейвърс да продължи с групата пътя до неговата къща, която се намираше на около четири километра. Ърнест с готовност прие поканата. Компанията продължи ездата и Малтрейвърс започна да разпитва Валери. Тя набързо му обясни всичко. Мадам Дьо Вентадур имаше по-малка сестра, която наскоро се беше омъжила за сина на лорд Донингдейл. Сватбата станала в Париж, а сега господин и мадам Дьо Вентадур били дошли за една седмица на гости при английския лорд.

Срещата беше така внезапна и неочаквана, че и двамата не можаха да намерят достатъчно самообладание да се разговорят свободно. След това обяснение Валери потъна в замислено мълчание, а Малтрейвърс яздеше край нея също замислен върху странния случай, който след толкова време ги беше събрал отново.

Лорд Донингдейл, който в началото се движеше около другите гости, сега се присъедини към тях. Малтрейвърс беше поразен от неговите изящни маниери, от особеното му и някак усъвършенствано държание. Те скоро навлязоха в разкошен парк, за който изглежда бяха положени особени грижи и внимание. Млади насаждения се намираха навсякъде в контраст с вековни гори. Нови живописни вили украсяваха покрайнините, обелиски и колони, копирани от античността, но очевидно наскоро изработени, блестяха срещу тях, докато те наближаваха къщата, една голяма постройка в стил навярно от времето на Ана, сега заменен с френските покриви и прозорци, подобни на архитектурата на Тюйлери.

— Вие прекарвате много от времето си на полето, сигурен съм — каза Малтрейвърс, като се обърна към лорда.

— Да — отговори лорд Донингдейл замислено, — това място ми е много драго. Тук негово величество Луи XVIII, когато беше в Англия, ми направи честта да прекара една година. В негова чест се потрудих да оприлича малкото си жилище на неговия дворец, тъй че той да може, доколкото е възможно, да не чувства загубата на правата си. Неговите стаи бяха мебелирани точно както тези, които е заемал в Тюйлери. Да, мястото е скъпо за мен. С гордост си спомням за миналите времена. Не е малко да си дал подслон на един Бурбон в нещастията му.

— Тези промени трябва да са стрували много на лорда — каза мадам Дьо Вентадур, поглеждайки към Малтрейвърс.

— О, да — каза лордът, и лицето му леко се намръщи, — около триста хиляди лири, но какво от това? Спомените, госпожо, нямат цена!

— Посетихте ли Париж след реставрацията, лорд Донигдейл? — попита Малтрейвърс.

Лордът го изгледа остро и след това обърна погледа си към мадам Дьо Вентадур.

— Не — каза Валери, смеейки се, — аз не продиктувах въпроса.

— Да — каза лорд Донингдейл, — бях в Париж.

— Негово величество трябва да се е възхитил задето му се е дало възможност да върне гостоприемството на лорда.

Лорд Донингдейл изглеждаше малко объркан и не отговори, но смушка коня си, за да усили хода.

— Вие раздразнихте хазяинът ни — усмихна се Валери. — Луи XVIII и приятелите му живяха тук в разкош докато желаеха. Тяхното посещение полуразсипа собственика, който е истински джентълмен и кавалер. Обаче когато той отиде в Париж, за да бъде свидетел на тяхната победа и предполагам, е очаквал някой орден, те изглежда са решили, че са си платили задълженията с обеда, който е бил даден в негова чест. При все това, лорд Донигдейл още се гордее със своите спомени!

Малтрейвърс се намери в голяма спалня, където френски слуга му съобщи, че на полето лорд Донингдейл вечеря в шест часа, така че първият звънец ще удари след няколко минути. Докато слугата говореше, самият лорд Донингдейл влезе в стаята. Той беше научил, че Малтрейвърс е от известно и благородно семейство и че за неговите трудове се е говорило, било за да ги хвалят, било за да злоупотребяват с тях. Лорд Донингдейл притежаваше двете характерни черти на високо възпитан джентълмен от старо време — уважението към рода и уважението към таланта, тъй че той сега беше по-любезен към известния автор.

Малтрейвърс бе поканен да остане за няколко дни с такава сърдечност, че не можа да откаже.

VIII

Когато Малтрейвърс влезе в грамадния салон, декориран и мебелиран в стил Людовик XIV, бляскав, но лишен от грациозност и живописност стил, на когото сега хора с по-добър вкус гледат насмешливо, намери събрани шестнадесет души. Хазяинът излезе от кръга, който го заобикаляше, и представи новия си гост на другите. Ърнест беше поразен от приликата между Валери и сестра й. Разбира се, сестрата беше по-малко красива и по-малко внушителна. Госпожа Джордж Хърбърт (сегашното й име) беше хубава, срамежлива, скромна, привързана към съпруга си, гледаше със страхопочитание към свекъра си. Малтрейвърс седна до нея и започна разговор. Той не можа да се въздържи да не съжали бедната дама, когато узна, че й предстои да живее в Донингдейл арк — отдалечена от всички приятели и навици, свързани с детството й, сама с един млад съпруг, който страстно обичаше полския спорт. От няколкото думи, които Малтрейвърс размени с него, разбра, че той обича само три неща: конете си, кучетата си и съпругата си. Уви! Последната скоро щеше да остане на последно място. Това беше тъжно положение. Една жива, млада французойка, затворена в английска полска къща! Женитбите с чужденци излизат рядко щастливи. Но вниманието на Ърнест беше скоро отклонено от сестрата при влизането на Валери, облегната на ръката на съпруга си. До сега той не беше забелязал промяната, която времето беше направило с нея. Сега я наблюдаваше с нарастващо любопитство. Валери оставаше много красива, но лицето й беше станало по-остро, формите по-тънки, имаше нещо в очите и в устните й, което показваше недоволство, безпокойство, почти готовност към скарване. Такова е твърде често изражението на лицето на тези, които са родени да любят, а са осъдени да прекарат скучно живота си. На малката сестра трябваше повече да се завижда. Тя обичаше съпруга си, такъв, какъвто беше, и сърцето й можеше да бъде съкрушено, но то не беше празно.

Господин Дьо Вентадур приближи към Малтрейвърс и каза:

— Очарован съм, че ви виждам. Как сте?

— Господин Малтрейвърс, ще вземете ли под ръка мадам Дьо Вентадур? — каза лорд Донингдейл, докато отиваше към столовата под ръка с една дукеса.

— И вие напуснахте Неапол — каза Малтрейвърс, — вярвам, в добро настроение…

— Ние нямаме намерение да се връщаме пак там.

— Това е очарователно място! Толкова го обикнах! — Ърнест говореше спокойно.

Валери въздъхна нежно.

Докато траеше вечерята, разговорът между Малтрейвърс и мадам Дьо Вентадур беше неопределен и объркан. Ърнест вече не беше влюбен в нея. Беше надраснал тази младежка прищявка, упражнила влияние над него. Такъв е животът. Дългото отсъствие гаси всичките фалшиви светлини по пътя ни. Лампите са изгасени във вчерашната банкетна стая, но и след хиляда години звездите, които гледаме тази нощ, ще светят пак ясно. Малтрейвърс не беше влюбен вече във Валери. Но Валери…? Може би нейната любов се оказваше истинска?

Малтрейвърс се учуди, когато се убеди в безразличието на собствените си чувства. Учуди се, когато видя, че пулсът не биеше по-бързо в присъствието на тази, погледът на която по-рано го омагьосваше. Учуди се, но се радваше за това. Вече не се стремеше да търси възбуждението и беше едно по-добро и по-възвишено същество от това, което представляваше край брега на Неапол.

IX

Ърнест прекара няколко дни като гост на лорд Донингдейл и всеки ден излизаше на езда с Валери, но това винаги ставаше с голяма компания. Всяка вечер разговаряше с нея, но всеки можеше да чуе това, което те говореха. Фактически, симпатиите, които някога съществуваха между младия фантазьор и гордата, недоволна жена, бяха почти изчезнали.

Подтикнат към по-широки и по-велики цели, Малтрейвърс не беше вече фантазьор.

Свикнала към дреболиите в живота, които някога мразеше, Валери се беше приспособила към обичаите и мислите на обществото. Тя нямаше вече превъзходството в мъдростта над Малтрейвърс.

При все това Ърнест проявяваше голям интерес към нея и тя изглежда се гордееше с неговата кариера.

Една вечер Малтрейвърс се присъедини към един кръг, председателстван от мадам Дьо Вентадур, която беше необикновено въодушевена. По един хубав, женствен начин тя говореше на различни теми — философия, поезия и балансирането на силите в Европа. Ърнест я слушаше възхитен, но не очарован. При все това у Валери имаше нещо неестествено тази вечер, тя говореше като че ли насила.

— Добре — каза мадам Дьо Вентадур, като завърши изведнъж едно въодушевено описание на френския двор, — нашият разговор е прекъснал музиката. Видяхте ли как лорд Донингдейл я спря с един поклон към мен, като че ли искаше да каже с неговия дворцов упрек — да, тя няма да ви смущава, госпожо.

Французойката стана и като се промъкна през кръга около себе си, се оттегли към най-отдалечения край на стаята. Ърнест я проследи с очи. Тутакси тя му кимна с глава, той се приближи и седна до нея.

— Господин Малтрейвърс — каза Валери с нежен глас, — аз не съм ви изказала до сега възхищението си от вашия гений. Във ваше отсъствие книгите ви са ми били винаги скъпи приятели. Тъй като ние скоро ще се разделим пак, нека изкажа мнението си искрено и без комплименти.

Това отвори път за разговор, който се приближаваше повече към миналото. Но Ърнест беше предпазлив и Валери следеше неговите думи и погледи с интерес, който не можеше да прикрие внимание, което клонеше към разочарование.

— Приятно е да се изкачи една планина — каза Валери, — при все че е уморително. При все че облаците може да не ни позволяват да имаме гледка от върха, това е едно преживяване, което ни доставя голямо удоволствие, и което изглежда почти като резултат от усилията на обикновения човешки инстинкт, който ни кара да желаем да се издигаме, да излизаме над обикновеното равнище на живота. Подобно удоволствие вие може би изпитвате чрез интелектуалните амбиции, в които умът е пътешественика.

— Не е амбицията, която доставя удоволствие — отговори Малтрейвърс, — а следването на подходящия за нашия вкус път, който, като свикнеш с него, ти става мил за кратко време. Моментите, в които поглеждаме към работите си, и си въобразяваме, че седим под Вечните Лаври, са малко. Това е самата работа, която ни интересува и възбужда. И най-после сухотата на труда придобива приятността на навика. Но в интелектуалния труд има и друго очарование, ние ставаме по-интимни със собствената си природа. Сърцето и душата изглежда стават приятели, а чувствата и стремленията се съединяват. Тъй че ние никога не сме без общество, ние никога не сме сами. Всичко, което сме прочели, научили и открили, ни прави компания. Това е приятно — прибави Малтрейвърс, — за онези, които нямат скъпи връзки във външния свят.

— А с вас така ли е? — попита Валери със смирена усмивка.

— Уви, да! И откакто съм победил едно чувство, мадам Дьо Вентадур, аз почти мисля, че съм изживял способността да обичам. Мисля, че като култивираме твърде много разума или въображението, у нас се изгубва до известна степен възприемчивостта ни към хубавите впечатления от реалния живот. От леността, казва един Римски поет, любовта поддържа пламъка си.

— Вие сте много млад, за да говорите така.

— Аз говоря това, което чувствам.

Валери не каза нищо повече.

След малко лорд Донингдейл се приближи до тях и им предложи да направят екскурзия на другия ден, за да разгледат развалините на един стар манастир, който се намираше само на няколко километра далеч.

X

На следващия ден групата беше по-малка отколкото обикновено. Състоеше се само от лорд Донингдейл, синът му Джордж Хърбърт, Валери и Ърнест. Те се завръщаха от развалините. Слънцето, като се накланяше към западния небосклон, хвърляше слаби лъчи към градините и къщите на един малък, живописен град или по-скоро село, разположено на издигнатия северен път.

Това е една от най-хубавите местности в Англия. В нея е разположен този град и той се гордее с една отлична, старомодна странноприемница, с голяма и гиздава градина.

Докато нашата малка група бавно яздеше по дългата тясна улица, небето изведнъж се помрачи и последвалите няколко гръмотевици бяха предвестник на приближаващата буря.

— Казах ви, че денят ни няма да премине благополучно — каза Джордж Хърбърт.

— Джордж, не е добре да говориш така — каза лорд Донингдейл, закопчавайки палтото си. Докато той говореше, силна светкавица блесна върху пътя и небето още повече се помрачи.

— По-добре ще направим, ако отдъхнем в странноприемницата, — каза Малтрейвърс, — бурята приближава бързо, а мадам Дьо Вентадур…

— Имате право — прекъсна го лорд Донингдейл и усили хода на коня си.

Стигнаха скоро до входа на стария хотел. Зазвъняха звънци, кучета залаяха, слуги се разтичаха. Черно-зелена пътническа кола стоеше пред входа на странноприемницата. Разтревожена може би от шума, който се появи долу, млада жена от първия етаж се показа на прозореца.

Тази дама беше собственица на пътническата кола и по това време беше сама в своя апартамент.

Когато тя погледна небрежно към групата, очите й се спряха върху едного.

Тя пребледня, нададе отпаднал вик и падна безчувствена на пода.

В това време лорд Донингдейл и гостите му бяха въведени в стая, съседна на тази, държана от дамата. В действителност двете стаи съставляваха един дълъг салон, предназначен за балове и събрания, разделен с тънка преграда, която можеше да се отмести, когато някой пожелаеше.

Започна да вали силен град, дърветата шумно се разклатиха, бурята заръмжа.

В голямата, неприветлива стая се чувстваше хлад и неудобство. Валери потрепери.

Запалиха огън и французойката се приближи до него.

— Вие сте мокра, драга госпожо — каза лорд Донингдейл.

— Трябва да хвърлите горната си дреха и да я изсушите.

— О, не! Какво от това? — каза Валери горчиво и почти грубо.

— Трябва — каза Ърнест, — моля, бъдете разумна.

— А интересувате ли се от мен? — измърмори Валери.

— Може ли да задавате такъв въпрос — отговори Ърнест със същия тон, но с приятелска топлота.

През това време добрият лорд беше извикал прислужницата на спалнята и с бащинска, добродушна заповед накара Валери да излезе от стаята, за да се изсуши. Тримата господа, останали сами, разговаряха за бурята, чудеха се докога ще продължи и разискваха дали не би било по-добре да наредят да им бъде изпратена кола. Докато говореха, градът неочаквано престана, при все че облаците на далечния хоризонт показваха, че валежът може скоро да започне пак. Джордж Хърбърт, който беше много важен и претендираше, че познава дъждовното време, се възползва от случая и настоя да отиде до дома, откъдето да им изпрати кола.

— Без съмнение един слуга би могъл да направи същото, Джордж — каза баща му.

— Драги, тате, не. Много бих му завиждал. Аз се измъчвам тук. Мария ще се тревожи за нас. Брайън Бес ще ме закара за двадесет минути. Аз съм силен и издръжлив, нали знаеш? Довиждане.

Младият спортист бързо излезе навън и след минута яхна засмян коня си пред вратата на странноприемницата.

— Моят син е особен — каза лорд Донингдейл замислено, — не може да прекара две минути приятно, когато се намира в стая. Положих големи грижи за неговото образование. Странно е, че може да има хора, които са се изморили толкова много от себе си, че не могат да посрещнат смело перспективата да прекарат няколко минути в размишление там, където убежището на собствените им мисли ги дразни. Много странно, действително. Но тук климатът наистина е ужасен. Чудно ми е кога ще се оправи времето!

Докато говореше така, лорд Донингдейл се разхождаше, или по-скоро маршируваше насам–нататък из стаята, с ръце пъхнати в джобовете на палтото, а камшикът му се издигаше нагоре от десния джоб.

Тъкмо в това време прислужникът дойде да съобщи, че слугата на лорда желае много да го види навън. Лорд Донингдейл научи, че любимият му сив кон, когото беше яздил зиме и лете, в продължение на петнадесет години, го побиват тръпки, и че е сериозно заболял, според мнението на слугата, от корем.

Лорд Донингдейл побледня и забърза към обора, без да каже нито дума.

Малтрейвърс, който потъваше в мисли, не беше чул ниския и кратък разговор между господаря и слугата. Той остана сам, седнал край огъня, с наведена глава и скръстени ръце.

В това време дамата, която заемаше съседната стая, се беше съвзела от припадъка. Тя хвана главата си с две ръце, като че ли се стараеше да си събере мислите. Това беше хубаво, невинно, почти детинско лице.

Сега, когато една усмивка се появи на него, имаше нещо тъй мило и трогателно в радостта, която тя придаде на изражението му, че вие не бихте могли да го видите без да проявите силен и почти мъчителен интерес.

Това беше радостта на лицето, което знае какво значи скръб!

Веднага тя се сепна и си каза:

„Не, аз не сънувам. Той се е завърнал, той е тук, всичко ще бъде пак добре! Господи! Това е неговия глас. О, благословен да бъде, това е неговия глас!“

Тя замълча, постави пръст на устните си и наведе глава. Ниски и неясни гласове стигнаха до изострения й слух през тънката врата, която я отделяше от Малтрейвърс. Тя се ослуша внимателно, но не можа да чуе какво се говореше. Сърцето й затуптя силно и тя си каза печално:

„Той не е сам! Ще почакам, докато престане разговора, и тогава ще събера силите си и ще вляза при него!“

А какъв беше разговорът, който се водеше в тази стая? Трябва да се върнем към Ърнест. Той продължаваше да седи в същото замислено положение, когато мадам Дьо Вентадур се завърна. Французойката се изчерви, когато видя, че е сама с Ърнест. Той също не беше спокоен.

— Хърбърт отиде до вилата, за да изпрати кола, а лорд Донингдейл изчезна нанякъде. Вярвам, че не се чувствате по-зле от дъжда? — попита Малтрейвърс.

— Не — каза Валери.

— Имате ли някакви поръчки за Лондон? — попита Малтрейвърс. — Аз се връщам утре в града.

— Тъй скоро!? — Валери въздъхна и след кратко мълчание продължи: — Ние, може би, няма да се срещнем цяла година. Господин Дьо Вентадур ще бъде изпратен посланик към двора на… и така, това не е важно. Какво стана с нашето приятелство, за което си бяхме дали клетва, някога?

— То е тук — каза Малтрейвърс, като постави ръка на сърцето си. — Тук, поне половината от приятелството, което е моя длъжност и нещо повече от приятелство. Валери Дьо Вентадур, тук има почит, уважение и признателност към вас. По времето, когато страстта и въображението в мен бяха най-силни и можеха да направят от мен един ленив развратник, вие ме убедихте, че в света има добродетел, и че жената е твърде благородна, за да бъде наша играчка — днес идол, утре жертва. Вашето влияние, Валери, ме направи по-различен човек, надявам се, по-добър…

— О! — каза мадам Дьо Вентадур, силно разочарована — благодаря ви за това, което казахте. Вие не можете да знаете, не можете да си представите колко ми е приятно това.

Ърнест се разчувства от нейното вълнение и собствените си спомени. Той взе ръката й, и стискайки я със сърдечна и почтителна нежност, каза:

— Не мислех, Валери, когато прехвърлях в ума си миналото, не мислех, че сте ме обичали. Не бях толкова суетен. Но ако е така — толкова повече се издига вашият характер в очите ми. Колко съобразителна, колко разумна е вашата добродетел! Това е щастие и е по-добре за двама ни, при сегашните ни взаимни чувства, отколкото ако се бяхме отдали на кратки и грешни сънища и страсти. Сега…

— Сега — прекъсна го Валери бързо, фиксирайки го с черните си очи, — сега вие не ме обичате повече! Да, така е по-добре. Ще се върна към моето студено и невесело положение в живота и ще забравя още веднъж, че Провидението ме е надарило със сърце.

— О, Валери, уважаема, почитаема, възлюбена. Не така възлюбена, както с предишния огън, но възлюбена с една дълбока, вечна, свята нежност, не ми говорете така. Не искам да мисля, че сте нещастна. Нека мисля, че като умна жена сте използвали вашите дарби, за да се примирите с вашата съдба, че сте издигната над кръга хора, в който живеете и който презирам. Нека кажа: „На този пиедестал още се намира един олтар, пред който сърцето може да принесе жертвите на душата“!

— Напразно е, напразно е, дето се мъча — рече Валери, полузадавена от вълнение, и пляскайки страстно ръце. — Ърнест, аз продължавам да ви обичам. Нещастна съм при мисълта, че не ме обичате повече. Не мога да ви дам нищо, обаче изисквам много. Младостта ми отлита, красотата ми повяхва, самият ми интелект затъпява от живота, който водя. И въпреки това изисквам от вас всичко, което вашето младо сърце някога чувстваше към мен. Мразете ме, Малтрейвърс, аз не съм това, което изглеждах, че съм. Аз съм една лицемерка — мразете ме!

— Не — каза Ърнест, хвана я отново за ръката и се спусна на коляно пред нея. — Не, никога, незабравима, винаги почитана Валери, изслушайте ме. — Докато говореше, той целуваше ръката, която държеше. С другата си ръка Валери закри лицето си и заплака горчиво, без глас. Ърнест прекъсна говора си докато излиянието на чувствата й се уталожи, продължавайки да държи ръката й, обсипвана с искрени рицарски целувки.

В това време вратата към съседната стая се отвори тихо. Една красива фигура, много по-красива и по-млада от Валери дьо Вентадур, влезе в стаята. Мълчанието я беше излъгало — тя си беше помислила, че Малтрейвърс е сам. Беше влязла със сърцето на устата си — любовта туптеше във всяка вена, във всяка мисъл. Беше влязла, бленувайки, че зад този праг зората на живота ще се появи отново в нея, че всичко ще бъде пак както е било. Тя влезе така, а сега стоеше поразена от ужас, бледа като смърт. Животът за нея се вкамени: младост, надежда, щастие бяха завинаги отлетели от нея! Ърнест коленичил пред друга! Това беше всичко, което тя видя! Заради това ли беше вярвала, беше вярна сред лишения и бури? Заради това ли се беше надявала, бленувала и живяла? Те не я забелязаха; тя остана невидяна и нечута. И Ърнест, който би отишъл бос до края на земята, за да я намери, беше в същата стая с нея и не знаеше, че това е така.

— Кажи ми пак „възлюбена“! — рече Валери много нежно.

— Възлюбена Валери, изслушай ме!

Тези думи бяха достатъчни за слушателката. Тя се обърна безшумно настрана, вратата се затвори след нея. Беше постигнала желанието на цялото си същество. Провидението се беше вслушало в нейната молитва. Още веднъж видя любимия и отсега нататък всичко щеше да бъде нощ и мрак за нея. Какво значение имаше това, което щеше да стане с нея? Един момент! А какво влияние имаше той върху всичките години на очакването! Този един момент. Значи добродетелта, престъплението, славата, срамът, ужасът, обаянието, зависеха от някакви моменти! Самата смърт е един момент, въпреки че вечността е нейният наследник!

— Изслушайте ме! — продължи Малтрейвърс, не обръщайки внимание на положението, в което се намираха. — Изслушайте ме, нека бъдем такива, каквито природата и светът рядко позволяват на противоположни полове да бъдат — приятели един към друг — приятели и когато са разделени един от друг, приятели през всички превратности на живота — приятели, чиято привързаност срамът и угризението на съвестта никога не могат да засенчат — приятели, които ще се срещнат после! О, няма привързаност тъй вярна, няма връзки тъй свети като тези, които са основани на едновременното рицарство на преданост и чест!

Лицето на Ърнест придоби толкова благородно изражение, гласът му — тъй пронизващ тон, че Валери беше възвърната изведнъж към положението, което една моментна слабост беше понижило. Тя го погледна с възторжен и признателен поглед и каза със спокоен глас:

— Ърнест, аз ви разбирам. Да, вашето приятелство ми е по-скъпо от любовта.

В това време те чуха гласа на лорд Донингдейл по стълбите. Малтрейвърс, ставайки, протегна ръката си и тя я стисна сърдечно. Магията беше развалена, изкушението — победено.

Докато лорд Донингдейл влизаше в стаята, Хърбърт с колата пристигна до вратата. След няколко минути малката група се беше качила на колата. Когато потеглиха, прислужниците впрягаха конете на черно-зелената пътническа кола. От прозореца едни тъжни и напрегнати очи гледаха към веселата компания на лорда — очите, за които Малтрейвърс би дал половината си състояние, за да ги види пак. Но той не погледна нататък.

Алис Дарвил влезе навътре в стаята.

И съдбата й беше решена.

XI

Малтрейвърс напусна Донингдейл на следващия ден. Той не проведе повече разговори с Валери, но когато се сбогува с нея, тя пъхна в ръката му едно писмо, което той прочете, докато яздеше бавно из пътя. То беше със следното съдържание:

„Други биха ме намразили за слабостта, която показах, но вие не направихте това! Проявих изключителна слабост. Никой не може да знае какво съм преживяла, мрачни часове и такива на душевно терзание. Аз, на която толкова много завиждат! По-добре би било да съм едно любящо селско момиче, отколкото кралица с живот, приличащ на груб механизъм. Вас, Малтрейвърс, никога не съм забравяла, и вашият образ направи нещата около мен досадни и изтъркани. Аз се интересувах за вас, където и да отидех — не можех да ви отстраня от себе си. Най-после ние се срещнахме внезапно и неочаквано. Аз видях, че не ме обичате повече и мислите победиха всичките ми решения. Терзанията подчиняват нервите на ума, тъй както болестта — тези на тялото. И тъй, аз се забравих, унизих се и можех да отида по-далеч. Сега по-правилни и по-хубави мисли се съживиха в мен, и когато ние се срещнем пак, аз ще бъда достойна за вашето уважение. Виждам колко са опасни тези луксозни мисли и това незадоволство, в което се впускам. Аз се връщам към живота, решена да победя всичко, което би се изпречило пред неговите изисквания и задължения. Провидението да ви направлява и пази, Ърнест. Мислете за мен като за жена, която сте обичали, но която смело ще можете да представите в последствие на вашата съпруга. С такава голяма нежност, както и величественост, вие не сте създадени като мен да бъдете сам.

Довиждане.“

Малтрейвърс прочете и препрочете това писмо и когато стигна до дома си, го постави между нещата, които най-много ценеше. Отрязък от косата на Алис лежеше до него и той не мислеше, че има някакво безчестие в тяхната близост.

С голямо усилие започна работата си. В неговото сърце може би имаше известно безпокойство, което го караше винаги да ангажира ума си в работа. През тази година той беше най-много зает. Затвърди се и известността му.

XII

Бяха изминали дванадесет месеца от последната среща на Малтрейвърс с Валери, когато една сутрин, докато той седеше сам в кабинета си, му беше съобщено за идването на Кастручио Цезарини.

— А, драги ми Кастручио, как сте? — извика Малтрейвърс сърдечно, когато през отворената врата се показа фигурата на италианеца.

— Господине — каза Кастручио с голяма хладнина на френски, както имаше обичай да прави, когато искаше да се държи резервирано. — Господине, аз не идвам да подновя предишното ни познанство. Идвам само за да изплатя един дълг към вас, който считам, че ви дължа.

— Какъв е този тон, Кастручио, и за какъв дълг говорите?

— При пристигането ми в града вчера — каза Цезарини тържествено, — отидох при човека, когото вие сте натоварили преди няколко години да издаде малката ми книга, за да узная за успеха й. Разбрах, че това е струвало сто и двадесет лири, без няколко продадени екземпляра. Научих, че вашите книги се продават с хиляди. Това е добре скроено, а за моите никакви грижи не са се положили! Нищо! — той махна с ръка. — Вие сте изплатили този дълг, аз ви се отплащам. Ето ви чек за сумата. Господине, аз си свърших работата! Пожелавам ви добро здраве и радост за успехите!

— Защо, Цезарини? Това е глупост!

— Господине…

— Да, това е глупост, и няма по-голяма глупост от това да се захвърли едно приятелство в един свят, в който то е тъй рядко явление. Вие казвате, че съм виновен за неуспехите на книгата ви! Издателят обаче може да ви каже, че аз се интересувах повече за вашите произведения, отколкото за моите.

— И доказателството за това е, че само няколко екземпляра са продадени.

— Седнете, Кастручио, седнете и бъдете благоразумен — каза Малтрейвърс и започна да обяснява и да го успокоява. Той му припомни, че неговите стихове са писани на чужд език, откъдето е и главното затруднение. Най-после убеди и успокои Кастручио. Последва примирение, искрено от страна на Малтрейвърс, но престорено от страна на Цезарини, защото разочарованият автор не можеше да прости на този, който имаше успех.

— А до кога ще останете в Лондон?

— Няколко месеца.

— Изпратете за багажа си, за да ми бъдете гост.

— Не, аз съм си наел удобна квартира. За мен е подходящо да съм сам.

— Докато сте тук обаче, вие ще излизате в обществото.

— Да, имам няколко препоръчителни писма, и научавам, че англичаните ценят заслугите и на италианците.

— Вие сте научили истината и, вярвам, ще ви достави удоволствие да видите нашите забележителни хора. Те ще ви приемат най-гостоприемно. Може да ви придружа като водач.

— О, скъпоценното ви време!

— Е, на ваше разположение съм, но къде ще ходите?

— Днес е неделя и съм решил да отида да чуя един прочут оратор, за когото, казват, че се говорело много в Лондон.

— Вярно е — ще дойда с вас, не съм го слушал още и имам намерение да го чуя днес.

— Не завиждате ли на един човек, за когото се говори тъй много?

— Защо да завиждам? Никога не съм имал намерение да бъда оратор!

— Ако бях автор с успех, бих завиждал на всеки, за когото се говори.

— Не, драги Цезарини, сигурен съм, че не бихте завиждали. Вие сте малко раздразнен сега от разочарованието си. Липсата на успех огорчава, но щом блесне малко светлина, мъглата изчезва. Хайде, нямаме време за губене.

Малтрейвърс взе шапката си и двамата млади мъже се запътиха към мястото на сказката. Цезарини още носеше дрехи с особен фасон, но все пак сега те бяха от по-добър плат. Той се беше усъвършенствал в жестовете си. Бил уважаван в Париж, където му казали, че приличал на гений и, действително, с черните къдри, спускащи се над челото му, с дългите мустаци, широката, с голяма периферия шапка, и ексцентричните си дрехи, той безспорно не приличаше на другите хора. Той се усмихваше подигравателно на простите дрехи на Ърнест и каза:

— Виждам, че следите модата и изглежда прекарвате времето си с елегантни хора. Чудно ми е, дето обръщате внимание на такива дреболии като модни шапки и дрехи.

— Би било по-лоша дреболия, ако излезех с модна шапка и дрехи, поне в трезва Англия. Аз съм роден джентълмен и се обличам като тези, които са като мен.

— Виждам, че и вие имате слабостта на вашия съотечественик Конгрийв — каза Цезарини, — който е считал, че е по-добре да бъде джентълмен, отколкото автор.

— Аз винаги съм считал този анекдот за неверен.

Цезарини се присмя и повдигна раменете си. Очевидно беше, че двамата нямаха никаква симпатия един към друг.

Те влязоха най-после в салона, където беше сказката, след като доста трудно си намериха места.

Сказката веднага започна. Ораторът беше човек с безспорен талант и пламенно красноречие, но театралните жестове, модното облекло и изкуствените тонове не се понравиха на Малтрейвърс, докато те очароваха Цезарини.

Към края на сказката, когато ораторът говореше развълнувано с красноречиви избухвания на „О“ и „А“ — смътните очертания в салона на една женска фигура приковаха очите и погълнаха мислите на Малтрейвърс. Салонът беше тъмен, макар че беше през деня, и лицето на жената беше покрито с воал. Но това навеждане на главата, тъй грациозно, тъй смирено и скромно, припомни на сърцето му само един образ. Всеки може би е забелязал, че има физиономия (ако употребим тази дума) на тялото, както и на лицето, която рядко се случва у двама души една и съща. И това, в повечето случаи, особено се забелязва в обръщането на главата, очертанията на раменете и това нещо, което характеризира положението на всеки индивид в покой. Колкото по-внимателно се вглеждаше, толкова повече Ърнест се убеждаваше, че вижда пред себе си отдавна изгубената, никога незабравимата господарка на младежките му дни и на първата му любов. От едната страна на въпросната дама седеше възрастен господин, чийто поглед беше фиксиран в оратора; от другата — красиво младо момиче с дълги хубави къдри и с черти, които, поради тяхната превъзходна изящност и изразителна мекота, художниците и поетите наричат „ангелски“. И трите лица изглежда образуваха група. Малтрейвърс буквално се разтрепери — толкова голямо беше неговото нетърпение и възбуда. Въпреки това, облеклото на предполагаемата Алис и видът на нейните приятели бяха очевидно обикновени, тъй като Ърнест едва можеше да се съгласи с подсказванията на неговото сърце. Възможно ли беше дъщерята на Лука Дарвил, хвърлена в широкия свят, да се беше издигнала тъй много над своето положение? Най-после моментът дойде, когато той можеше да разшири своите съмнения — сказката свърши и събранието се разотиде. Малтрейвърс започна да си пробива път, доколкото му беше възможно, през гъстата и разнообразна тълпа. Но всеки момент някоя неприятна пречка, било някой пълен господин или две притиснати една до друга дами, се изпречваше на пътя му. Той изгуби от очите си групата сред изобилието на високи дамски шапки и развяващи се пера. Пристигна най-после, задъхан, бледен като мъртвец (толкова голяма беше борбата в него) до изходната врата на салона. Пристигна навреме и видя една кола със слуги в сиво облекло как потегли от изхода. Когато хвърли поглед вътре, видя златните къдри на дете. Втурна се напред, хвърли се почти пред конете, но файтонджията дръпна юздите и със сърдито възклицание, приличащо на ругатня, шибна конете и усили хода им. Но това моментно спиране беше достатъчно. „Това е тя, тя е! О, небеса, това е Алис!“ — прошепна Малтрейвърс. Земята наоколо се залюля пред очите му и той се облегна, изгубил сили, почти в безсъзнание, на един стълб, за да не падне. Но се съвзе с агонизиращо усилие, когато сърцето му прониза мисълта, че ще я загуби пак. И завинаги. И се завтече напред подир колата като обезумял. Но имаше много други коли, а и минаваха тълпи пешеходци, защото много заможни и охолни граждани бяха отишли на тази сказка, за да прекарат добре един мрачен ден. И след едно уморително и опасно гонение, в което насмалко щеше да бъде прегазен на три пъти, Малтрейвърс най-после спря изтощен и отчаян.

Всяка следваща неделя в продължение на три месеца той отиваше в същия салон, но напразно. Напразно посещаваше и всяко друго обществено място на развлечение.

Повече не видя Алис Дарвил.

XIII

След като Малтрейвърс се успокои и възстанови от първия удар на тази неочаквана среща и от продължителното разочарование, което я последва, той започна да изпитва особен вид щастие и задоволство. Алис не живееше в бедност и лишения. Тя не се хранеше с неосветения хляб на порока и не печелеше горчивите надници на тежкия труд. Той видя, че тя беше в порядъчна среда. Един черен кошмар, който го навестяваше често по времето на удоволствията и успехите, беше премахнат. Вече дишаше по-спокойно; можеше по-леко да спи. Съвестта му не можеше повече да казва: „Тази, която е спала на гърдите ти, е една скитница по земното кълбо, изложена на всякакви изкушения, загиваща може би от лишения.“ Той се примири и започна да гледа на бъдещето по-смело и по-гордо. Беше ли тя омъжена за онази сериозна личност, с която я беше видял? Беше ли това дете плод на техен брачен съюз? Почти вярваше, че е така — по-добре тя да бъдеше загубена, отколкото унищожена. Бедната Алис!

Ърнест Малтрейвърс се почувства друг човек. Облекчението на съвестта му оказа влияние върху неговия труд.

Впусна се в модния свят и, за негово учудване, срещна ласкателство. Препоръчителните писма, които беше донесъл Цезарини от Париж, бяха адресирани до влиятелни личности в Англия, Както и до влиятелни личности във. Франция. Но Цезарини се оказваше изтъркан младеж, шурей на известен член на френската Камара. Малтрейвърс, от друга страна, го представи на литератори, които се възхищават от автори-несъперници. Особеният костюм на Цезарини, който би предизвикал негодувание, ако беше носен от англичанин, ги очарова. И тъй като едно от най-силните му чувства беше завистта към Малтрейвърс, той се възхищаваше, когато му казваха, че е много по-интересен от последния, който се носи като другите хора. Изтънченото общество, за което мадам Дьо Стал правилно казва, че покварява леките умове и засилва силните, завърши разрушението на всичко, което беше мъжествено в ума на Цезарини. Той скоро свикна да ограничава желанието си за успехи и отличие само в блестящите салони и суетността му започна да се задоволява с трохите, от които лъвското сърце на истинската амбиция се отказва презрително. Но това не беше всичко. Цезарини завиждаше и на по-голямата състоятелност на Малтрейвърс. Неговото богатство се състоеше от малкия капитал — осем или девет хиляди лири и намиращ се сред най-богатото общество в Европа, той не споменаваше за него. Той започна да говори изобщо за богатства и само за богатства, и младите дами го слушаха с голям интерес, когато правеше това. Спечели си репутацията на богат човек и тъй като беше твърде суетен, това му правеше удоволствие. Той се стараеше да поддържа това. Купуваше коне, раздаваше скъпоценности, започна любов с една четиридесет и две годишна маркиза, отдаде се на хазарта. И така заслиза бързо към разорението.

Част VI

I

Беше хубава юлска утрин, когато един господин, пристигнал в града миналата вечер, след няколкогодишно отсъствие от Англия, вървеше бавно и замислено по хубавия булевард, който съединяваше Реджентс парк със Свети Джеймс.

Беше човек с големи умствени способности, обаче изхабил младостта си в разпуснат живот, изморен от любовта към удоволствията.

„Удивително е колко много се е подобрил този град — каза си той. — Всичко и всеки тук е зает енергично и шумно. Моите стари познати, които и наполовина не са умни като мен, са добре. Том Стефънс току-що е станал държавен подсекретар. Персън е сега директор на училище — издава гръцки трагедии и е кандидат за епископ. Колиър, научавам от вестниците, е напреднал. И Ърнест Малтрейвърс (но той беше малко талантлив) е станал известен. Аз, който струвам колкото всичките събрани заедно, не направих друго, освен това, че изхарчих половината от състоянието си, въпреки всичките си икономии. Обаче това трябва да има край. Трябва да погледна към най-добрия шанс, но тъкмо когато имам най-много нужда от неговата подкрепа, достойният ми чичо счита за благоразумно да се ожени пак. Хм, аз съм извънредно добър за този свят.“

Докато размишляваше така, той се срещна с висок господин, който държеше главата си изправена и изглежда не беше забелязал, че почти е спънал нашия отвлечен философ.

— Внимавайте, господине! Какво искате да кажете? — извика последният.

— Извиня… — започна другият кротко, но беше прекъснат.

— Боже мой, господине, действително ли тебе виждам?

— Ха! Лъмли?

— Същия! Как си, драги ми чичо? Не знаех, че си в Лондон. Аз съм тук едва от вчера. Колко добре изглеждаш!

— Да, аз съм доста добре.

— И си щастлив в новото си положение? Трябва да ме представиш на госпожа Темпълтън.

— Хм — каза Темпълтън с пресилена усмивка, — никога не съм мислил, че ще се оженя пак.

— L’homme propose et Dieu dispose — забеляза Лъмли Ферърс.

— Кротко, драго внуче — отговори важно господин Темпълтън, — тази фраза е малко светотатствена, аз съм човек от старото поколение, нали знаеш.

— Десет хиляди извинения.

— Едно извинение е достатъчно. Тези фрази са почти греховни.

„Проклето старо прасе!“ — помисли си Ферърс, но се поклони със смирен вид.

— Драги ми чичо, аз съм бил буен до сега, но с течение на времето идва умът. Под твое ръководство, надявам се на него и вярвам, ще стана по-умен и по-добър човек.

— Много добре, Лъмли — отговори чичото, — и много се радвам, и си се завърнал в отечеството си. Ще дойдеш ли да вечеряш утре с мен? Аз живея във Фулхам. По-добре ще направиш да си донесеш багажа и да прекараш няколко дни с мен. Ще бъдеш сърдечно посрещнат, особено ако можеш да минеш без чуждестранен слуга.

— О, драги ми чичо, не се безпокой, не съм достатъчно богат, за да имам чуждестранен слуга.

— Не е необходимо да си много богат — забеляза Темпълтън. — Седемстотин деветдесет и пет лири и десет шилинга годишно са достатъчни за човек да държи двама слуги, ако обича, но, за всеки случай, радвам се, че си пестелив. Ще се видим утре в шест часа. Довиждане.

„Уморително старче — измърмори на себе си Ферърс, — и не така сърдечно както по-рано, може би това се дължи на съпругата му — и той да извърши една неправда спрямо мен, ако има друг наследник. Трябва да се поинтересувам за това, защото без богатство по-добре да се върна и да живея в Париж.“

След това заключение Ферърс ускори хода си и скоро стигна в Симър Плейс. След още няколко минути беше в една библиотека, отрупана с книги и декорирана с мраморни бюстове и портрети.

— Господарят ми ще слезе веднага, господине — каза слугата, който го покани, Ферърс се облегна на едно канапе и започна да разглежда стаята с известна завист.

Тутакси вратата се отвори, и…

— Драги ми Ферърс! Как си? — беше набързо изказано поздравление.

След като няколкото по-обикновени въпроса отвориха път за по-общ разговор, Ферърс каза:

— Добре, Малтрейвърс. Ето че сме пак заедно тук, след толкова години. И двамата по-възрастни, разбира се, а ти, предполагам, по-умен от всякога. Във всеки случай, хората те считат за такъв, и това е всичко, което е важно по този въпрос. Как, човече, изглеждаш тъй млад както винаги, само малко по-блед и по-слаб? Но погледни ме. Аз не съм много повече над тридесетте, а изглеждам почти старец! Леността ужасно застарява хората.

— Лъмли, никога не съм те виждал да изглеждаш по-добре. И действително ли дойде, за да се установиш в Англия?

— Да, ако мога да се уредя. Но на моята възраст, и след като съм видял толкова много, живота на едно лениво, неизвестно момче не ме задоволява. Чувствам, че общественото мнение, което ненавиждах, започна да става необходимо за мен. Искам да бъда нещо. Какво мога да бъда? Не се тревожи, нямам намерение да ти съпернича. Ти познаваш страната си, кажи ми пътищата за издигане.

— Нищо друго, освен общественост, политика и богатство.

— Общественост, добре. Политика, може би подхожда, но богатство, драги ми Ърнест — ох, как копнея за една хубава сметка при банкера си!

— Добре, търпение и надежда. Не си ли наследник на богат чичо?

— Не зная — каза Ферърс доста тъжно, — старият господин се е оженил пак и е образувал семейство.

— Оженил се! За кого?

— Една вдовица, научавам. Не зная друго, освен че имала вече дете. Тъй че, виждаш, тя е тръгнала по един проклет път, да има деца. И, може би, докато стана на четиридесет, ще видя един цял рояк, чуруликайки, да отнася голямото състояние на Темпълтън!

— Ха, ха! Отчаянието ти изостря ума, Лъмли. Защо не вземеш пример от чичо си да се ожениш и ти? Намери наследница, ако ще трябва да се лишиш от наследството си!

— Разумно казано, и твоят съвет не трябва да се пренебрегва. Защото аз ще бъда богат. Хораций е казал: първата работа на новото поколение е да реши да бъде богато, а втората му работа е да размисли как да постигне това.

— Между другото, Ферърс, ти ще бъдеш мой гост.

— Аз ще обядвам днес с теб, но утре ще съм във Фулхам, за да бъда представен на леля си. Можеш ли да си я представиш? Неаполска рокля, златен ланец с очила, доста пълна и с папагал. Не подскачай, това е скица на въображението ми. Аз още не съм видял почтената си роднина със своите очи. Какво ще обядваме? Чакай да помисля, ти никога не си обръщал внимание на това.

Докато Ферърс бръщолевеше така, Малтрейвърс почувства, че се подмладява. Миналото с неговите приключения, бързо преминаваше през ума му. Двамата приятели прекараха заедно много приятен ден.

Едва на другата сутрин Малтрейвърс, размишлявайки върху различните разговори, които бяха водили, с едно неприятно чувство се увери, че мързеливата егоистичност на Лъмли Ферърс се беше превърнала в решителна и систематична липса на принципност, която вероятно щеше да го направи опасен и лукав човек, ако обстоятелствата го принудеха да действа.

II

Колата закара господин Ферърс до вратата на една вила, отдалечена три километра от града. Прислужникът се натовари с багажа, а Ферърс тръгна след него с ръце на гърба (както имаше навик да прави) по хубавата обработена градина.

„Една много хубавичка къща. Но ето, струва ми се, пристига първото произведение от изкуството на госпожата да образува семейство.“

Тази мисъл се появи в ума на Ферърс, след като видя едно малко, хубаво момиче, което тръгна тичайки към него, със смел и разглезен вид. След като разгледа малко госта, запита:

— Баща ми ли търсите, господине?

„Баща ми — по дяволите“ — помисли си Ферърс и рече:

— А кой е баща ти, драга?

— Как, мъжът на майка ми! Той не ми е истински баща!

— Не е, миличко, не е истински, разбирам.

— Е!

— Да, аз търся неистинския ти баща — господин Темпълтън.

— О, от тук тогава.

— Ти обичаш ли много господин Темпълтън, драга?

— Разбира се, че го обичам. Вие не сте видели кончето-играчка, което той ми подари.

— Не съм го видял още, мило дете! А как е майка ти?

— О, бедната ми, скъпа майка — каза детето с внезапна промяна на гласа, — тя не е добре!

„В семейното положение, безспорно“ — измърмори на себе си Ферърс и сетне изръмжа:

— Но ето чичо ми. Ужасно име! Чичовците са бивали винаги лоши. Ричард III, и този, който беше направил нещо лошо с децата си в гората, са нищо в сравнение с моя жестокосърдечен сродник, който ме ограби, като взе тази вдовица! Сладострастния, стар… Много се радвам, че те виждам, драги!

Господин Темпълтън, който беше много студен в маниерите си, и който винаги гледаше или над главите на хората, или към земята, току-що беше хванал протегнатата ръка на внука си, поздрави го с пристигането му, и отбеляза, че времето е много хубаво.

— Много хубаво, действително. Това е чудесно място и аз вече се запознах с моята братовчедка. Тя направо е прекрасна.

— И аз мисля същото — каза Темпълтън, малко разгорещено, като гледаше мило към детето.

— Прилича ли на майка си? — попита внукът.

— На кого, драги?

— На майка си — на госпожа Темпълтън.

— Не, не много, може би малко, но няма голяма прилика. Не би ли желал да отидеш в стаята си преди обяда?

— Благодаря ти. Не може ли най-напред да бъда представен на госпожа Темп…

— Тя е заета, Лъмли — прекъсна го сърдито Темпълтън.

„Лицемерката!“ — помисли си Ферърс и каза:

— О, радвам се, дето благородната ти душа е намерила една така подходяща другарка в живота!

— Това е много добре и аз съм доволен. От тук се минава за къщата.

Лъмли беше настанен в разкошна спалня, с тъмнокафяви пердета, по които имаше нарисувани звезди. Той се облегна в голям фотьойл и започна да се протяга и да се прозява с такава пламенност, като че ли му принадлежеше всичкото състояние на чичо му. След това бавно съблече дрехите си и облече спретнат черен костюм, благодари на звездите си, дето въпреки всичките си прегрешения, никога не е бил конте, и никога не му е правила удоволствие някоя хубава жилетка. Ако беше обратното, той добре знаеше, би съвършено опълчило чичо му против него. Той се забави в стаята си докато втория звънец му съобщи да слиза. Като влизаше в приемната, която дори и през юли беше неприветлива, видя чичо си вътре, и една млада, нежна и хубава жена, полупотънала в голям, но не твърде удобен фотьойл.

— Леля ти, госпожа Темпълтън, госпожо, внукът ми, господин Лъмли Ферърс — каза Темпълтън, като махна с ръка. — Джон, обяда!

— Мисля, че не съм закъснял!

— Не — каза кротко Темпълтън, тъй като той обичаше внука си и започна да омеква малко към него, виждайки, че Лъмли посрещна приятно новото положение на нещата.

— Не, драго момче, не, и аз считам редът и точността за главни добродетели в едно добре уредено семейство.

— Обяда, господа! — съобщи икономът, като отвори вратата на съседната стая.

— Позволете — Лъмли предложи ръката си на лелята. — Колко е приятно тук!

Госпожа Темпълтън отговори нещо, но какво — Ферърс не можа да чуе, толкова нисък и задавен беше гласът й.

„Срамежлива — помисли си той, — странно за една вдовица! Но такива ги правят тези съпрузи!“

При все че мебелировката на апартамента беше скромна, за състоянието му можеше да се съди по обяда, който беше сервиран от многочислени прислужници. Той беше богат човек и се гордееше с богатствата си, считайки това за почтено и морално. Колкото се отнася до обяда, Лъмли познаваше вкуса на чичо си и беше готов за различни вина и месна храна.

В промеждутъците на обяда Ферърс се опитваше да започне разговор с леля си, но въпреки цялото си остроумие, не успя. В чертите на госпожа Темпълтън имаше изражение на дълбока, но спокойна меланхолия, която би натъжила мнозина, които биха видели в нея тъй млада и приятна жена. Това беше очевидно, нещо повече от срамежливост и резервираност, което я правеше мълчалива и й придаваше вид на подчиненост. В нейното мълчание имаше такава естествена хубост, че дори Ферърс не можеше да отдаде държанието й на надменност или негодувание. Той беше доста озадачен. Помисли си: „Как може една вдовица, когато се ожени за някое богато старче, да бъде меланхолична, не мога да разбера!“

Темпълтън, сякаш да заглади мълчаливостта на жена си, говореше повече от обикновено. Навлезе много в политиката и изказа съжаление, дето в такива критични времена не е в парламента.

— Ако имах твоята младост и здраве, Лъмли, не бих пренебрегнал страната си.

— И аз бих желал да бъда в парламента — каза смело Лъмли.

— Смея да кажа, че ще бъдеш — отговори чичото сухо. — Парламентът е съпроводен с много разноски. Шампанско за господин Ферърс.

Лъмли говори малко през останалото време от обяда. Темпълтън обаче стана по-весел по времето, когато сервираха десерта, и започна да бели една ябълка, хвалейки пред Лъмли овощните си градини.

— Когато се установиш на полето, Лъмли, непременно си насади една градина.

— О, да — каза Лъмли почти горчиво — и няколко хрътки, също и един френски готвач. Всичко това ще подобава на богатството ми.

— Ти повече разсъждаваш върху паричните въпроси сега, отколкото по-рано — каза чичото.

— Драги — отговори важно Ферърс, — в скоро време ще бъда това, което се нарича човек на средна възраст.

— Хм! — каза хазяинът.

Последва дълго мълчание.

Лъмли беше човек, който познаваше много характерите на хората, поне на обикновените. И сега прехвърляше в ума си какво поведение би било разумно да държи пред богатия си роднина. Имаше голяма резервираност и достойнство в човека, който можеше нещо да даде, който Ферърс не можеше да „пробие“. Той реши, следователно, да употреби друг начин, за който неговите сърдечни маниери подхождаха отлично. Едва беше взел това решение, когато госпожа Темпълтън стана и с грациозен поклон, с нежна, макар и изнурена усмивка, излезе от стаята. Двамата господа се настаниха отново край масата и Темпълтън бутна бутилката към Ферърс.

— Налей си, Лъмли. Пътешествията изглежда са развалили веселостта ти. Станал си по-замислен.

— Драги — каза отсечено Ферърс, — искам да се посъветвам с теб.

— О, млади човече! Ти си прегрешил в някои разходи, играл си на комар, бил си…

— Не съм направил нищо, драги, което да ме направи по-малко достоен за твоето уважение. Повтарям, искам да се посъветвам с теб. Аз изживях буйните си младежки години, сега съм готов за задълженията в живота. Имам способности, вярвам в кариерата си и притежавам прилежание. Искам да заема едно положение в света, което да изкупи предишната ми леност и което да прави чест на семейството ми. Драги, аз вземам пример от теб и сега искам твоя съвет с твърдото решение да го следвам.

Темпълтън се сепна. Той постави ръката си на челото и загледа с изпитателен поглед високото чело и смелите очи на внука си.

— Вярвам, че си искрен — каза той след кратко мълчание. — Добре, ще помисля върху това. Аз обичам честните амбиции, не твърде прекалените. С едно почтено положение в обществото е правилно да се желае и богатството е добро, защото — прибави богатият човек, вземайки друго парче от ябълката, — то ни дава възможност да помагаме на хората.

— Драги — каза Ферърс с въодушевление, — тогава признавам, че моята амбиция е точно от този вид, за който говориш. Аз не съм известен, желая почтена известност. Състоянието ми е посредствено, желая то да бъде голямо. Не искам нищо от теб, познавам великодушното ти сърце, но искам сам да направя кариерата си! И… да помагам един ден… на хората.

— Лъмли — каза Темпълтън, — никога те съм те уважавал повече от сега. Слушай, ще ти се доверя — считам, че правителството намира, че е задължено към мен.

— Зная — каза Ферърс, чиито очи блеснаха при мисълта за една синекура, защото тогава съществуваха синекури!

— И — продължи чичото, — имам намерение да искам известно благоволение за това.

— О, драги!

— Да, мисля, че ще мога да уредя, да…

— Добре, драги!

— Да получа едно баронство за мен и за наследниците ми; вярвам, че скоро ще образувам семейство!

Ако някой бе дръпнал силно Лъмли Ферърс за ухото, той по-малко би се разтревожил от това, отколкото от тези проекти на чичо си. Брадичката му се отпусна, очите му изпъкнаха и той остана съвършено мълчалив.

— Да — продължи Темпълтън, — аз отдавна бленувам за това. Характера ми е неопетнен, състоянието ми е грамадно. Аз съм упражнявал парламентарното си влияние в полза на министрите, и в тази търговска страна никой не може да има по-големи претенции от Ричард Темпълтън за почестите на едно добродетелно и религиозно положение. Да, моето момче, аз харесвам амбицията ти. Ти виждаш, че и самият аз имам подобна. Понеже си искрен в желанието си да вървиш по стъпките ми, мисля, че мога да добия за теб по-младшо участие в едно високо почтено положение. Чакай да видя, твоят капитал сега е…

— Извинявай, драги — прекъсна го Лъмли, като се изчерви леко възмутен, въпреки желанието си, — аз зачитам много търговията, но родството ми от бащина страна ми пречи малко. И, позволи ми да прибавя, на тези роднини, които винаги са били благосклонни към мен, няма да им стане приятно, ако възприема твоите възгледи за напредване. Лорд Саксингъм е министър от кабинета.

— Хм, Лъмли, хм! — каза замислено Темпълтън. — Ще видим за това. Още малко вино?

— Не, благодаря, драги.

— Тогава аз ще изляза да се поразходя и ще помисля по въпроса. Ти можеш да отидеш при госпожа Темпълтън. Като се върна, ще прегледам вестниците. Перството е едно хубаво нещо, нали? Един английски перски сан, да, един английски перски сан!…

Казвайки това, господин Темпълтън позвъни да му донесат шапката и бастуна, и излезе на разходка.

„Светът е моята мида, която ще разтворя със сабя — измърмори Ферърс, — аз ще вмъкна това егоистично старче в моите цели, защото нямайки гений за писане и красноречие за декламиране, ще видя дали нямам поне изкуство за правене на планове и кураж за действие. В поведението е моя талант, но какво друго е поведението, ако не едно твърдо преминаване от предначертанието към изпълнението.“

С подобни мисли Ферърс потърси госпожа Темпълтън. Отвори вратата към съседната стая много тихо, защото по навик всичките му действия бяха бързи и безшумни, и забеляза госпожата да седи до прозореца, погълната от една книга, разтворена върху малка писалищна маса.

„Съвети за младоженките, предполагам, но аз не трябва да я настроя против себе си.“

Той се приближи, обаче госпожа Темпълтън още не го забелязваше и едва когато застана пред нея, той видя, че сълзите й падаха върху страниците.

Малко се смути и, като се обърна към прозореца, се престори, че кашля, и тогава каза, без да гледа към госпожата:

— Страхувам се, че ви обезпокоих.

— Не — отговори същия нисък, отпаднал глас, който беше отговарял преди малко на напразните опити на Лъмли да започне разговор — Това е едно меланхолично занятие, и може би по-добре е да не се отдавам на него.

— Мога ли да запитам кой автор така ви е разчувствал?

— Това е само един том с поеми, не мога да се произнасям върху поезията. Но тук има мисли, които… които… — госпожа Темпълтън престана да говори изведнъж и Лъмли взе бавно книгата.

— А! — каза той, като впери поглед в заглавието, — моят приятел трябва да бъде много поласкан.

— Вашият приятел?

— Да, това е, както виждам, от Ърнест Малтрейвърс, един мой много близък приятел.

— Бих желала да се запозная с него — извика госпожа Темпълтън почти с въодушевление.

— Сигурен съм, госпожо — каза гласът на едно трето лице, със строг акцент, — че не виждам каква полза може да има безсмъртната ти душа от запознаването с драскач на стихове, които ми изглеждат неморални. Аз прегледах този том вчера и не намерих нищо друго в него, освен любовни сонетчета и подобни на тях глупости.

Госпожа Темпълтън не отговори и Лъмли, за да промени темата на разговора, който изглеждаше раздразнителен за съпрузите, каза:

— Ти се завърна много скоро, драги.

— Да, не обичам да се разхождам в дъжда!

— Боже мой, навън вали. Аз не съм обърнал внимание.

— Мокър ли си, драги? Не би ли било по-добре… — започна смирено съпругата.

— Не, драга, не съм мокър, благодаря ти.

„Така, така — каза си Ферърс тази вечер, когато се събличаше да си ляга, — виждам, че чичо ми не е доволен от замисленото лице на леля ми — малко завижда, когато тя не мисли само за него. Толкова по-добре. Аз трябва да открия това бързо. Те не трябва да живеят много щастливо заедно. И заедно с амбициозните ми проекти, мисля, че виждам пътя, по който ще успея да направя така, че добрите неща от този свят да се приближат малко до Лъмли Ферърс.“

III

Две или три вечери по-късно, се събра отбрано общество, както казват вестниците, в една от най-благородните къщи на Лондон. Очите на всички бяха обърнати към млада дама, от чиято красота би могъл да се възползва някой художник. Тя беше повече величествена, отколкото подхождаше за годините й и тъй класически безпогрешна, сякаш притежаваше нещо от статуя в гордите черти на лицето си. Тя се движеше между гостите, които мълчаливо се възхищаваха от нея. Тази дама беше Флорънс Лейсълс, дъщеря на богатия роднина на Лъмли, лорд Саксингъм, за която се предполагаше, че е най-богатата наследница в Англия. Самият лорд Саксингъм оттегли настрана дъщеря си, докато тя се разхождаше.

— Флорънс — прошепна той, — ти си направила голямо впечатление на дук… бъди любезна към него, ще ти го представя.

Лордът се обърна към един нисък, черен, сякаш вдървен, на около двадесет и осем години човек, който беше от лявата му страна, и представи дука на Флорънс Лейсълс. Дукът беше ерген и това беше едно запознанство между него и най-богатата наследница в перството.

— Госпожица Флорънс — каза лорд Саксингъм, — обича конете като вас, дуче, при все че не ги познава тъй добре.

— Признавам, че обичам конете — каза дукът с духовит тон.

Лорд Саксингъм се оттегли.

Госпожица Флорънс мълчеше. Ясен знак на неприязън се забеляза в очите й, устните й леко се извиха и тя се полуобърна настрана, сякаш беше забравила за съществуването на новия си познат.

Негова милост, както повечето големи личности, не беше обиден. Той наистина не можеше да предполага, че някой може да се отнесе пренебрежително към него. При все това той помисли, че е правилно госпожица Флорънс да започне разговора, защото въпреки че не беше срамежлив, той по навик беше мълчалив. Дукът беше свикнал да го освобождават от неприятните и досадни задължения към обществото.

След кратко мълчание обаче, като видя че госпожицата продължава да мълчи, той започна:

— Госпожице Флорънс, яздите ли понякога в парка?

— Твърде рядко.

— Сега действително е много топло за езда.

— Не казах това.

— Хм — аз помислих, че искахте да кажете това.

Последва пак мълчание.

— Казахте ли нещо, госпожице Флорънс?

— Не.

— О! Извинете. Лорд Саксингъм изглежда в много добро настроение.

— Радвам се, че мислите така.

— Портрета ви на изложението не е толкова сполучлив, госпожице Флорънс.

— Вие сте много ласкателен — каза Флорънс с видима нетърпеливост в тона и в маниерите си.

Красотата на младата дама помръкна леко и известно негодувание се появи на лицето й, когато забеляза, че завистливите очи на гостите бяха обърнати към тях. Колкото и да бяха блестящи способностите й за разговор, тя не мислеше да ги покаже. Тя беше аристократка по-скоро по ум, отколкото по рождение и реши че дукът е идиот. Тя грешеше много. Ако беше счупила леда, щеше да види, че водата под него не е така плитка. Дукът, както мнозина други англичани, при все че не си даваше труд да ги покаже, имаше усъвършенствани маниери, беше много начетен човек, притежаваше здрав разсъдък и бистър ум. Той не знаеше какво значи да обича някого, да се тревожи за каквото и да е и беше винаги доволен от всичко, защото апатията се приближава до задоволството.

Обаче Флорънс имаше такова мнение за него, каквото шумните хора са склонни да имат за тихите. Освен това, тя искаше да заяви както на него, така и на всички останали, колко малко внимание обръща на титлите. С едно леко навеждане на главата тя се оттегли и протегна ръка на един мургав младеж, който я гледаше с такова почтително възхищение, каквото гордите жени не могат с достатъчно гордост да отблъснат.

— А, господине — каза тя на италиански, — много се радвам, че ви виждам. — Наистина е облекчение да се срещна с гений в една тълпа от нищожества.

Като каза това, богатата наследница седна на едно канапе, предназначено само за двама, и кимна на италианеца да се разположи до нея. О, как започна да тупти суетното сърце на Цезарини! — какви видения за любов, положение, богатство, блещукаха вече пред него!

— Почти си мисля — каза Кастручио, — че старите романтични дни са се върнали, когато една царица е оставяла принцове и военни, за да слуша някой трубадур.

— Ние сега срещаме все по-рядко трубадури и все по-често принцове и военни — отговори весело Флорънс, което беше в силна противоположност на хладното отношение към дука, — и, следователно, не е голям подвиг за една царица, като се отклони от глупостта и безвкусието и отиде към поезията и разума.

— А, не казвайте разум — каза Цезарини, — разумът е несъвместим със сериозния характер на силните чувства, — той е несъвместим с ентусиазма, с обожанието, несъвместим с мислите, които се навъртат около госпожица Флорънс Лейсълс.

Флорънс се изчерви и се намръщи леко, но грамадната разлика между нейното положение и това на младия чужденец, ведно с нейната неопитност, я накара да забрави веднага ласкателството, което би я оскърбило при друг случай. Тя обърна разговора на общи теми и заговори за италианската поезия с голяма разгорещеност и красноречие. Докато разговаряха така, един нов гост беше пристигнал и разговаряйки с лорд Саксингъм, започна да гледа продължително и любопитно към тях.

— Госпожица Флорънс действително много се е разхубавила — каза новият гост. — Не мога да си представя, че би могло да има в Англия по-красива от нея.

— Безспорно е много хубава, драги ми Лъмли — отговори лорд Саксингъм, — и също — надарена. Тя притежава много знания. Между нас казано, Лъмли, аз бих желал да я видя омъжена за човек със спокойни нерви като дук…, защото спокойните нерви са тъкмо това, от което има нужда. Забележете, близо от половин час флиртува с този странен авантюрист, само защото той пише сонети и е облечен като актьор на сцената!

— Това е слабост на женския пол, драги лорде — каза Лъмли, — те обичат да покровителстват, и всякакви странности ги привличат. Но струва ми се, като виждам неспокойните погледи, които моята красива братовчедка хвърля от време на време из стаята, че в нея има известно кокетство.

— В това си напълно прав, Лъмли — отговори лорд Саксингъм, като се засмя, — но няма да я мъмря дето съкрушава сърца и отхвърля предложения, ако най-после се съгласи и се установи в Дукството…

— В Дукството…! — повтори Лъмли разсеяно. — Добре, ще отида да се представя. Виждам, че се изморява вече с италианеца. Ще разменя с нея мисли относно Дукството, драги лорде.

— Добре, аз не смея да направя това — отговори бащата, — тя е едно отлично момиче, но богатите наследници са винаги особени. Много глупаво е от моя страна да се лиша от всякакъв контрол върху състоянието й. Ела да ме видиш скоро, Лъмли. Предполагам, че пак ще заминеш в странство?

— Не, ще се установя в Англия, но за проектите и плановете си ще поговорим по-нататък.

След като каза това, Лъмли се промъкна тихо до Флорънс. Имаше нещо у Ферърс, което беше забележително поради самата му простота. Ясните му и остри черти с късата коса и високото чело, абсолютната скромност в облеклото и безшумното, леко и себевладеещо се спокойствие в движенията му, бяха в силна противоположност с всичко у италианеца, до когото той сега стоеше, Флорънс погледна към него, малко удивена от натрапчивото му идване.

— А, не можеш да си спомниш за мен! — каза Лъмли, засмивайки се весело.

— О! — извика Флорънс. — Това си ти действително, драги братовчеде, скъпи Лъмли! Изглежда е минало цял век откак се разделихме.

— Не говори за векове — това е неприятна дума за един човек на моите години. Извинете, господине, ако ви обезпокоих.

И Лъмли, с нисък поклон седна на мястото, което Цезарини, който беше станал малко срамежливо, беше освободил за него. Кастручио изглеждаше незасегнат, но се оттегли недоволен и седна на отдалечено място, Флорънс го забрави веднага след възхищението си от срещата с Лъмли.

— И така, аз се завърнах — продължи Лъмли, — да те намеря неземна красавица и очарователна кокетка. Не се изчервявай!

— Наистина ли ме наричат кокетка?

— О, да, и мисля, че имат право.

— Може би заслужавам упрека. О, Лъмли, как мразя всичко, което чувам и виждам!

— Как? Дори дука…

— Да, страхувам се, че и той не прави изключение.

— Баща ти ще полудее, ако те чуе.

— Баща ми! Бедния ми баща! Да, той мисли, че аз, Флорънс Лейсълс, съм създадена да нося дукска корона и да давам най-хубавите балове в Лондон.

— А, моля ти се, за какво е създадена Флорънс Лейсълс?

— Не мога да отговоря на този въпрос. Страхувам се от незадоволство и омраза.

— Ти си една загадка, но аз ще се потрудя и няма да си почина, докато не я разгадая.

— Ще бъда упорита при това положение…

— Благодаря. По-добре да бъдеш упорита, отколкото да ме мразиш.

— О, ти трябва много да се промениш, за да мога да те намразя.

— Действително! Какво си спомняш за мен?

— Че беше искрен, смел и следователно, предполагам, верен! Направи силно впечатление на лелите ми и на баща ми с твоята омраза към вулгарните лицемерства в живота, който водехме. О, не! Аз не мога да те мразя!

Лъмли повдигна очите си към тези на Флорънс. Той я гледа продължително и с внимание. Амбициозни надежди се породиха в него.

— Драга ми братовчедке — каза той с променен и сериозен тон, — аз виждам нещо в теб, което подхожда да бъде редом до мен. Радвам се, че твоят глас е един от първите, който ме кара да затвърдя решението си да остана в работлива Англия!

Лъмли си помисли, че е намерил известна пътечка към сърцето на братовчедката, и започна да разширява кръга на разговора с необикновено красноречие. Флорънс го слушаше внимателно, но не със симпатия. Лъмли се излъга. Неговата амбиция не можеше да привлече идеалиста с широка душа. Неговият егоизъм се виждаше във всичко, което си въобразяваше, че би изглеждало възвишено у него. Положение, власт, титли, всичко това изглеждаше ниско и вулгарно за тази, която ги имаше всеки ден.

От отдалеченото място, където се намираше, дукът продължаваше от време на време да отправя студени погледи към Флорънс. Неговите симпатии към нея изглежда не бяха намалели поради това, че тя не му обръщаше внимание. В него имаше нещо великодушно и той я разбираше. Най-после той си отиде. И започна сериозно да мисли Флорънс да му бъде жена. Не жена за любов, а жена, чрез която би могъл да придобие почести и да стане наследник на състояние.

От ъгъла, в който се намираше, с блянове още по-суетни и смели, Кастручио Цезарини също отправяше погледите си към царственото чело на голямата наследница. О, да, тя имаше душа. Тя можеше да мрази титлите и да уважава гения. Каква победа над Дьо Монтен, над Малтрейвърс, над целия свят, ако той би могъл да спечели ръката, за която толкова мъже въздишаха напразно! Колкото и да се считаше чист и възвишен, родът и богатството беше това, което Цезарини обожаваше у Флорънс. А Лъмли, по-близо може би до наградата от другите, макар и още далеч, продължаваше да разговаря красноречиво и с блестящи очи, докато студеното му сърце обмисляше всяка дума, диктуваше всеки поглед и чертаеше (светските хора понякога са най-прозорливите) картата на един царски път към богатство. А Флорънс Лейсълс, когато гостите се разотидоха и се прибра в стаята си, забрави и тримата. С болезнена романтичност, която често се забелязва у тези, на които съдбата се усмихва най-много, тя започна да мечтае върху идеалния образ, който би могла да обича.

По това време Ърнест Малтрейвърс беше достигнал много голям успех. Безспорно, случаят му помогна наравно с достойнствата му, както обикновено се случва.

Това беше разцветът на неговата младост. Постигна слава и богатство, уважаван и ухажван. Но точно тогава се разболя сериозно. Това не беше активна или определена болест, а едно общо разстройство на нервите, едно отпадане на цялото тяло. Деятелността му, може би, започна да говори против него. В младостта си той беше много подвижен и честите упражнения на тялото му дадоха като резултат един неспокоен и пламенен дух. Промяната от атлетически към седящ живот, умората на мозъка, страстта към знания, която денонощно държеше ума му напрегнат, повлияха зле на една естествена, но силна конструкция. Бедният автор! Колко малко са ония, които го разбират и му влизат в положението! Той изхабява младостта и здравето си. Освен това имаше и още нещо — сърцето му беше твърде самотно. Той живееше без хубавите семейни връзки, запознанствата и приятелствата, които създаваше, за момент го възбуждаха, но не притежаваха очарованието, което дават удобствата и утехите. Кливлънд прекарваше повече от времето си на полето. Беше с много по-тих темперамент и толкова възрастен, че въпреки голямото приятелство, което съществуваше между тях, налице беше липсата на възможността за интимна размяна на мисли, от каквато чувстват нужда, като от ежедневна храна, чувствителните, натури. Брат си (както читателят е забелязал, за него до сега се споменава твърде малко), Ърнест виждаше много рядко. Полковник Малтрейвърс, един от много известните и хубави мъже на своето време, се беше оженил за красива дама и живееше главно в Париж. Само за няколко седмици през ловния сезон той идваше във вилата с няколко приятели, които по нищо не приличаха на Малтрейвърс. Братята си кореспондираха редовно всеки три месеца и се виждаха веднъж в годината. С това се изчерпваше всичко, което знаеха за себе си. Ърнест Малтрейвърс беше сам в света със студения, загрижен призрак, наричан Репутация.

IV

Беше късно през нощта. Пред маса, покрита с паметници на науката и мисълта, седеше млад човек с бледо и изморено лице. Часовникът в стаята показваше, ясно всяка минута, която намаляваше пътешествието към гроба. Седящият до масата имаше загрижено и очаквателно изражение на лицето. От време на време поглеждаше към часовника и си мърмореше нещо. Какво ли очакваше с нетърпение младият човек — писмо от някоя обожавана госпожица, или утешително ласкателство от някого, предаден на Изкуството и книжовността? Не, мечтателят беше далеч от тук. Ърнест Малтрейвърс очакваше визита на доктора си, защото внезапна мисъл го бе обезпокоила в този късен час. Най-после се чу добре познатото почукване и след няколко минути докторът влезе. Той познаваше добре особените неразположения на занимаващите се с умствен труд, и колкото беше любезен, толкова и опитен.

— Драги ми господин Малтрейвърс, какво има? Как се чувствате? Надявам се, не сте сериозно болен. Усещам бавен и неправилен пулс, но няма температура. Вие сте нервен.

— Докторе — каза Малтрейвърс, — не ви повиках в това късно време поради някакъв страх или сприхав каприз на някой инвалид. Когато ви видях тази сутрин, вие загатнахте някои неща, които ме тревожат от тогава насам. Това, което може да очаква съвестта и душата, без да се губи много време, зависи много от пълното ни познаване на действителното ни положение. Ако ви разбирам правилно, остава ми да живея още малко време, така ли?

— Господи! — каза докторът, като обърна главата си настрана. — Вие сте преувеличили това, което исках да ви кажа. Аз не съм казал, че се намирате, както обикновено се изразяваме, в опасност.

— Тогава, възможно ли е да живея дълго?

Докторът се изкашля и след малко отговори:

— Това не може да се каже с положителност, драги ми приятелю.

— Бъдете откровен с мен. Плановете на живота трябва да бъдат базирани върху пресмятания, които ние може да направим, като знаем неговата вероятна продължителност. Не мислете, че съм толкова слаб или страхлив, за да се стряскам от някоя пропаст, която може да съм приближил несъзнателно. Аз желая, не, аз ви заповядвам да бъдете категоричен.

Имаше нещо усърдно и трогателно в гласа и маниерите на болния, което дълбоко развълнува и направи силно впечатление на добрия доктор.

— Ще ви отговоря искрено — каза той, — вие преуморявате вашите нерви и мозък. Ако не си отпочинете, ще се изложите на сериозно заболяване и преждевременна смърт. За няколко месеца, може би за няколко години, напълно трябва да прекъснете умствения труд. Мъчителна ли е тази присъда? Вир сте богат и млад — забавлявайте се докато можете.

Малтрейвърс, изглежда, беше доволен. Той промени темата на разговора и говори с лекота за различни неща. Едва когато неговият доктор си отиде, той се отдаде на мислите, които горяха в него.

„О! — той почти извика, когато стана и започна да се разхожда из стаята с бързи крачки. — Сега, след като виждам пред себе си широкия и осветен път, трябва ли да бъда осъден да спра и да се отклоня? Една голяма империя се издига пред погледа ми, по-голяма от тази на Цезарите и завоевателите изобщо. Една империя, трайна и универсална в душите на хората, която не може да бъде унищожена от времето. А смъртта напредва към мен, приближава се и скелетната й ръка ме отблъсква назад към нищожеството на обикновените хора.“

Той се спря до прозореца, отвори го, наведе се навън и започна да диша жадно. Небето беше ясно и спокойно, докато зората се появяваше студено на фона на бледнеещите звезди. Хорските свърталища за леност и удоволствия бяха пусти и празни. Нищо, освен Природата, не беше будно.

— О, звезди! — прошепна Малтрейвърс от дълбочината на развълнуваното си сърце. Ако бях равнодушен към вашата тържествена красота, ако Небето и Земята не бяха нищо друго за мен, освен въздух и пръст, ако бях от някое тъпо и зяпащо стадо, аз бих могъл да продължавам да живея и да се спусна в гроба след много безплодни години. Това е, защото копнея за великите неща на едно безсмъртно същество, в което живота се гърчи и отдръпва от мен. Настрана! Аз няма да се вслушам в тези човешки и материални неща, и няма да считам живота за нещо по-велико от нещата, за които трябва да живея. Изборът ми е направен, славата е по-убедителна от гроба.

Той се оттегли нетърпеливо от прозореца, очите му блестяха, гърдите му се повдигаха. Той започна да се разхожда из стаята с вид на монарх. Всичките изчисления на благоразумие, всичките кротки и методични разсъждения, с които се стремеше от време на време да превърне разярения човек в една кротка машина, се изпариха пред изблика на силните и заповеднически страсти, които преминаваха през душата му. Кажете на някого, във върха на неговите успехи, че той носи смъртта в себе си, и ще видите дали има кризи на мисълта, които могат да съдържат повече страх и да бъдат по-ужасни!

Малтрейвърс малко обръщаше внимание на славата, докато тя не беше дошла при него, и при всяка стъпка се повдигаха нови планини. Всяка нова догадка осветляваше някоя нова истина, която изискваше усилване или защита. Съперничеството и състезанието разгорещяваха кръвта му и държаха ума му в пълно напрежение. Той биваше винаги в действие, винаги прогресиращ, окуражаван дори повече от сарказмите на неприятелите, отколкото от хвалбите на приятелите. Когато се започне една кариера, нима има друго спиране, освен в гроба? Къде е определената граница на тази амбиция, която, като източната птичка изглежда винаги хвърчаща и никога неслизаща на земята? За нашите имена могат да се произнесат едва след смъртта ни. Духовете на постиженията ни се превръщат в наши преследвачи и наши отмъстители, ако престанем да вървим, или прекъснем започнатото в ранното си минало. Почивката е забрава. Със спирането се разваля цялата мрежа, която сме изплели, докато гробът се затвори над нас и хората, тъкмо тогава, когато е твърде късно, извършват баланса между нас и съперниците ни. Преценяват ни не според най-малките, а според най-големите успехи, които сме достигнали. О, какво съкрушително чувство на немощ ни обзема, когато почувстваме, че тялото ни не може вече да поддържа ума ни. Когато ръцете ни не могат да изпълняват вече това, което душата, винаги тъй активна, предначертава и желае! Когато буйният ни живот придобива все по-бързо и безнадеждно мъртва форма, идеите — живи, изливащи се богати и златни, се сблъскват с разклатените ни нерви, немощното тяло и изморените очи! Духът, жаден за свобода, за простор, а проклетото и задушаващо съзнание, че ще бъдем притиснати и затворени в тъмницата — нашата гробница, ни обсебва все по-упорито! Не говорете за свобода, няма свобода за този, който е загрижен за здравето си. Разклатеното здраве на когото е мъчение за неговия гений!

Малтрейвърс прекъсна мислите си най-после и се облегна на канапето изтощен. Неволно и сякаш с усещането, че ще притежава полуосъзнато средство за прогонване на тормозещите го безполезни чувства, той взе няколко писма, които от няколко часа стояха неотворени на масата. Всяко едно от тях изглежда се подиграваше с положението му. Те изглежда говореха със симпатия за възвишени и умни неща — някой му пожелаваше блестящо бъдеще в обществения живот, друг (Кливлънд) се гордееше като пророк, чиито предсказания се изпълняват. При последното писмо Малтрейвърс въздъхна дълбоко и се позамисли. То беше писано с непознат почерк и не беше подписано. Имаше нещо в първите небрежно прочетени изречения, което прикова вниманието му. Почеркът беше дребен и красив, но по-ясен и смел, отколкото обикновения женски почерк:

„Ърнест Малтрейвърс, преценили ли сте себе си? Известни ли са ви вашите способности? Чувствате ли, че за вас може да има по-ослепителна репутация от тази, която изглежда ви задоволява? Вие, който сигурно прониквате в най-тънките гънки на човешката душа, и който сте изследвали природата в най-големите й подробности, вие, на когото мислите са като армии, вдигнати на крак за защита на истината, смели и неустрашими, но без никакво петно по блестящото им въоръжение, вие, на вашата възраст и с вашите привилегии, ще се задоволите ли само с книги и брошури? Действието е също кариера за хора, които мислят като вас. Вие сте твърде практичен, за да бъдете само поет, и твърде поетичен, за да се задоволите само с един научен живот. Вашият копнеж за нещо по-хубаво и по-велико от Великото и Доброто не може да бъде задоволен само с идеални образи. Вие не можете да се задоволите, както повечето от поетите и историците, да станете велик само чрез обрисуването на велики хора, въобразяването на велики събития или описанието на велики епохи. Не би ли било по-достойно за вас да бъдете това, на което давате образ? Погледнете в душата си и почувствайте правилната си съдба. А коя съм аз, която се обръщам така към вас? — една жена, чиято душа е изпълнена с вас! Една жена, в която посредством вас се е събудило чувството на едно ново съществувание, една жена, която би направила от вас самия идеал на вашите мисли и блянове и която не желае нищо друго, освен да ви последва по пътя на славата с очите на сърцето си. Вие можете да бъдете по-различен от това, което аз си въобразявам. Тогава ще изгубя един идол и ще остана без да имам какво да обожавам. Аз съм един вид въображаем Росикруциан: това е духът, който обожавам, а не същество като мен. Може би ще предположите, че преследвам някаква цел с това, като докосвам вашата суета — нищо подобно. О, властта, която не произлиза от светите и дълбоки извори на чувствата — как тя ни натъжава и ни е неприятна! Изпитвала съм вулгарното почитание, и то ме е карало да се чувствам само двойно по-самотна. Аз съм по-богата от вас — млада съм — аз съм това, което наричат красива. И нито богатствата, нито младостта, нито красотата, не са ми давали никога това голямо и спокойно щастие, което чувствам, когато мисля за вас. Това е обожаване, което, повтарям, може да направи дори вас суетен. Преценете, моля ви, не моите мисли, а образа, който те ви представят. И всеки лъч от слава, който би ви заобиколил, ще освети моя път и ще ме въодушеви с едно подобно надпреварване. Довиждане. Може би ще ви пиша пак, но вие няма да ме откриете никога.“

V

— Не мога да си обясня — каза един младеж от една група, която се беше събрала край входа на един клуб на улица Сейнт Джеймс, — не мога да си обясня какво се е случило с Малтрейвърс. Забелязвате ли колко много се е променил. Прегърбил се е като някой старец и едва повдига поглед от земята. Сигурно е нещо натъжен и болен.

— Може би пише нещо ново.

— Или може да се е оженил.

— Или е забогатял — богатите хора са винаги нещастни.

— Ха, Ферърс, как си?

— Е, и така, какви новини? — попита Ферърс.

— Ратлър губи.

— О, в политиката ли?

— Какво ни интересува политиката. Политиката е винаги мръсотия. Да не си започнал да се занимаваш с политика?

— На моята възраст какво друго бих могъл да правя?

— Разбрах това от шапката ти. Всички политици носят странни шапки: това е много забележително, но е белег на болестта.

— Шапката ми! Странна ли е? — попита Ферърс.

— Ами кой е виждал някога подобно нещо?

— Радвам се, че мислите така.

— Защо, Ферърс?

— Защото е разумно в нашата страна да се подигравате на дребните неща. Когато хората се занимават с шапката ви или с колата ви, формата на носа ви или някоя брадавица по брадичката, изпускат хиляди по-важни неща, но си запазват малко повече нервите.

— Колко си смешен, Ферърс! Добре, ще вляза вътре да прочета вестниците, а ти…

— Ще отида на една-две срещи и ще се радвам на шапката си.

— Довиждане. Между другото, твоят приятел Малтрейвърс току-що мина от тук и изглеждаше замислен. И като че ли говореше на себе си! Какво става с него?

— Скърби, може би, затова, че не носи странна шапка, на която да могат господата да се смеят и да оставят останалото в него на спокойствие. Довиждане.

Ферърс отмина. Скоро се намери в парка. Към него се присъедини господин Темпълтън.

— Е, Лъмли — каза последният (тук трябва да се отбележи, че маниерите и тонът на Темпълтън съдържаха много по-голямо уважение към неговия внук от по-преди), — е, Лъмли, можа ли да се видиш с лорд Саксингъм?

— Видях се, драги, и съжалявам, че трябва да ти кажа…

— И аз си мислех така… — прекъсна го Темпълтън. — Няма никаква признателност сред обществениците, никакво желание по високите места да се отдава почит на добродетелта.

— Извинявай, но лорд Саксингъм заявява, че ще бъде възхитен да подкрепи възгледите ви, и че никой друг не заслужава повече от вас една графска длъжност. Но…

— О, да, винаги ще има някое „но“!

— Но има извънредно много претенденти понастоящем, които е невъзможно да бъдат задоволени. И… и, но мисля, че не трябва да продължавам…

— Продължавай, драги, моля те.

— Лорд Саксингъм е, откровено казано, човек, който обръща голямо внимание на семейството си. Женитбата ти, драги чичо, която е един извор на най-голяма радост за мен, пречи на вероятния шанс за твоето щастие и титла, ако придобиеш последната, тя да премине… като собственост на…

— На теб! — прекъсна го Темпълтън сухо. — Твоят роднина изглежда открива за пръв път колко скъпи са твоите интереси за него.

— За мен лично, драги, роднината ми не иска да знае никак. Но той иска да знае много за всеки член от неговия род — дали ще бъде богат и ще заема висок пост. Това увеличава кредита и кръга на неговите връзки. А лорд Саксингъм е човек, когото връзките подкрепят, за да бъде велик. За да съм ясен пред теб, той няма да напрегне усилия, тъй като не вижда с какво ще се ползва от това неговия роднина, или как ще се засили неговия род.

— Обществена добродетел! — възкликна Темпълтън.

— Добродетелта, драги чичо, е като жена: като частна собственост е отлична, но обществената добродетел е като всяка друга публична жена, или иначе казано — проститутка.

— А! — изсумтя раздразнено Темпълтън, който въобще не беше предразположен да държи на внука си лекция за неправилността на горното, което в друг случай би направил. Защото господин. Темпълтън беше един от онези, които считаха за порочно да се говори, че порокът съществува в света. Той се дразнеше много, когато някой наричаше нещо направо с името му.

— Няма ли госпожа Темпълтън някои връзки, които биха могли да са от полза за теб?

— Не, драги — извика чичото със силен глас.

— Съжалявам за това, но ние не може да очакваме всичко. Ти си се оженил по любов; имаш един щастлив дом, очарователна съпруга — това е по-добро от една титла и от една изящна любовница.

— Господин Лъмли Ферърс, по-добре ще направиш да не изказваш утешенията си. Моята съпруга…

— Те обича много, смея да кажа — рече внукът. — Тя е много чувствителна. Обича поезията. О, да, тя трябва да обича този, който е направил толкова много за нея.

— Да съм направил толкова много! Какво искаш да кажеш?

— Ами, със своето богатство, със своето положение, със своята справедлива амбиция ти си могъл да се ожениш за която пожелаеш… И освен това, оставайки неженен, ти си могъл да запазиш интереса на роднините си, но това не е важно! Ти си се оженил за една дама без връзки. Какво повече би могъл да направиш за нея?

— А, ти не знаеш всичко.

Тук Темпълтън се спря, като че ли щеше да каже твърде много, и се намръщи; след кратко мълчание продължи:

— Лъмли, аз съм се оженил така, като казваш… вярно е. Ти може да не бъдеш мой наследник, но аз ще се погрижа за теб, ако заслужиш обичта ми.

— Драги чи…

— Не ме прекъсвай, аз имам план за теб. Нека нашият интерес бъде общ. Титлата може пак да премине върху теб. Аз може да нямам мъжка рожба — каза чичото и помисли за някоя разумна сума. — Младите хора имат разходи, но бъди благоразумен, ако искаш да живееш добре в света и не те открия никога в някоя яма.

— Моите най-големи, моите най-сърдечни благодарности!

— Мълчи, виж се пак с лорд Саксингъм. Аз трябва и ще постигна това.

Темпълтън изпрати внука си и замислено продължи към Хайд парк, където го чакаше колата му. Щом влезе в именията си, видя дъщеря си да тича по поляната, за да го посрещне. Сърцето му се смекчи. Той спря колата и слезе. Помилва я, започна да играе с нея. И да се смее, когато тя се смее. Никой родител не можеше да бъде по-привързан от него.

„Лъмли Ферърс има способности, които биха ми правили чест — каза си замислено, — но неговите принципи изглеждат колебливи. Обаче, сигурно е, че тези прями маниери са белег за наличието на едно добро сърце!“

В това време Ферърс се отправи с повдигнат дух към къщата на Малтрейвърс. Приятелят му не си беше у дома, но Ферърс никога не считаше за нужно присъствието на хазяина, за да се разположи като у дома си. Книги имаше около него в изобилие, но Ферърс не беше от тези, които четат за удоволствие. Той се облегна на удобен стол и започна да плете нови мрежи на амбиции и интриги. Най-после вратата се отвори и Малтрейвърс влезе.

— Хей, Малтрейвърс, колко зле изглеждаш!

— Бях зле, но имам подобрение. Както докторите препоръчват промяна на въздуха на обикновените болни, така и аз ще опитам промяна на навиците. Трябва да бъда деятелен; сегашното ми положение изисква активност. Засега ще трябва да оставя книгите. Виждаш ме в едно ново положение.

— Какво?

— Това на общественик. Влязох в Парламента.

— Учудваш ме! Поздравявам те и ти завиждам. Бих желал и аз да бъда в Парламента!

— Ти! Никога не съм мислил, че си обзет от политическа мания.

— Политическа! Не, но това е най-почтения начин да се живее щастливо върху гърба на обществото.

— Гледаш на въпроса по много особен начин. Но аз мислих някога, че си Бентамит, и че твоето мото е „Най-голямо щастие за най-много хора.“

— Най-голямото число за мен е единицата. Съгласен съм с питагорейците: „Съединението е най-съвършеният принцип за творчеството!“ Сериозно, как можеш да сгрешиш принципа на мнението с принципа на поведението? Аз съм Бентамит като логик, но щом изляза от кабинета сред открития свят, оставям спекулациите на другите и действам за себе си.

— Ти си поне повече искрен, отколкото разумен в тези си признания.

— Тук грешиш. Когато се афектираме и изглеждаме по-лоши, тогава ставаме популярни и ни считат за честни и практични хора. Грешката на моя чичо е дето е лицемер на думи: с това рядко се постига нещо. Бъди откровен в думите си и никой няма да подозира лицемерие в намеренията и действията ти.

Малтрейвърс погледна строго Ферърс. Нещо възбуди негодуванието му. Неприятен му беше платонизма в лесната мъдрост на стария му приятел. Но той почувства, почти за пръв път, че Ферърс беше човек, който ще се издигне в света, и въздъхна: заради света.

След един кратък разговор на различни теми беше съобщено за пристигането на Кливлънд. И Ферърс, който мислеше, че не може да извлече нищо от Кливлънд, скоро си отиде, Ферърс сега беше станал икономист на времето си.

— Драги ми Малтрейвърс — каза Кливлънд, когато останаха сами, — тъй много се радвам, че те виждам. На първо място защото разширяваш своята полезна кариера.

— Полезна ли… добре, така да е! Животът е тъй несигурен и тъй кратък, защото ние не можем твърде бързо да постигнем малкото, което той може да даде в необятното поле на красивото и честното. А и двете от тях принадлежат и образуват полезното. Но в политиката и в изкуството ни обкръжават опасни съмнения и мрак! Ако се отнесем снизходително към злоупотребите, излъгваме разума и честността ди; ако ги атакуваме, колко много и колко фатално може да разбърка това тържествения приет ред, който е главната част в обществения механизъм! Колко малко някой, чийто способности, да речем, не съвпадат с този груб път и с тази атмосфера, може да бъде улеснен в дейността си!

— Той може да направи много, дори без красноречие и труд. Може да направи много, ако даде пример сред една тълпа от егоистични претенденти и разгорещени фанатици, на един честен и свободен от страсти и пристрастия човек. Може да направи и още повече, ако служи заедно с представителите на литературата, ако се освободи чрез една амбиция, издигаща се над условията и изгодите. Може и да докаже, че спекулативното знание не е отделно от практическия свят, и да поддържа достойнството на незаинтересоваността, която трябва да принадлежи на науката. Но целта на научния морал е не само да се служи на другите, но и да се усъвършенства и нашата индивидуалност. Нашите собствени души са едно тържествено поверение на нашия живот. Ти ще имаш своя принос със своята опитност по отношение на човешките мотиви и активните хора. И каквито и допълнителни знания да придобиеш, ще станеш еднакво известен и еднакво полезен, независимо дали те ще бъдат съобщени чрез действия или чрез книги. Достатъчно за това, драги ми Ърнест. Аз дойдох да вечерям с теб и да ме придружиш тази вечер до една къща, където ще се чувстваш добре, и за която, вярвам, ще се заинтересуваш. Не, никакви извинения. Обещах на лорд Латимър да го запозная с теб. Той е един от най-известните хора, който ще те въведе в политическия живот.

Такава промяна на навиците, от кабинета — в сената, беше възприел Малтрейвърс и то в такова здравословно състояние, което обикновено би служило на много хора за извинение на мързела им. Той не можеше да бъде мързелив. Беше казал направо на Ферърс, че „действието е основната черта на неговото съществувание“. Ако специфичната му разгорещена и болезнена мисъл се беше отказала от ролята си да бъде един мъчителен господар на нервите и мозъка, то грубото и лесно следване на практическата политика би оставило въображението и интелекта да си почиват и би възбудило по-грубите качества и дарби, които въодушевяват без да изтощават. Така поне си мислеше Малтрейвърс. Той помнеше дълбоката мисъл на един от неговите любими германски писатели: „За да се поддържат духът и тялото в съвършено здраве, е необходимо да се свикне понякога с вземането на участие в обикновените дела на хората“. А анонимната кореспондентка? Дали нейните насърчения имаха някакво влияние върху решението му? Не знаем. Но, когато Кливлънд си отиде, Малтрейвърс отключи чекмеджето на масата и прочете наново последното писмо, което беше получил от непознатата. Последното писмо! Да, тези писма сега бяха станали чести.

VI

В къщата на лорд Латимър се бяха събрали около стотина души, които рядко се виждаха заедно в лондонското общество, защото търговията, политиката и литературата отвличат повечето от известните хора и в къщите, които приемат светското общество, обикновено се събираха хора, които са по-близо до безделието и богатството. Дори хората на удоволствието намираха тези събирания отегчителни и ги отбягваха. Но имаше няколко десетки къщи, притежателите на които бяха отдалечени и стояха над горния обичай, в тях един чужденец можеше да се види събран с много от забележителните хора на знаещата и мислещата Англия. Самият лорд Латимър беше бивш министър в кабинета. Беше се оттеглил от обществения живот под претекст лошо здраве. Но в действителност това беше, защото шумният живот не подхождаше на неговия нежен, не кой знае колко силен, но усъвършенства внимателно ум. С висока репутация и с отлична кухня, той се радваше на голяма популярност както в своята партия, така и в обществото изобщо. Беше центърът на един малък, но отбран кръг от познати, които сега пиеха вино в „Латимър“, цитираха изречения на Латимър и го обичаха твърде много, тъй като, като не беше вече автор и министър, той не им се изпречваше на пътя.

Лорд Латимър прие Малтрейвърс с най-голяма вежливост и го покани на масата да вземе участие в играта на карти с него, което беше един от най-големите комплименти, каквито лордът можеше да му отдаде. Но, когато гостенинът отказа предложената му чест, лордът го отпрати към госпожата си, и скоро беше погълнат отново в играта си.

Докато Малтрейвърс разговаряше с госпожа Латимър, той повдигна очи и видя срещу себе си млада дама с такава забележителна красота, че едва можа да се въздържи да не изрази удивлението си с възклицание.

— Коя е тя? — попита, съвземайки се. — Как се казва? Странно е, че дори аз, който се движа толкова много сред обществото, съм принуден да запитам за името на жена, чиято красота вече трябва да я е направила прочута!

— О, това е госпожица Флорънс Лейсълс. Тя дебютира в обществото миналата година. Действително е много блестяща, но има много повече ум, отколкото красота. Ще ми позволите ли да ви представя?

При това предложение Малтрейвърс беше обзет от някаква странна срамежливост и като че ли отблъскващо недоверие. Това сякаш беше някакво предчувствие за опасност и зло. Той се отдръпна и почувства намерение да се извини с нещо, но госпожа Латимър не обърна внимание на смущението му и вече беше отишла до госпожица Флорънс Лейсълс. След миг тя кимна на Малтрейвърс в знак да се приближи и го представи на госпожицата. Докато се поклони и седне до новата си познайница, той не можа да не забележи, че бузите й бяха живо зачервени, и че тя го прие с едно смущение, което не беше обикновено дори за дами, току-що влезли в обществото. Той остана по-скоро озадачен, отколкото поласкан от тези признаци на смущение, някак приличащо на неговото. И първите изречения от техния разговор бяха изказани с известна несръчност и резервираност. В този момент, за учудване може би, и за облекчение на Ърнест, към тях се присъедини Лъмли Ферърс.

— А, госпожица Флорънс, целувам ръката ви. Очарован съм, че ви виждам, че сте се запознали с приятеля ми Малтрейвърс.

— Кое е накарало господин Ферърс да закъснее тъй много тази вечер? — каза хубавата Флорънс с внезапна лекота, която донякъде сепна Малтрейвърс.

— Бях на една непривлекателна вечеря, това е всичко! Нямам друго извинение. — И Ферърс седна на един свободен стол от другата страна на Флорънс Лейсълс и започна да разговаря словоохотливо и безспирно, като че ли се стремеше да монополизира вниманието й.

Ърнест не беше толкова много пленен от маниерите на Флорънс, колкото бе поразен от красотата й, и сега, виждайки я очевидно да се ангажира с друг, стана и тихо се отстрани. Скоро се присъедини към друга групичка, разговаряща върху поглъщащи теми на деня. И когато поредната възбудителна тема на разговор способства да изпъкне неговото красноречие и мъжественост, говорещите се превърнаха в слушатели и групичката се разшири в кръг. Той стана несъзнателно предмет на всеобщо внимание и почит.

— А какво мислите за господин Малтрейвърс? — попита през това време небрежно Ферърс. — Допада ли ви?

— По-млад е, отколкото предполагах… и… и…

— По-красив, предполагам искате да кажете?

— Не! По-спокоен и по-малко въодушевен.

— Той изглежда доста въодушевен сега — рече Ферърс, — но вашият дамски разговор не е могъл да възпламени прометеевската му искра.

— Да, прав сте. Той трябваше да ме е помислил за много…

— Красива, несъмнено.

— Красива! Мразя тази дума, Лъмли. Бих искала да не съм красива. Тогава може би на интелекта ми би се отдал известен кредит.

— Хм — каза Ферърс многозначително.

— О, вие не мислите така — каза Флорънс, поклати глава, усмихна се леко и в маниерите й се забеляза лека промяна.

— Има ли значение какво мисля аз — каза Ферърс с престорена сантименталност, — когато разни лордове, господа и перове се мъчат да си пробият път до вас, да ме лишат от монопола над тази, която ревнувам?

Докато Ферърс говореше, няколко от разпръснатите около Флорънс кавалери се събраха край нея и разговорът, на който тя се превърна в център, стана въодушевен и весел. О, колко блестяща беше тя, тази несравнима с никого Флорънс! Каква плавна и блестяща грация, ум и мъдрост и дори гений излизаха от тези рубинени уста! Дори увереният в себе си Ферърс почувства гъвкавия си интелект тъп и груб в сравнение с нейния и се отдръпваше неохотно, срещайки стрелите на нейните небрежни и разточителни бързи отговори. Защото имаше някакъв присмех в природата на Флорънс Лейсълс, поради който нейният ум причиняваше повече болки, отколкото приятни преживявания. Извънредно много образована, храбра, дори до липса на женственост, на нея й правеше удоволствие да прави спор с невежеството и претенциите, дори сред най-висшите среди. И смехът, който предизвикваше тя, приличаше на светкавицата — никой не можеше да отгатне накъде ще бъде отправен следващия път.

Но въпреки че се бояха от Флорънс и не я обичаха много, тя биваше заобикаляна, ласкана и ревнувана. За това имаше две причини: първо, тя беше кокетка и второ, беше богата наследница.

И така, разговарящите в салона се разделиха на две групи: едната от тях, може да се каже, председателстваше Малтрейвърс, другата — Флорънс. Когато първата група се разпръсна, към Ърнест се приближи Кливлънд.

— Драги ми братовчеде — рече Флорънс внезапно и шепнешком на Лъмли, — твоят приятел говори за мен — забелязвам това. Иди, моля те, и ми съобщи какво говори той!

— Мисията ми няма да е ласкателна — каза Ферърс, почти мрачно.

— Не. Една мисия за задоволяване на женско любопитство винаги е едно от най-ласкателните пълномощия, с които можем да натоварим един способен посредник.

— Добре, ще изпълня вашата поръчка, въпреки че не считам това за благоволение.

Ферърс се оттегли и се присъедини към Кливлънд и Малтрейвърс.

— Тя е действително красива. Такива правилни черти никога не съм виждал. Тя е единствената жена, видяна някога от мен, чертите на която изглеждат по-класически дори от гръцките.

— Значи, това ти е мнението за моята братовчедка! — подвикна Ферърс. — Омаян си.

— Бих желал да бъде така — каза Кливлънд. — Ърнест е достатъчно възрастен, за да може да се установи някъде, и няма по-добра ослепителна награда в Англия от една богата, красива, от висок род и способна жена.

— А какво ще кажеш ти? — попита нетърпеливо Лъмли Малтрейвърс.

— Че никога не съм виждал някоя, от която да мога да се възхищавам и която да обичам повече — отговори Ърнест и излезе от стаята.

Ферърс погледна след него и измърмори нещо на себе си. След това се присъедини към Флорънс, която стана с намерение да си отива, и хващайки Лъмли под ръка, каза:

— Е, виждам, че баща ми ме търси. Нека го улесня. Хайде, Лъмли, да отидем при него. Зная, че той иска да те види. Добре… — продължи тя, без да се доизкаже, и се изчерви, докато преминаваха покрай полупразните сепарета.

— Какво ти е, братовчедке?

— Дразниш ме! Защо не ми казваш; какво говори твоят приятел?

— Че ти заслужаваш своята репутация и красота, но че не си подходяща за него. Малтрейвърс е влюбен в друга и трябва да го знаеш!

— Влюбен ли!?

— Да, в една красива французойка! Доста романтично. Една привързаност, която датира от няколко години.

Флорънс извърна настрани лицето си и не каза нищо повече.

— Той е един приятен човек, Лъмли — каза за Малтрейвърс лорд Саксингъм, когато пристигнаха при него. — Що се отнася до Флорънс, никога не я чувствам по-близо до себе си, отколкото когато се приберем у дома след полунощ и я занимавам с моите собствени мисли или с нещастните ми коне. Между другото, бих желал да обядвате с мен идната събота.

— Събота ли? За нещастие тогава съм ангажиран с чичо си.

— О, той се е отнесъл много добре с теб.

— Да.

— Господин Темпълтън добре ли е?

— Така мисля.

— Както дамите биха желали да е? — прошепна лордът.

— Не, слава богу!

— Добре, ако старчето би могло да те направи свой наследник, ние бихме помислили още веднъж върху титлата.

— Драги мой лорде, почакай! Имам една молба. Напиши два реда по този повод като загатнеш деликатно каквото е нужно.

— Никакви писма. Писмата винаги излизат във вестниците.

— Но предпазливо ги напиши тогава.

— Ще помисля. Лека нощ.

Част VII

I

Лъмли Ферърс беше един от малцината хора в света, които действат по широка, обмислена и организирана система. Когато беше на двадесет и една години си беше казал: „Младостта е сезонът за развлечения; успехите на средната възраст и богатствата на напредналата възраст не могат да компенсират една младост, прекарана в неприятни мъчения“. Съобразно това правило той беше решил да не се отдава на каквато и да е професия. И, обичайки пътешествията и бидейки с неспокоен темперамент, той се беше отдал в странство на всякакви развлечения, каквито умереният му доход би могъл да осигури. Доходът му се изразходваше повече на континента, отколкото у дома в Англия, и именно на континента той пътешестваше постоянно. Сега, след като прищевките и страстите на младостта бяха задоволени, и узрял от едно разнообразно и изчерпателно познаване на хората, неговите силни умствени способности се развиха и се централизираха в амбиция, която подхождаше на неговата природа, и той действаше също по определен и методичен план на поведение, който изпилваше до подробности. Имаше малко или нищо в себе си, което да се изпречи на сухите му теории чрез противоречия в практиката, понеже не беше обуздан от принципи и беше направляван от малко вкусове. А нашите вкусове са често тъй силни пречки, каквито се явяват и принципите ни. Поглеждайки върху английското общество, Ферърс видя, че на неговата възраст, с едно двойствено положение, нямайки нищо, което да рискува, за него е необходимо да захвърли всички свойства на характера на един скитник и едно момче.

„Няма нищо почтително в хубавите жилища и коли — си каза Ферърс (себе си считаше за най-голям доверител!) — и нищо установено. Те са за един живот от днес за утре. Човек не чувства съществуванието си, ако не плаща наеми и данъци и няма сметка при месаря.“

Според това схващане, той се настани удобно, без да каже нито дума на никого, в голяма къща на една от онези тихи улици, които имат претенции, че притежателите на къщите им не желаят да блестят с високо положение — улици, в които ако имате хубава къща, предполага се, че това е защото сте в състояние да имате именно такава. Той обърна особено внимание къщата да бъде точно на почтена улица. И избра улица „Джордж Велики“.

Тук отсъстваха нещата, които обикновено се срещат в жилищата на самотните мъже. Нямаше никакви украшения и кабинетни картини в тъмните приемни стаи на Лъмли. Той купи всичката стара мебел от наемателя, който го предшестваше. Тя се състоеше от пердета в тъмен цвят, столове, канапета и кресла, които имаха почтен и тържествен вид, вследствие на натрупалия се върху тях прах и тяхната двайсет и пет годишна възраст. Единствените предмети, на които обърна внимание, бяха една много дълга маса за хранене, която можеше да събере двадесет и четири души, и един нов скрин.

„Не зная — каза си той, — но забелязвам, че всички почтени семейни хора вършат това. Трябва да има някакво значение. Ще открия тайната постепенно.“

В тази къща Ферърс се настани с две слугини на средна възраст и с един прислужник, когото избра от куп кандидати, защото изглеждаше особено добре охранен.

След като се беше установил по този начин и след като беше казал на всекиго, че наемният договор за къщата е за шестдесет и три години, Лъмли Ферърс направи едно малко изчисление на вероятните си разходи, които, добре направлявани, намери, че може да възлязат на около една четвърт повече от обикновения му доход.

„Ще взема част от своя капитал — каза си той, — и ще направя опит с него за пет години. Ако сметката ми накрая не излезе и не ми бъде от полза, тогава или трябва да не се живее заради хората, или Лъмли Ферърс е много по-тъп, отколкото се мисли.“

Господин Ферърс изучи всестранно характера на чичо си, както разумен спекулант изучава качествата на една мина, в която има намерение да вложи капитала си. Много от сегашните му действия бяха преднамерени с цел въздействие върху чичото и върху света въобще. Той видя, че колкото повече може да постигне за себе си, не една шумна светска репутация, а добра, трезва и съществена сигурност, толкова повече ще е подобно мнението на Темпълтън за него, и толкова повече ще се увеличи вероятността той да бъде направен наследник на чичо си — разбира се, ако госпожа Темпълтън не отмени това с брачни туземни маслинени клончета. Тази последна опасност обаче изчезна постепенно с течение на времето поради различни причини. И, следователно, Ферърс помисли, че е разумно да се впусне в играта, на която се осмеляваше да разчита. Имаше едно нещо обаче, което смущаваше много неговото спокойствие. Темпълтън, въпреки че беше груб и строг в своето държане към съпругата си, беше очевидно привързан към нея. И над всичко питаеше силна обич към заварената си дъщеря. Грижеше се тъй много за здравето, възпитанието и малките й детински развлечения, като че ли беше не само неин родител, но изобщо много добър родител. Не можеше да търпи да я види сърдита или лишена от нещо. Беше изключително внимателен и методичен с нея. Малкото момиче от своя страна беше нежно и възхитително приятно. То увеличаваше очарователността си и обаятелността на детинските си навици с всеки изминат ден. Темпераментът й беше мил и приятен и дори многото ласки към нея, които понякога й се даваха безразборно, даваха още повече възможност да се види нейната признателна й нежна натура. Може би отмерената доброта на една по-резервирана любезност щеше да се доведе до разваляне на такава натура, чийто инстинкти са склонни към изискване и възвръщане на много обич. Тя беше растение, което при слабо слънце би изстинало и увехнало. Но под една некапризна и незаоблачена слънчева светлина, нейното сърце придоби луксозно разцъфтяване и най-мило разположение.

Всички, дори и тези, които обикновено не обичат деца, се възхищаваха от това очарователно създание, освен господин Лъмли Ферърс.

Беше му известно колко често се случваше някой богаташ, оженил се в напреднала възраст, да остави всичко на някоя млада вдовица и децата й, веднъж привързал се към тях. И той добре чувстваше, че много малко може да разчита на чувствата на Темпълтън към него. Реши, следователно, доколкото е възможно, да отчужди чичо си от младата му жена, надявайки се, че щом влиянието на жена му отслабне, това на детето ще се намали също. И така очакваше да се издигне в суетността и амбицията на Темпълтън в ролята на съюзник, който ще може да го осигури с липсващата обич. Започна да преследва тази двойна цел с голямо изкуство и умение. Най-напред се помъчи да спечели доверие и симпатии у меланхоличната и нежна майка. И постигна пълен успех в това, тъй като тя беше неопитна и неподозрителна. Сърдечните му маниери и почтителното му внимание подпомагаха изкусността, с която отстраняваше от нея влиянието на лошото разположение на господин Темпълтън върху нея. Веселостта, в която обикновено се намираше състоянието на неговия дух, придаваше жизнерадост на иначе донякъде мрачната къща. Клетата дама започна да се радва на неговите посещения и да вярва в неговото приятелство. Може би тя чувстваше задоволство, когато се прекъсваше интимността между нея и един строг и необщителен съпруг, който не изпитваше съчувствие към тъгите, от каквото и естество да са те, които я обземаха и търсеше грешки у нея, където можеше.

Следващата стъпка в политиката на Лъмли беше да насочи оръжието на суетността на Темпълтън против жена му, като постоянно опреснява съзнанието му за жертвата, която е направил с женитбата си, и за евентуалния положителен ефект от това, че би постигнал всичките си желания, ако беше направил един по-разумен избор. Като наблягаше постоянно и възможно най-правдоподобно върху този тъжен момент, той възбуди раздразнителността у Темпълтън и тя подейства на всичките му мисли, включително на тези за неговите стремежи. Обаче, за голямо учудване и недоволство на Лъмли, докато Темпълтън охладняваше към жена си, той все повече се привързваше към детето. Лъмли не беше помислил достатъчно върху жаждата и копнежа за привързаност у повечето човешки сърца. И Темпълтън, въпреки че не беше точно от тези хора, които обичат, имаше някои отлични качества: въпреки, че ако обръщаше по-малко внимание на общественото мнение, той не би боледувал за един перски сан, този негов разяждащ стремеж, както и стремежа за светост, произлизаха от едно болезнено почитание към желанието за светски почести и уважение, които чувстваше, че само способностите му не могат да му доставят. Но в дъното на душата си той беше един добродушен човек — милостив към бедните, снизходителен към слугите си и притежаваше желанието да обича и да бъде обичан, което е едно от нещата, с които атомите на вселената са циментирани и хармонизирани. Ако госпожа Темпълтън проявяваше любов към него, той би упорствал срещу всичката дипломация на Лъмли, би се утешавал при нея от всички светски неприятности и би бил един добър и дори предан съпруг. Но тя очевидно не го обичаше, въпреки че беше приятна, търпелива и съобразителна съпруга. А дъщеря й го обичаше — обичаше го тъй много, почти както обичаше майка си. Умен и проницателен, какъвто беше Лъмли, той никога не можа да разбере напълно тази слабост, както я наричаше. Защото ние никога не можем да познаваме хората напълно, освен ако имаме съвършени симпатии към тях във всичките им прояви на чувствата; а Природата не беше довършила напълно Лъмли Ферърс, като му беше отказала възможността да се грижи за каквото и да е друго нещо, освен за себе си.

Неговият план обаче да се издигне в очите на Темпълтън и да спечели неговото уважение, напълно успя. Той внимаваше животът му да не изглежда разточителен. Всичко беше трезво, тихо и добре обмислено и направлявано. Той декларира, че така се е уредил, че напълно спокойно може да живее със своите доходи. И Темпълтън, не чувайки никакъв намек за пари, нито знаейки, че Ферърс, когато е бил на континента, е изхарчил значителна част от средствата си, се успокои. Ферърс даваше доста много обеди, но не се придържаше към онзи глупав план, изработен от мнозина хора, претендиращи да познават живота, да ги превръща в средство за печелене на популярност. Той не искаше да се покаже, че дава по-хубави обеди от другите хора. Знаеше, че освен ако не сте някой много богат или много велик човек, никоя глупост не е равна на тази да се мисли, че се смекчават сърцата на приятелите ви чрез разни супи и вина! Те всички си отиват, казвайки си: „Какво право има този човек да дава по-хубави обеди от нас? Какъв ужасен вкус! Какво смешно предположение!“

Не. Въпреки че Ферърс беше епикуреец и поддържаше лукса на яденето до най-висша степен, той сервираше на приятелите си, както сам се изразяваше, „почтителна храна“. Не искаше с това да докарва край себе си духовити и блестящи оратори. Задоволяваше се да има край себе си хора с неголеми за себе си мнения и обикновено внимаваше да бъде най-умният между присъстващите и започваше да разговаря за сериозни проблеми — търговия, политика и прочее. Въздържайки веселостта си, въпреки че поддържаше прямотата си, той се стремеше да бъде възприеман като добре информирана личност и трудещ се, упорит човек, който несъмнено ще се издигне. Връзките му и известния безименен ореол на очарование около него, състоящо се главно от едно приятно лице, смела, но печелеща прямота, и отсъствие на всякаква надменност и претенции, способстваха да събира често гостите на скромната си маса, която ако не удовлетворяваше вкусовете, поне не нараняваше самолюбието на никого. Тази маса успяваше да събере достатъчно количество общественици с издигнато положение и бележити търговци и успяваше да отговори на неговите намерения. Мястото на къщата, близко до парламента, беше удобно за политиците и постепенно големите и тъмни приемни на Лъмли започнаха да се посещават от общественици, които разговарят върху хилядите планове, сплетни и интриги, с които се служи на някоя партия, или се атакува такава. Ферърс несъзнателно се опозна с парламентарните среди, дела и управляващи партии, политиката на които възприе и започна много да хвали съобразно момента. Очакваше някой ден и те да направят нещо за него.

Докато кариерата на този способен и безпринципен човек се отваряше по този начин (което разбира се не стана за един ден), Ърнест Малтрейвърс се изкачваше по един груб, трънлив и страшно труден път към тази височина, на която са построени паметниците на истински заслужилите хора. Неговият успех в обществения живот не беше блестящ, нито внезапен. Защото, въпреки че притежаваше красноречие и знания, той ненавиждаше всичките ораторски ловкости. И въпреки че беше буен и енергичен, едва можеше да бъде наречен горещ привърженик на някоя партия. Срещна голяма завист и много спънки. И грациозната и плавна общителност на темперамента и маниерите му, която в младите му години го беше направила идола на неговите връстници в училището и колежа, отдавна се беше превърнала в една студена, застинала и високомерна, макар и благородна, резервираност, която не привличаше към него животинските духове на тълпата. Но въпреки че говореше рядко и изслушваше мнозина с половината от вниманието си, в по-ентусиазирано разположение той не можеше да не привлече внимание и почит, въпреки че не беше любимец на някоя партия или коалиция. Малтрейвърс тихо израстваше сред апелираната широко от него вяра в своите праведни намерения, неподкупна честност и правилни и добре обмислени възгледи. Задоволяваше се да остане в очакване на своето време.

Всеки ден той ставаше все по-привързан към тази единствено вярна философия, която прави човека, доколкото света може да позволи, една действително свободна институция. И от височината на едно спокойно и кротко себеуважение той чувстваше как слънцето грее над него, докато враждебни облаци се разпростираха мрачно и отблъскващо отдолу. Не презираше, нито отблъскваше твърдоглаво мненията на другите, но не им се подмазваше и не ги ласкаеше. Там, където считаше, че трябва да одобри, той одобряваше; където считаше, че трябва да презира — презираше. Има много случаи, в които един честен, добре образован и с добро сърце човек, е много по-добър съдия от тълпата за това кое е право и кое е криво. И в тези работи той не струва нищо, ако остави тълпата да го обърка или примами да се откаже от съждението си. Публиката, ако се отнесете снизходително към нея, е една най-проклета бъбрица, завираща носа си в хорските работи, където няма право да се произнася и бърка. И в тези случаи, когато публиката биваше нахална, Малтрейвърс презираше и се противопоставяше на нейното бъркане тъй гордо, както би постъпил с бъркането на всеки нахален член от нахалното цяло. Именно тази смес от силна обич и дълбока почит към всички хора и спокойно презрение към онази капризна шарлатанка — тълпата — направи от Ърнест Малтрейвърс един оригинален и самотен мислител и един актьор, в действителност скромен и добродетелен, а наглед арогантен и необщителен. В човека, който зависи от другите за поддържане на моралното си съществувание, има една ясно определена морална нищета — липсата на себеуважение.

Обзет от тази философия, той следваше своя горд и самотен път и чувстваше, че в дълбоката душа на човечеството, когато завистта и предразсъдъците изчезнат, ще се появи симпатия към неговите мотиви и кариера. Що се отнася до здравето му, както винаги, от опита можеше да се види резултата. Никаква умора от груба работа, в случая от многобройни тъпи речи в късни часове, не можеше да причини ужасно изтощение, както това правят усилията на душата да се изкачи към висшата атмосфера на строги мисли и интензивно въображение. Ърнест познаваше много малко личните удобства и приятните преживявания, свързани с тях. Постепенно се отчужди от стария си приятел Ферърс, защото навиците им станаха противоположни. Кливлънд прекарваше повечето си време на полето и беше извънредно доволен от начина на живот на своя ученик и неговата прогресираща репутация, за да го безпокои с насърчения или съвети. Цезарини беше добил голяма литературна известност и минаваше за гений във всички периодически издания — по силата на същия принцип, който ни кара да хвалим чуждестранните певци или мъртвите (по принцип човек чувства подтик да хвали нещо, но не му е приятно да хвали тези, които му се изпречват). Цезарини беше станал, следователно, извънредно суетен. Той се кълнеше, че Англия е единствената страна, където се ценят заслугите, и вече не прикриваше завистливия си гняв по повод по-голямата известност на Малтрейвърс. Ърнест видя със състрадателна въздишка, че той се губи и разпилява способностите си в салонни дреболии. Даде си труд да го предупреди, но Цезарини го слушаше с такова нетърпение разговора им да свърши, че той се отказа. Цезарини остана склонен да продължава пътя си. И накрая Цезарини дойде до един съвършено несигурен път в живота. Неговото желание за емоционални преживявания и насищания се заловиха единствено за очакването да бъде наречен и велик, и остатъка от „гения“ му започна да изчезва с всеки нов ден.

Малтрейвърс писа няколко писма на Дьо Монтен. Писмата на Дьо Монтен утешиха Малтрейвърс за загубата на малкото подходящи за него приятели. Французинът беше станал сега известен и с високо положение човек. И неговата преценка за Малтрейвърс беше по-приятна за последния, отколкото биха били шумните одобрения на тълпата. Но през всичкото това време неговата суета биваше задоволявана и любопитството му — възбуждано от неспирната кореспонденция на тази невидима жена, която никъде не успяваше да открие. Тази кореспонденция (ако може да бъде наречена така, защото се водеше само от едната страна) вече продължаваше от доста дълго време. Нейният тон напоследък се беше изменил — беше станал по-тъжен и по-подчинен — говореше се за лъжовността, както и за наградите на славата, и с един замах на истинското женско чувство често се наблягаше повече на пленителността на утешителното отпадане, отколкото на ликуващите победи. Във всички тези писма имаше едно безспорно засвидетелстване на висок интелект и силни чувства. Те предизвикваха силен и остър интерес у Малтрейвърс, въпреки че интересът му не беше така силен, че да подтикне в него желанието да открие изпращача и да го обича. В по-голямата си част те бяха преизпълнени с иронията и горчивината на мъжкия дух, за да бъде очарован някой, който счита, че нежността е същината на женската сила. Характер говореше в тях не по-малко от ум и сърце, а той беше от тези мъже, които обичат жените да бъдат женствени, за да им се възхищават.

„Чувам често да се говори за вас — непознатата пишеше в едно от тези странни писма, — и аз ставам почти сърдита при мисълта дали могат да предполагат глупаците, че са в състояние да ви хвалят или корят. Как се гнуся и мразя този мизерен свят, в който живеем, и въпреки това желая да служа и да го командвам! Слабо противоречие, женствен парадокс! О, хиляди пъти е за предпочитане да избягаш от низостите на изкушенията му и жалките му награди! Ако пустинята беше мястото, където вие живеете, и имахте нужда от мен, като от водоносец, аз бих се отказала от всичко — богатство, ласкателство, репутация, женственост — и бих дошла да ви служа.

Някога аз се възхищавах от вас заради гения ви. Болестта се е развила в мен и сега почти ви обожавам такъв, какъвто сте изобщо. Виждала съм ви, Малтрейвърс, често, без да подозирате за моите погледи. Сега ви разбирам по-добре. Ние не можем да съдим за хората по техните книги и дела. Потомството не може да знае нищо за съществата от миналото. Хиляди никога ненаписани книги, хиляди никога неизвършени дела, са в очите и устите на малцината по-велики от стадото. В този хладен и разсеян ваш поглед, в това бледо и гордо чело аз чета презрение към пречките, което е достойнство за онзи, който вярва в целта. Но очите ми се изпълват със сълзи, когато ви наблюдавам! Вие сте натъжен, вие сте самотен! Ако неуспехите не ви изтезават, успехите не ви издигат. О, Малтрейвърс, жена, каквато съм аз и живееща в един тесен кръг, дори аз, знам, че да имаш по-благородни желания и по-възвишени цели от тези на другите, значи да се откажеш от будния живот и да се отдадеш на болезнени и меланхолични сънища.

Влезте повече в света, Малтрейвърс, влезте повече в света или го напуснете изцяло. Вие трябва да излезете срещу неприятелите си. Те се увеличават, те се засилват. Вие сте извънредно спокоен, извънредно бавен в стъпките си към наградата, която трябва да бъде ваша, за да се задоволи моето нетърпение, да се задоволят вашите истински приятели. Бъдете по-малко чист в амбициите си, за да можете много по-бързо да бъдете полезен. Глинените крака, след всичко, достигат най-бързо в надбягването. Дори Лъмли Ферърс ще ви задмине, ако не внимавате.

Защо продължавам да пиша така? Вие обичате друга, но въпреки това не падате по-долу от идеала, който бих могла да обичам — ако някога обичам някого. Вие обичате… както и да е… няма значение.“

II

Господин Темпълтън не получи перската титла, и въпреки че не получи пряк отказ, нито направи постъпки пред висшестоящите инстанции, беше започнал да става мрачен. Той имаше голямо парламентарно влияние, богатство и прочее. Министрите бяха силни, но не искаха да губят досегашни поддръжници — примерът на напускане е заразителен. В града, който Темпълтън по-рано представляваше, и който той сега почти командваше, през една ваканция изведнъж се яви кандидат на опозиционна партия и започна борба между двамата. За учудване на партията на Темпълтън той не посочи никакъв кандидат, остави интересите си незащитени и това предизвика паника. Лорд Саксингъм отиде незабавно при Лъмли и му каза:

— Драги мой, какво е това? — какви намерения може да има чичо ти? Ние ще изгубим това място — то е едно от силните ни места.

— Защо така всички се отнесохте много зле с чичо ми? Аз действително съжалявам за това, но не мога да направя нищо.

— Ех, това проклето перство! Ще го задоволи ли това и нищо друго?

— Нищо друго…

— Значи трябва да го има.

— Но май вече е много късно.

— Ха! Така ли мислиш?

— Ще оставиш ли тази работа на мен?

— Разбира се. Ти си чудно умен човек и ние всички те ценим.

— Седни и пиши каквото ти продиктувам, драги милорде.

„Драги господин Темпълтън,

Ние силно желаем да имаме вашето парламентарно влияние в С…, изразено чрез вашия род като най-добри защитници на администрацията, на която вие правите чест с вашата поддръжка. Същевременно особено желаем да изразим нашето доверие в принципите ви и нашата признателност за подкрепата ви.“

— Горчива подкрепа! — измърмори лорд Саксингъм.

Ферърс продължи:

„И така, като такъв, с когото връзките ми позволяват свободата, нека поискам от вас нашият роднина господин Ферърс да бъде поставен веднага като кандидат…“

Лорд Саксингъм захвърли перото на масата и започна да се смее продължително:

— Отлично, Лъмли, отлично! Много чудно, че това не ми дойде на ум по-рано.

Лъмли отвърна важно:

— Моля, продължавай, драги ми лорде.

„Сигурни сме, че вие не бихте могли да имате друг представител, който по-вярно да защитава вашите принципи и нашия интерес. И още две думи: перства ще бъдат създадени вероятно напролет, и съм сигурен, че с удоволствие ще бъде посрещнато вашето име от Негово Величество. Титлата, разбира се, ще премине в наследство на вашите синове, а ако нямате такива — към внука ви.

С големи почитания: Искрено ваш — Саксингъм.“

— Ето, пиши на плика „Частно и поверително“ и го изпрати незабавно до вилата на чичо ми.

— Това ще бъде направено, драги ми Лъмли. И то ме задоволява тъй много, както и теб. Действително си човек, на когото може да разчитаме. Мислиш ли, че ще бъде уредено?

— Нямам никакво съмнение в това.

— Добре тогава, довиждане. Лъмли, ела при мен, когато всичко е уредено, Флорънс е винаги доволна, когато те види. Казва, че никой не й доставя повече удоволствие. И аз съм сигурен, че това е една рязка хвалба, защото тя е едно странно момиче.

Лорд Саксингъм се оттегли.

„Флорънс била едва ли не щастлива да ме вижда! — каза си Лъмли, поставяйки ръцете си отзад, и започна да крачи напред-назад из стаята. — Вторият план започва да ми се усмихва зад напредващата сянка на първия. Ако мога да отстраня другите, обикалящи около моята братовчедка, докато бъда в положение да се предложа аз, тогава ще имам най-голяма победа в трите царства. Кураж, храбри ми Ферърс, кураж!“

Беше късно вечерта, когато Ферърс пристигна във вилата на чичо си. Той свари госпожа Темпълтън да седи до пианото в салона. Влезе тихо. Тя не го чу и продължи да свири. Гласът й беше тъй приятен и богат на топлота, че той се спря да послуша с възхитено учудване. Често, както сега, той идваше на гости, и беше станал вътрешен човек в къщата. Но никога не беше чувал госпожа Темпълтън да свири друго, освен черковни мелодии, а тази беше популярна мелодия. Забеляза, че чувствата най-после надвиха гласа й.

Тя изведнъж прекъсна свиренето и се обърна. Лицето й беше много тъжно, и Ферърс остана поразен. Той обикновено не беше любопитен за нещата, които не го засягаха отблизо, но сега почувства любопитство към тази меланхолична и красива жена. В нейния поглед се четеше такова себеотрицание, което говореше за някакъв траен спомен на горчиво минало; едно преждевременно съкрушено сърце говореше в очите й, в усмивката и изнурените й и нерадостни стъпки. Но тя изпълняваше ежедневните си леки задължения със спокойна и съвестна редовност, което показваше, че тъгата по-скоро потискаше отколкото смущаваше мислите й. Ако товарът й беше тежък, навикът изглежда я беше примирил да го носи безропотно. И чувствата, които Ферърс сега забеляза отразени в нежните й и хармонични черти, бяха от такова естество, каквото той само веднъж беше видял преди — първата вечер, когато поезията, която е ключът на паметта, очевидно беше открила гънка, спохождана от тъжни и смутени духове.

— А, драга госпожо — каза Ферърс, като тръгна към нея, когато видя, че е забелязан. — Вярвам, че не ви обезпокоих. Посещението ми е в неподходящо време, но къде е чичо ми… къде е той?

— Той беше из града през целия ден и каза, че ще вечеря навън. Очаквам го всеки момент.

— Вие като че ли се мъчихте да отстраните усещането за неговото отсъствие. Мога ли да ви помоля да продължите свиренето. Рядко съм чувал такъв приятен глас и толкова съвършено свирене. Вие трябва да сте се учили при най-добрите италиански професори.

— Не — каза госпожа Темпълтън с леко зачервяване на изящните си страни, — учих се, когато бях млада при един учител, който много обичаше музиката и чувстваше дълбоко. Но той не беше чужденец.

— Ще ми изпеете ли пак тази песен? Вие придавате на думите красота каквато никога досега не съм откривал в тях. А те са, както и мелодията, от един мой приятел, когото господин Темпълтън не обича — Малтрейвърс.

— Негови ли са? — каза госпожа Темпълтън, разчувствана.

— Чудно е, че не знаех досега. Това е много странно!

— Кое е странно?

— Че в музиката и поезията на вашия приятел има един изказ, който ми е близък и прилича на думи, които съм чувала преди години! Млад ли е този господин Малтрейвърс?

— Да, още е млад.

— И, и…

Тук госпожа Темпълтън беше прекъсната от влизането на съпруга й. Той държеше в ръката си писмото от лорд Саксингъм — още неотворено. Изглеждаше нажален, но това беше обичайно негово състояние. Ръкува се студено с Лъмли, поздрави с глава жена си, направи забележка за огъня, седна на един удобен стол и каза:

— И така, Лъмли, мисля, че сбърках като послушах съвета ти относно този нов избор. Виждам от днешните вестници, че наскоро ще има нови перски длъжности. Ако бях проявил активност в полза на администрацията, може би щях да ги накарам поне от срам да бъдат признателни.

— Мисля, че бях прав, драги мой — отговори Лъмли. — Обществениците стават признателни по-често от тревога, отколкото от срам. Сигурните гласове, подобно на старите приятели, са най-ценени, когато мислим, че ще ги загубим. Но какво е това писмо в ръката ти?

— О, някоя молба, предполагам.

— Извинявай, то има официален вид.

Темпълтън си постави очилата, повдигна писмото, разгледа адреса и печата, отвори го бързо и след като го прочете, възкликна:

— Дай си ръката, внуче; работата е наред. Аз ще имам перството. Ти си бил прав. Ха, ха! Драга женичке, ти ще бъдеш една лейди, помисли за това, не се ли радваш? Защо не се усмихваш? Къде е детето? Къде е, питам?

— Легна си, мили — отговори госпожа Темпълтън полууплашено.

— Легна ли си? Трябва да отида да я целуна. Легнала ли си е? Запали тази свещ, Лъмли! — господин Темпълтън позвъни на звънеца. Слугата влезе и той се обърна към него: — Джон, кажи на Джеймс, че първата му работа утре сутринта е да отиде при Бакстър и му каже да не боядисва колата ми, докато не съобщя. Трябва да отида да целуна детето, действително трябва.

— Детето — измърмори Лъмли, подавайки свещта на чичо си, а той се отдалечи, Ферърс се обърна към огъня. — Какво, по дяволите, има то общо с тази работа? Очарователно малко момиче. Всъщност, обичам вашето дете, госпожо. Как го обичам! Чичо ми е привързан към него. Нищо чудно в това!

— Действително я обича много — каза госпожа Темпълтън с въздишка, която изглежда излизаше от дълбините на сърцето й.

— Симпатизираше ли й той преди да се ожените двамата?

— Да, мисля, че да.

— Нейният собствен баща не би я обичал повече.

Госпожа Темпълтън не отговори, запали своя свещ, пожела на Лъмли лека нощ и излезе от стаята.

„Изглежда подозрително — помисли си Ферърс. — Но не, това не може да бъде. Няма нищо, което да клони към подозрителност у старчето. А, невероятно — той идва.“

Темпълтън влезе. Очите му бяха влажни.

— Как е младото ангелче, скъпи? — попита Ферърс.

— Тя ме целуна, въпреки че я събудих. Децата обикновено се разсърдват, когато ги събудим.

— Така ли? Миличката. Добре, драги. Значи бях прав. Сега мога ли да видя писмото?

— Ето го.

Ферърс придърпа стол до огъня и прочете собственото си произведение със задоволството на анонимен автор.

— Колко добродушно! Колко смислено. Колко деликатно изразено. Едно двойно благоволение. Но може би то още не изразява твоите желания?

— В какъв смисъл?

— Как… ами… относно мен.

— Теб ли? Има ли нещо относно теб в него? Не съм забелязал, чакай да видя.

„Чичовците никога не са егоисти!“ — помисли си Ферърс.

Чичото сви вежди, когато прочете наново писмото.

— Това не може да бъде, Лъмли — каза той лаконично, след като свърши четенето.

— Едно място в парламента е извънредно голяма чест за един беден внук — каза Лъмли горчиво, въпреки че не чувстваше никаква горчивина, но именно това беше подходящия тон. — Аз направих зависещото от мен, за да помогна на твоята амбиция, а ти дори не искаш да подадеш ръка, за да ме побутнеш крачка напред в моята кариера. Но извини ме, драги, аз нямам право да очаквам това.

— Лъмли! — каза Темпълтън добродушно. — Ти грешиш! Имам много по-високо мнение за теб, отколкото си мислиш. Знам, че има една положителност, една трезвеност в теб, заслужаващи най-голяма похвала, и ти ще влезеш в парламента, ако искаш това. Но не от С… Аз ще дам това място на някой друг приятел на администрацията, а в замяна на това могат да ти дадат друго място. Това е всичко за теб…

Лъмли беше приятно изненадан. Той стисна горещо ръката на своя чичо и му благодари сърдечно. Темпълтън му обясни в допълнение, че местата, където фамилията е известна, са неудобни, а съпроводени с големи разходи. Лъмли се съгласи напълно с всичко.

— Що се отнася до перството, това е много добре — каза Темпълтън. След това бързо потъна в мечти, от които се сепна весело: — Да, това е много добре. Имам планове… цели. Това може да ги съедини всичките в едно. Нищо не може да бъде по-добре. Ти ще бъдеш следващия лорд. Каква титла, всъщност, да вземем?

— О, вземи нещо звучно. Ти имаш много малко състояние в земи, мисля?

— Дават ми само две хиляди годишен доход.

— Как се нарича местността?

— Гръбли.

— Лорд Гръбли!… Барон Гръбли!… Не, ужасно! Кой притежаваше местата преди теб?

— Купих ги от господин Шипшанск, от един много стар род.

— Но сигурно някой стар нормандец някога е притежавал тези места?

— Нормандец, да! Хенри Втори ги беше дал на бръснаря си — Бертрам Курвъл.

— Това е то! Лорд Курвъл! Странно съвпадение! Произхождаш от старо потекло. Колежът Хералд скоро ще установи това. Лорд Курвъл! Нищо не може да звучи по-звучно. Трябва да има някое село или селце близо до имението, което още да се нарича Курвъл.

— Боя се, че няма. Има едно, което се нарича Кодъл Енд.

— Кодъл Енд! Кодъл Енд! Тъкмо това е то, скъпи. Явно произхода на Курвъл е оттам. Лорд Курвъл! Великолепно.

— Ха, ха! — изсмя се Темпълтън, което, откакто отдавна беше станал трийсетгодишен, се беше случвало рядко с него.

Роднините останаха да седят дълго заедно и да разговарят интимно. Ферърс остана да спи в къщата и сънят му беше сладък, защото мислеше малко за плановете, вече полуизпълнени. Ловът беше това, което го държеше буден, и той спеше като някоя хрътка след улавянето на плячката. С Темпълтън не беше така. Той не затвори очи цяла нощ. „Да, да — мислеше си той, — трябва да прикрепя състоянието и титлата си към някаква цел с някаква разумна посока, Ферърс заслужава това, което имам намерение да направя за него. Положителен, добродушен, прям, той ще напредне. Да, да, виждам всичко. И направих добре, че го отклоних да не представлява С… Можеше да се породи мълва около господин Т. и разни други неприятни неща. Да, достатъчно съм умен!“

III

Лъмли бързаше да удря желязото докато е още горещо. На следващата сутрин отиде да уреди въпроса за избора си при секретаря на изборното учреждение.

Ферърс заяви, че ще представлява свободния почтен град С., имащ две хиляди и петстотин избиратели. Секретарят го поздрави и му направи комплименти.

— Напоследък претърпяхме загуби в изборите.

— Действително, претърпяхме! Три града са изгубени за последните шест месеца. Членове измират тъй не на време.

— За лорд Стънч запазено ли е място? — попита Лъмли.

Сега лорд Стънч беше едно от популярните демонстрационни оръдия на администрацията. Незаемащ никаква длъжност, но една най-полезна личност за всички правителства. Защитник на най-независимите принципи, за него се знаеше, че се беше отказал от важен пост и ценеше независимостта си. Човек, който поддържаше управлението в главните работи, когато то се почувстваше ослабено, и който имаше голямо влияние в селата. Лорд Стънч се беше отказал напоследък от едно сигурно място, за да се бори в голям град. Неговото име се цитираше като доказателство за растяща непопулярност на министрите.

— За лорд Стънч запазено ли е място? — повтори Лъмли въпроса си.

— Защо? Той ще има старото си място — Три-Оукс. Три-Оукс е едно хубаво, тихо място. Има най-почтени избиратели, много от които са от рода Стънч.

— Тъкмо подходящо за него. Въпреки това, жалко е че той не почака да вземе С. интересите на чичо ми биха го осигурили.

— Аз също си помислих това щом се отвори свободно място в С.

— Би било голям успех, ако лорд Стънч може да докаже, че голямо число избиратели благоволяват да го изберат без особени разноски.

— Без разноски! А, да, действително! Това ще докаже, че непорочносттана изборите още съществува, че Британските учреждения се намират още на висота.

— Това би могло да бъде направено, господин…

— Как, аз мислех, че вие…

— Вярно е, би било трудно да се убеди чичо ми, но той ме обича много, както знаете, аз съм негов наследник. Вярвам, че бих могъл да постигна това, тоест, ако мислите, че това би било от голяма полза за партията и голяма услуга за управлението.

— Да, господин Ферърс, то би било действително в полза и на двете.

— А в този случай аз ще взема Три-Оукс.

— Виждам това, но да се откажете от такова почетно място! Действително това е една жертва.

— Не говорете повече, това ще бъде направено. Една делегация ще се представи на лорд Стънч веднага. Аз ще се срещна с чичо си и ще се извести в С. още тази вечер, поне така се надявам. Не трябва да съм напълно уверен, защото чичо ми е странен човек, никой, освен аз не може да му влияе. Ще отида още сега.

— Можете да бъдете сигурен, че вашата любезност ще бъде оценена.

Лъмли се ръкува със секретаря и си отиде. Секретарят не беше „излъган“, както и Лъмли. Той забеляза, че Лъмли Ферърс е човек, който гледа да заеме място и достатъчно добре да работи в парламента, та заслужава да бъде подпомогнат в целта си.

След малък период от време, вестниците съобщиха за избирането на лорд Стънч от С. Правителствените вестници гръмнаха от радост, а опозиционните нападаха избирателите от С. по различни начини, и декларираха, че господин Стаут, противник на лорд Стънч, ще подаде петиция, което той никога не направи. Сред този шум Лъмли Ферърс незабелязано и безшумно се домогна до представянето на Три-Оукс.

Вечерта след избирането му, той отиде у лорд Саксингъм. Това, което се случи там, ще разкажем после.

IV

Така се случи, че същата вечер Малтрейвърс прие една от многото покани, с които лорд Саксингъм му беше правил чест. Лордът и Малтрейвърс бяха от различни политически партии, а също и в други отношения не си приличаха. Лорд Саксингъм беше умен човек, но със свой начин на мислене, дори пословично между светски хора. Макар че беше от известен и исторически род, с положение и известна лична репутация, имаше всичките амбиции на парвеню. Обръщаше особено внимание на длъжността, не от голяма любов към високо място или власт над съдбата на едно племе, а просто за важността, която му дава тя. Той много обичаше министерската надменност. Обичаше също да покровителства, запазваше добри длъжности за далечни познати, държеше на рода си до най-отдалечения негов член, накратко, той беше много земен човек. Разбираше Малтрейвърс, но с всеки изминат ден Малтрейвърс ставаше по-горд и по-горд и го мразеше. Обаче, на лорд Саксингъм се казваше, че Малтрейвърс е един напредващ човек и той мислеше, че е добре да бъде любезен към напредващите хора от каквато и да са партия. Освен това неговата суета се ласкаеше, когато около него имаше хора, за които се говори. Той беше извънредно голяма личност, за да мисли, че Малтрейвърс не може да бъде искрен, когато заявява в бележките си, че е много задължен, но много съжалява, че е принуден да откаже честта да обядва с лорд Саксингъм. Продължаваше да изпраща покани, докато Малтрейвърс, поради фаталността, която без съмнение ни направлява и контролира, най-после прие оказаното му внимание.

Той пристигна късно. Повечето от гостите бяха дошли. Като размени няколко думи с домакина, Ърнест се присъедини към другите гости. Случи се да бъде много близо до госпожица Флорънс Лейсълс. Тази дама много не се нравеше на Малтрейвърс, защото той не обичаше мъжествените и кокетни героини, а тя според него заслужаваше и двата епитета. Той често се беше срещал с нея след първия ден на запознанството си, но обикновено се задоволяваше само с един поклон или поздрав. Но сега, когато се обърна, видя че тя, като по чудо, седи сама и в нейното тъй ослепително и благородно изражение на лицето имаше очевиден белег на разклатено здраве. Той беше трогнат и развълнуван от това. Ето защо се обърна с по-голяма любезност и седна близо до нея.

— Предполагам, че бяхте в камарата, господин Малтрейвърс? — каза Флорънс.

— Да, за кратко време.

— Обичате ли живота там?

— Той е възбуждащ.

— И тази възбуда е от благороден характер…

— Едва ли може да се нарече така, страхувам се, че то е завист към нашите приятели, непочтеност към нашите неприятели, готовност да се припишат на другите най-долни подбуди, така че целите може би са велики, но средствата са много долнопробни.

— Знаех, че мислите така — каза Флорънс, като се изчерви доста.

— Знаехте? — учуди се Малтрейвърс. — Не бих могъл да си помисля, че е възможно да ви интересуват такива незначителни тайни.

— Вие не постъпихте справедливо към мен тогава — отговори Флорънс с една злъчна, но полумъчителна усмивка, — защото… но аз имах намерение да бъда нахална.

— Но продължавайте.

— Защото… тогава… аз не предполагам, че вие може да бъдете несправедлив към себе си.

— О! Вие ме считате за превзет и надменен, така обикновено се говори за мен, и вие имате право, може би да вярвате.

— Дали е имало някога някой, който да не съзнава собствените си достойнства? — запита Флорънс гордо. — Тези, които нямат вяра в себе си, имат достатъчен резон за това.

— Искате да излекувате рана, която сте причинили — отговори Малтрейвърс, усмихвайки се.

— Не, това което казах, беше оправдание за мен, както и за вас. Вие нямате никаква нужда от думи, които да ви защитават. Вие сте мъж и можете да понесете всяка надменност като цар: „Бог е моето право“. По отношение на вас, делата могат да подкрепят претенциите, но аз съм жена — грешка на природата…

— Но кои успехи, каквито един мъж може да постигне, донасят тъй бързи и чувствителни награди, като спечелените от една красива жена, от която се възхищават всички!

— Това е непривлекателна участ.

— Какво? Нима да се командват и да се притежават като роби тези, които се мислят за вечни лордове, е непривлекателна власт? Ако е така, на коя власт трябва да се завижда?

Госпожица Флорънс се обърна бързо към Малтрейвърс и го изгледа с големите си черни очи, като че ли искаше да прочете в самото му сърце. Тя отново се обърна, като леко се изчерви и намръщи.

— Има нещо подигравателно в извивката на устните ви — каза тя.

Преди Малтрейвърс да може да отговори, съобщиха за вечеря, и един чуждестранен посланик подаде ръка на Флорънс. Малтрейвърс слезе в столовата, мислейки повече за Флорънс Лейсълс, отколкото когато и да е по-рано.

Тъй се случи, че той седна срещу младата господарка на къщата (лорд Саксингъм, както е известно беше вдовец, а госпожица Флорънс беше единственото му дете). Малтрейвърс беше изпаднал в едно от онези настроения, в които душата търси да изнесе на повърхността интелектуалните дарби и придобивки на човека. Той разговаряше на общи теми, но изведнъж, като обърна очите си към Флорънс, за да привлече вниманието й по един въпрос, върху който разискваха, той забеляза че погледът й е обърнат към него с такова изражение, което прекъсна неговата веселост и го хвърли в любопитни и объркани мисли. В този поглед имаше усърдно и сърдечно възхищение, но то беше смесено с толкова много скръб, че възхищението губеше красноречието си. Малтрейвърс, като забеляза това, по-скоро беше натъжен, отколкото поласкан.

След вечерята, когато Малтрейвърс отиде в приемната зала, видя, че там е пълно с обикновената навалица от добро общество. В един ъгъл откри Кастручио Цезарини, свирещ на китара, прикрепена през рамото му с панделка. Италианецът свиреше и пееше добре. Много млади дами се бяха събрали около него, между които и Флорънс. Малтрейвърс обичаше музиката, но погледна на свиренето на Кастручио като на неприятно изпълнение. Той имаше особена идея за достойнството на таланта. Така например, и той познаваше добре музиката, и имаше мелодичен глас, който би хвърлил салона във възторг, обаче по-скоро би предпочел да бъде панаирджия, отколкото да се задоволи с „бравото“ на един приемен салон. Той беше един от гордите и най-малко суетните хора в света. Но Цезарини би събрал целия свят да го види как изпълнява най-обикновени мелодии, нали винаги мислеше, че свири добре.

— Красиво! Божествено! Очарователно! — извикаха младите дами, когато Цезарини спря и Малтрейвърс забеляза, че хвалбите на Флорънс бяха по-усърдни от тези на останалите, и че черните очи на Цезарини изпускаха искри, а бледните му бузи пламтяха с необикновен блясък, Флорънс се обърна към Малтрейвърс, а италианецът следейки очите й, се намръщи.

— Вие познавате господин Цезарини — каза Флорънс, приближавайки се до Малтрейвърс. — Той е интересна и даровита личност.

— Несъмнено. Съжалявам само, че той изхабява талантите си върху почва, която може да даде само цветя с кратък живот, и никога едно полезно растение или плод.

— Той е доволен от начина на прекарване на времето, господин Малтрейвърс, и понякога, като виждам мъките, които съпровождат по-тежкия труд, мисля, че е прав.

— Мълчание! — каза Малтрейвърс — очите му са обърнати към нас! Той слуша без да диша всяка дума, която произнасяте. Страхувам се, че несъзнателно сте завладели сърцето му, и ако е така, той плаща скъпо за прекараните сега часове!

— Не — каза Флорънс, — той е от тези, при които въображението замества сърцето.

— Има два вида любов — каза Малтрейвърс, — любов към други и любов към себе си. Раните на последната са често най-неизличими. Да, госпожице Флорънс, аз се осмелявам да ви направя едно предупреждение, ако това не ви обиди.

— А то е…?

— Да се въздържате от кокетство.

И Малтрейвърс, усмихвайки се, започна да се оттегля. Но госпожица Флорънс постави ръка на рамото му.

— Господин Малтрейвърс — каза тя с известно колебание в гласа си, — трябва да призная, че ме интересува вашето мнение. Аз съм натъжена, недоволна, нещастна. Не харесвам хората. Тези, които виждам около мен — какво представляват те? Повечето от тях са безчувствени егоисти, зле съдещи, зле възпитани, добре облечени. Малцината, които ги наричат известни — колко са егоисти те в амбициите си, колко равнодушни в целите, които преследват! Трябва ли да бъда обвинена, ако понякога упражнявам власт над тези, които по-скоро мразя, може ли да се ласкае моята суета от тях?

— Аз нямам право да разисквам това с вас.

— Не, разисквайте с мен, убедете ме, въпреки че съм раздразнителна и горда, аз имам нужда от един ръководител — очите на Флорънс потънаха в сълзи.

Предразсъдъците на Ърнест против нея бяха силно разклатени. Той беше даже донякъде заслепен от нейната красота и трогнат от неочакваната нежност, но въпреки това сърцето му не беше докоснато, и той отговори почти хладно, след кратко мълчание:

— Драга госпожице Флорънс, погледнете към другите хора. На кого може да се завижда повече отколкото на вас? Какви извори на щастие и гордост се намират пред вас! Защо тогава си създавате причини за незадоволство? Защо да не погледнете снизходително към по-малко надарените от вас? Каква утеха намирате, като наранявате сърцата или суетата на другите? Издигате ли се пред себе си? Вие претендирате да стоите над вашия пол, обаче за какво друго упреквате жените, освен за това, което сама вършите? Ето сега, аз ви обидих, признавам, че съм много груб.

— Аз не съм обидена — каза Флорънс, почти борейки се със сълзите си, и прибави на себе си: — Аз съм извънредно щастлива!

Има хора, от които даже и най-гордата жена обича да чуе критика, която опровергава безразличието.

Тъкмо в това време Лъмли Ферърс, разпален от успеха на своите проекти, влезе в стаята и бързият му поглед попадна в ъгъла, в който откри, както му се стори, едно много опасно флиртуване между богатата му братовчедка и Ърнест Малтрейвърс. Той отиде към мястото и с обичайната си прямота подаде ръка и на двамата.

— А, драга ми и хубава братовчедке, можеш да ме поздравиш. И ти също, драги ми Малтрейвърс. Как ще се смеем на лъжите на политиката, когато вие и аз, най-добрите приятели на света, седнем на противоположни места. Но защо госпожице Флорънс, не сте ме представили досега на вашия гален италианец? Allons!

Говорейки така, Ферърс се стремеше, мислейки си, че е благоразумно, да ги раздели и за негово голямо щастие, Малтрейвърс скоро се оттегли.

Ферърс много лесно, благодарение на угодливия си характер, скоро успя да говори насаме с Цезарини. Изразявайки се неприятно за Малтрейвърс и като направи няколко комплименти на италианеца, успя изцяло да спечели сърцето му. Блестящата Флорънс беше по-мълчалива и покорна отколкото обикновено и нейният глас — по-мек и по-нежен, когато отговаряше на красноречивите запитвания на Кастручио. Постепенно Лъмли потъна в мълчание и започна да слуша разговора между Флорънс и италианеца, докато изглеждаше, че е задълбочен в албума „Изгледи от Рейн“, който беше на масата.

— Да — каза италианеца с мекия си глас, — бихте ли могли да знаете как наблюдавам всяка сянка върху това небесно изражение на лицето ви. Ако то е помрачено, в мен е нощ! Ако то е светло, аз съм персиец, гледащ към слънцето!

— Защо ми говорите така? Ако не бяхте поет, щях да се разсърдя.

— Вие не се разсърдихте, когато английският поет, този студен Малтрейвърс, ви е говорил също тъй смело.

Флорънс изправи гордата си глава и въздържайки се, каза кротко:

— Господин Малтрейвърс нито ласкае, нито…

— Предполагах, че ще кажете така — каза Цезарини, стискайки зъби, — обаче, все пак, вие бяхте по-спокойна, когато изразявах своята привързаност към вас.

— Никога, господин Цезарини, никога, освен когато съм мислела, че това е обикновена галантност на вашата нация. Нека да продължавам да мисля така.

— Не, горда госпожице — каза Цезарини, — не, чуйте истината.

Флорънс стана от мястото си възмутена.

— Чуйте ме — продължи той. — Аз… аз, бедният чужденец и певец, се осмелявам да повдигна очите си към вас! Аз ви обичам!

До този миг, Флорънс никога не се бе чувствала толкова унизена и смутена. Колкото и да се беше забавлявала със суетата на Цезарини, тя не му беше дала никакъв повод да се обърне така към нея, още повече по такъв груб начин. Тя почти си помисли, че той е полудял. Но в следващия момент си спомни предупреждението на Малтрейвърс и почувства, че наказанието й започва.

— Надявам се, че вие ще говорите по-спокойно, господине, когато се видим отново — каза тя и се оттегли.

Цезарини остана като прикован на мястото си и помраченото изражение на лицето му изразяваше такива страсти, каквито рядко може да се видят върху лицата на образованите хора.

— Къде сте на квартира, господин Цезарини? — попита фамилиарният глас на Ферърс. — Ако обичате да изминем заедно част от пътя ви, след като толкова се изморихте в тези горещи стаи.

Цезарини изръмжа нещо.

— На вас не ви е добре — продължи Ферърс, — чистият въздух ще ви подейства приятно. Да вървим.

Ферърс се измъкна от стаята и италианецът механично го последва. Известно време те вървяха мълчаливо в осветената от луната нощ. Най-после Ферърс каза:

— Извинете ме, драги, но вие вече трябва да сте забелязали, че аз съм прям и странен човек. Виждам, че са ви пленили красотата и очарованието на жестоката ми братовчедка. Бих ли могъл да ви услужа по някакъв начин?

За човек запознат със света, в който живее, тази сърдечност от страна на братовчеда на една богата наследница, към един твърде неподходящ кандидат, би породила подозрение. Цезарини обаче не се усъмни в нищо и каза решително:

— О, господине, това е действително един голям удар. Предполагах, че и тя има някакви чувства към мен, тъй като досега винаги е била нежна към мен. Аз дори в стихове съм изразил любовта си към нея и не съм срещнал никакъв отказ от нейна страна.

— Тя е една ужасна кокетка! Хубавата Флорънс! Но, може би, вие имате съперник?

— Чувствам това! Видях това! Зная това!

— Кого подозирате?

— Този проклет Малтрейвърс! Той ми се изпречва навсякъде. Разтрепервам се, когато се срещнем. Виждам съдбата си.

— Ако това е Малтрейвърс — каза Ферърс сериозно, — опасността е голяма, Флорънс го познава още доста малко и той не е много възхитен от нея, но тя има голямо положение, а той е амбициозен. Тъкмо тук трябва да внимаваме, Цезарини, защото знайте, че аз също не обичам Малтрейвърс и с удоволствие ще ви съдействам във всеки план за осуетяване на неговите намерения в това направление.

— Много великодушно от ваша страна, благородни приятелю! Но той е по-богат и от по-добър род от мен.

— Това може да е така, но за една жена с положението на Флорънс, всички по-ниски степени в положението на нейните кандидати изглеждат изравнени. Разбира се, не искам да кажа, че тя би се омъжила за някой селянин или подобен на него, но аз имам симпатии към вас и ненавиждам Малтрейвърс. Тя е много романтична и обича поезията, дори предполагам, че и сама пише. О, вие ще бъдете тъкмо подходящ за нея, но уви! Как ще се видите?

— Да се видя с нея? Какво искате да кажете?

— Защо, не сте ли се обяснили в любов тази вечер? Мисля, че дочух подобно нещо. Можете ли за момент да си въобразите, че след едно подобно признание, Флорънс ще ви приеме пак? Тоест, ако има намерение да отблъсне вашата любов?…

— Не, но тя трябва… И ще ме приеме.

— Бъдете уверени, че в тази страна насилието не минава. Послушайте съвета ми, пишете й едно смирено извинение, признайте грешката си, призовете нейната милост. Като заявите, че завинаги се отказвате от това да сте неин любовник, помолете я да останете приятели. Послушайте ме, аз съм по-възрастен от вас и познавам братовчедка си. Вашата скромност ще я трогне, докато вашата студенина ще наостри нейната суета. През това време ще наблюдаваме постъпките на Малтрейвърс. Аз ще бъда до вас, и ние, както се казва, ще му дадем да разбере. Тогава за вас пътя ще бъде открит — ясна сцена и хубава игра!

Цезарини отначало се бунтуваше, но най-после разбра същността на съвета. Лъмли не искаше обаче да го остави, докато съветът му не се възприемеше напълно. Той накара Кастручио да го придружи до един клуб, продиктува писмото до Флорънс и се зае да го предаде. Това не беше всичко.

— Необходимо е също — каза Лъмли, след кратко, но замислено мълчание, — вие да пишете на Малтрейвърс.

— А защо?

— Имам причини за това. Попитайте го, по един прям и приятелски начин, за неговото мнение за госпожица Флорънс. Изложете вашата увереност, че тя ви обича и запитайте откровено, какво мисли той за шансовете на щастие от подобен съюз.

— Но защо всичко това?

— Неговият отговор може да бъде полезен — отговори Лъмли замислено. — Почакайте, аз ще ви диктувам писмото.

Цезарини започна да се чуди и колебае, но имаше нещо у Лъмли Ферърс, което беше придобило вече власт над него. Той писа, следователно, както Лъмли диктуваше, започвайки с някои обикновени съмнения за щастието в женитбата изобщо, като се извиняваше за хладното си държание към Малтрейвърс напоследък. Питаше го, както за характера на госпожица Флорънс, тъй и за неговите шансове за успех.

Това писмо, както и първото, Лъмли изпрати веднага.

— Вие схващате — каза той кротко на Цезарини, — че целта на това писмо е да хвана Малтрейвърс в някое ясно и категорично признание за незаинтересованост спрямо Флорънс, а от това може да имаме голяма полза после, ако той излезе някога като съперник. А сега си идете у дома да почивате, защото изглеждате изтощен. Довиждане, нови приятелю.

„Отдавна имах предчувствие — каза си Лъмли, докато вървеше по улица Джордж Велики, — че у това диво момиче са се породили романтични симпатии към Малтрейвърс. Но аз лесно мога да предотвратя това. Вече се сдобих с едно оръжие за всеки случай. Но какво говедо е този Цезарини. Обаче такъв е бил и Касий, макар че Анаго го използва. Ако Анаго се беше родил сега и се беше появило у него това глупаво въображение за отмъщение, какъв величествен човек би бил той.“

Пребледнял, грозен, изтощен, Кастручио Цезарини, преминал един дълъг път, най-после пристигна до една мизерна квартира в крайния квартал Челси. Неговото състояние вече си беше отишло. Всичко пропиля, за доставянето на най-бедната храна за своята жадна и глупава суета — увлечението по коне и скъпоценности, хубави дрехи и игри. Всичко, за да бъде той не един велик, а един по-докаран човек от Ърнест Малтрейвърс! Такава е съдбата на тези бедни авантюристи, които търсят славата в салоните. И въпреки това този беден млад човек се беше осмелил да се надява да получи ръката на Флорънс Лейсълс!

Цезарини погледна наоколо, когато стигна до вратата. Той си въобразяваше, че дори в това тъмно място може да се намерят хора, които да искат да хвърлят поглед към неговата прочута личност. Той скриваше квартирата си от всички, хранеше се в близката гостилница, когато не обядваше в града, и си даваше адреса до „Пътниците“. Той забеляза висока фигура, обвита в наметало, която го беше последвала от една далечна и по-оживена част на града. Но фигурата се обърна и изчезна моментално. Цезарини се изкачи на втория етаж. Към обяд, на следващия ден, някой беше поставил писмо до вратата му, съдържащо сто лири, без да има някаква бележка за това. Цезарини не познаваше почерка, с който беше написан плика. Гордостта му беше дълбоко наранена. Сред всичките лишения, той не се беше обърнал дори към собствената си сестра. Възможно ли бе тези пари да са от нея? От Дьо Монтен? Той потъна в догадки. Остави плика настрана, защото все пак имаше някаква гордост у него, но след известно време сметките започнаха да стават належащи, а необходимостта все по-голяма и той беше принуден да се възползва от парите.

Два дни по-късно Цезарини донесе на Ферърс отговор от Малтрейвърс. Лъмли беше правилно предвидил, че гордият дух на Ърнест ще измисли някое възмущение за кокетството на Флорънс, която дава на италианеца напразни надежди, които никога няма да се реализират. Той беше направил това, обаче с по-голямо благородство, отколкото Лъмли мислеше.

— Това не е точно необходимото нещо — каза Ферърс, след като прочете два пъти писмото, — но все пак може да ни послужи някога като силна карта в ръцете ни. Ние ще го запазим.

Той заключи писмото в писалищната си маса и Цезарини скоро забрави за неговото съществуване.

V

Малтрейвърс не се видя с Флорънс в разстояние на няколко седмици. През това време Лъмли Ферърс направи своя дебют в парламента. Строго придържайки се в плана си да действа по обмислена система, Ферърс не започна, както повечето обещаващи нови членове, с блестяща първа реч. Макар че беше смел, бърз и готов, той не беше красноречив и знаеше също, че при случай, когато се изискват големи речи, големите топове искат огъня да бъде техен. Но той говореше често, късо и смело, с весел вид. Той беше човекът, когото един министър би накарал да каже това, което други не биха желали да кажат. Той правеше това с голямо безстрашие, което отстраняваше всичко, наподобяващо лош вкус. Скоро стана известен оратор в парламента. Между него и Малтрейвърс сега съществуваше видимо отчуждение. Ърнест гледаше на стария си приятел като на студен и лицемерен авантюрист, докато Ферърс, виждайки, че приятелят му не може сега да му бъде от полза, с удоволствие беше склонен да премахне една безполезна интимност. Даже той си мислеше, че е разумно да предизвика скарване с него, което смяташе за най-доброто средство да се отстрани един предполагаем съперник от дома на благородния му роднина лорд Саксингъм. Но не му се представи никакъв удобен случай. Лъмли имаше запазени достатъчно грубости и сарказми в резерв, които щеше да употреби, ако някога му се случеше да има нужда от тях.

Сезонът, както и сесията, бяха към своя край. Малтрейвърс получи настойчива покана от Кливлънд да прекара една седмица във вилата му, където щяло да има много приятни хора. Малтрейвърс имаше желание да прекара известно време на чист въздух и затова нареди да изпратят багажа и любимите му книги в Темпъл Гроув, а в началото на август замина и той самият за там.

От няколко седмици не беше получавал нищо от неизвестната си кореспондентка, която продължаваше да му пише близо две години. Докато тези мисли преминаваха през главата му, той беше поразен от красотата на едно момиче на около единадесет години, което вървеше край пътя с една придружаваща го жена. Казахме, че той беше поразен от красотата му, но това е неправилно изразено — той беше по-скоро очарован от изражението на лицето му, отколкото от съвършенството на чертите, една очарователност, която беше неизразимо привлекателна за него. В тази очарователност имаше чудновата невинност и топла нежност. Ние всички си изработваме един идеал, когото желаем за наш земен господар и някак си капризно премерваме и утвърждаваме възхищението си от живите образи, според това този идеал повече или по-малко съвпада, или се приближава към тях. Красота, която не съвпада с бляновете на нашето въображение, може да спечели само нашата хладна почит. Докато един поглед, една черта, въобще нещо, което се смесва дори отдалеч с портрета, който носим у себе си, има привлекателност, особена за нашите очи и разпалва чувство, което почти изглежда че принадлежи само на паметта. Малкото момиче, което Ърнест гледаше, излъчваше точно тази невероятна хармония, която съвпадаше с неговите понятия за красивото. Момичето срещна очите, отправени към него — блестящи и красноречиви, каквито бяха, с един безстрашен и неподозиращ нищо поглед. С детински бърз и необуздан импулс, детето посочи на придружителката си блестящата черна грива на гордия и красив арабски кон на Ърнест.

Между Малтрейвърс и това дете, което беше предмет на неговото възхищение, се случи едно малко приключение, което направи така, че да се фиксира в паметта му тази кратка среща. Години след това момичето помнеше както обстоятелствата на приключението, така и чертите на Малтрейвърс. То носеше една от онези големи сламени шапки, които изглеждат тъй хубави върху главите на децата, а горещината го беше накарала да развърже панделките си. Когато при една извивка на пътя полето стана по-открито, изведнъж се появи вятър и отнесе шапката почти до копитата на коня на Ърнест. Детето естествено направи скок напред, за да хване шапката, но се подхлъзна по склона, който беше доста стръмно издигнат над пътя й нададе вик от болка. Да слезе от коня, да вземе шапката и да я върне на притежателката й, за Ърнест беше работа за един момент. Бедното момиче си беше изкълчило глезена и се облягаше на прислужницата за помощ. Но когато то видя загрижеността и почти тревогата по лицето на непознатия, направи усилие да се овладее, нещо необикновено за нейната възраст, и с една принудена усмивка го увери, че не е много пострадала, че се чувства съвсем добре.

— О, госпожице — каза прислужницата, — сигурна съм, че сте много зле. Драга моя, колко ще бъде сърдит господарят! Но това не стана по моя вина, нали така, уважаеми господине?

— О, не, не беше по твоя вина, Маргарит, не се плашете. Татко няма да ви укори. Сега съм много по-добре. — Казвайки това, момичето се опита да върви, но усилието беше напразно — пребледня още повече и сълзите потекоха по бузите му.

Много странно беше, но Малтрейвърс никога досега не се беше чувствал по-покъртен. Сълзи се появиха в очите му. Той копнееше да вземе момичето и да го носи на ръце, но странният му вид на напрегната смиреност му забрани това. Прислужницата може би очакваше да стане така. Обаче след известна пауза тя взе детето, което, засрамено от сълзите си и почти победено от болки, сгуши главата си на гърдите на жената. Малтрейвърс тръгна до нея, а умният му и добре дресиран кон го следваше на известно разстояние и, от време на време спирайки се, се навеждаше да откъсне с уста по няколко листа от живия плет.

— О, Маргарит! — каза малката госпожица. — Не мога да търпя, действително не мога повече.

И Малтрейвърс забеляза, че Маргарит беше оставила куцото краче да увисне неподпряно, тъй че болката действително трябваше да е едва поносима. Той не можа да се въздържи повече.

— Вие не сте достатъчно силна, за да я носите — каза той остро на слугинята и в следващия момент малката госпожица беше в ръцете му.

О, с каква нежност я носеше той! И беше тъй щастлив, когато тя обърна лицето си към него и, усмихвайки се, му каза, че сега почти не чувства болки. Ако би могъл да се влюби в дете на единадесетгодишна възраст, то Малтрейвърс в случая би трябвало вече да си каже: да, аз съм влюбен. Той сниши гласа си до шепнене и изливаше всичките утешителни и успокоителни изречения с едно естествено красноречие на хората, обичащи деца. Ърнест Малтрейвърс беше от тях — той ги разбираше и им симпатизираше; самият той имаше много от детинското под грубата и студена обвивка на гордата си резервираност. Най-после стигнаха до една къща. Маргарит запита дали господарят и господарката са у дома и изглежда остана възхитена от това, че не са. Ърнест настоя да занесе товара си през градината до къщата, която, както в повечето вили в предградия, беше на близко разстояние от оградата. Получавайки най-уверителни обещания, че веднага ще бъде повикана хирургическа помощ, той беше принуден да се задоволи с поставянето на болната на едно канапе в приемната. Тя му благодари мило и го увери, че се намира в удобно положение, с такъв нежен глас, че на него му се прииска целият свят да може да я целуне. С това тя беше завършила победата си над него. Целуна я, но по ръката, уверявайки се сам, че никой кавалер не е целувал ръката на дамата си с по-голяма почтителност. Тогава, за първи път, госпожичката се изчерви и като че ли за първи път почувства, че ще дойде ден, през който няма да бъде повече дете! Защо ли се случва това? Може би защото това е една ера в живота — първият знак на една нежност, която въодушевява и подтиква към почит, не към фамилиарност.

„Ако някога се влюбя — си каза Малтрейвърс, докато мушкаше с шпорите коня си по пътя, — действително мисля, че това ще бъде в това възхитително дете. Чувствата ми са по-големи от тази любов от пръв поглед, по-големи от всякакво вълнение, което красотата някога ми е причинявала. Алис, Валери… не. Първата гледка към тях не ги предизвика. Но каква глупост е това — едно дете на единадесет години; та аз наближавам трийсетте!“

Образът на младото момиче започна да преследва Малтрейвърс. Преследването продължи много дни, докато промяната на мястото, сериозните мисли на зрялата му възраст и над всичко една серия от ангажиращи обстоятелства, за които ще се разкаже по-нататък, постепенно заличиха това странно, но възхитително впечатление. Той научи обаче, че господин Темпълтън беше собственик на къщата, където беше отнесена младата госпожица. Тогава писа на Ферърс, за да му опише случката, и го запита за положението на пострадалата. От отговора му научи само, че тя е оздравяла и си е заминала с господин и госпожа Темпълтън за Брайтън за промяна на климата и почивка сред морски въздух.

Част VIII

I

Вилата на Кливлънд беше пълна с лица, наричани обикновено приятни. Между тях беше и Флорънс Лейсълс. Разумният и доста възрастен човек винаги беше съветвал Малтрейвърс да не се жени твърде млад. Обаче той не искаше от него да отлага този важен момент от живота до безкрайност, когато вече разцвета на сърцето и чувствата му премине. Мислеше подобно на старите законодатели, че тридесетте години са възрастта, в която човек трябва да направи избора си, и че заедно с разума на възмъжаването трябва да се смеси и страстта на младостта. И той виждаше, че Малтрейвърс действително се нуждае от истинските радости на семейния живот. Разбираше също, че никоя друга жена не би могла да симпатизира повече на възгледите на Малтрейвърс, както и да оцени характера му, отколкото надарената и блестяща Флорънс Лейсълс. Кливлънд гледаше снизходително на ексцентричността на нейните мисли и поведение — ексцентричност, за която той мислеше, че ще се разтопи бързо под влияние на привързаността и любовта, които обикновено извършват голяма промяна у жените. Там, където те са силно и интензивно почувствани, правят дори и най-упоритите характери да се отпуснат и приспособят към чувствата и навиците на своя любим.

Величественото самообладание на Малтрейвърс беше точно това качество, което придава на мъжете една несъзнателна власт над мислите на жена, чувствата на която са спечелени. Освен това, Кливлънд беше от тези хора, които напълно оценяват преимуществата на богатството и положението. А при Флорънс и двете бяха такива, каквито биха издигнали Малтрейвърс към едно положение в обществения живот, което щеше да постави нови изисквания към талантите, за които Кливлънд много правилно предполагаше, че са приспособени по-скоро да командват, отколкото да служат. У Ферърс той виждаше човека, желаещ да има власт. У Малтрейвърс, човека, чрез който властта ще бъде носена с достойнство и използвана само за добри дела. Следователно, нещо по-възвишено от простото желание за запазване грубите интереси на Малтрейвърс, караше Кливлънд да желае да осигури за него сърцето и ръката на голямата наследница. Той мислеше, че каквито и да са пречките, те няма да бъдат от страна на Флорънс. Обаче той разумно реши да остави всичко да се развие по естествен път. Не спомена нищо нито на едната, нито на другата страна. Никое място не е по-хубаво за влюбване от това на една голяма, селска къща. Никое време — по-удобно, отколкото края на лондонския сезон, когато изморени от дребни грижи и отегчени от престорени интимности, дори най-студените хора копнеят за тоновете на обичта и възбуждането на една чиста обич.

По един или друг начин се случи тъкмо по това време Флорънс и Ърнест да бъдат постоянно заедно. Те яздеха, правеха екскурзии по реката, седяха на една и съща пейка в лодката. Вечерта, по-младите гости, с помощта на съседните семейства, често се събираха на танци в един временен павилион, построен близо до столовата. Ърнест обаче никога не танцуваше, Флорънс танцуваше в началото, но веднъж като разговаряше с Малтрейвърс, един весел кавалер дойде да я покани за обещания от нея валс и тя остана поразена от сериозната промяна в лицето на Ърнест.

— Никога ли не танцувате? — попита тя докато кавалерът търсеше удобно място да постави шапката си.

— Не — каза Ърнест просто, — не ми се танцува.

Госпожица Флорънс се изчерви, но кавалерът и музиката не й оставиха време за отговор. Обаче след тази вечер тя не танцуваше повече. Заяви, че не се чувства добре и затова й е забранено да танцува.

Малтрейвърс не можеше да не бъде трогнати поласкан от това внимание към мнението му. Но Флорънс се постара да обясни това със съвсем друг мотив, за да избегне всякакво признание.

Две вечери след тази, в която Малтрейвърс прояви своята откровеност, се случи да се срещнат в зимната градина, която беше свързана със залата за танцуване. Ърнест, спирайки се, за да я попита за здравето й, беше поразен от умората и тъгата, които личаха в тона и изражението на лицето й.

— Драга госпожица Флорънс — каза той, — страхувам се, че сте по-зле, отколкото казвате. Вие трябва да се предпазвате. Знайте, че дължите и на вашите приятели да бъдете по-внимателна към себе си.

— Приятели! — каза Флорънс горчиво. — Аз нямам никакви приятели! Дори баща ми едва ли би отсъствал от някой министерски банкет една седмица след смъртта ми. Но такъв е общественият живот. Неговият горещ пламък заличава пламъка на по-малките, но свети чувства. Приятели!

Съдбата, която беше направила от Флорънс Лейсълс наследница, на която да завиждат, й беше отказала братя и сестри. И в чест на раждането й я беше лишила дори от любовта на майката! Приятели! Къде да ги намери?

Когато престана да говори, тя тръгна и излезе на верандата. От трептенето на гласа й Ърнест почувства, че тя беше говорила така, за да прикрие или потуши сълзите си.

— Въпреки това — каза той, следвайки я, — има един вид по-отдалечени приятели, от които госпожица Флорънс Лейсълс не може да се откаже, колкото и да иска. Между най-долните от този вид, нека ми бъде позволено да се наредя аз. Хайде, присвоявам си привилегията да съветвам: нощният въздух е един лукс, в който вие не сте се впускали.

— Не, не, той само ободрява и успокоява. Вие ме разбирате погрешно. Моята болест не е такава, която се лекува с тихото небе и спящите цветя!

Малтрейвърс очевидно не беше влюбен във Флорънс, но не можеше да не чувства, че напоследък беше под прякото влияние на нейните редки и изобилни лични и умствени дарби. И той хранеше към нея силен и дори изпълнен със симпатии интерес — самата откровеност, с която той беше свикнал да й говори, многото прилики, които имаше между него и един ум, тъй естествено силен и тъй богато култивиран, вече бяха установили тяхното запознанство върху интимна почва.

— Не мога да ви възпра, госпожице Флорънс — каза той, полуусмихнат, — но съвестта ми няма да позволи да бъда ваша съучастница. Аз ще потърся лорд Саксингъм да го изпратя при вас.

Флорънс, лицето на която беше обърнато настрана от него, изглежда не го чу.

— А вие, господин Малтрейвърс — каза тя, обръщайки се бързо, — вие… имате ли приятели? Чувствате ли, че има не обществени, но частни симпатии и длъжности, за които животът е по-скоро една довереност, отколкото едно притежание?

— Госпожице Флорънс! Нямам приятели, вярно е. Най-близък ми е Кливлънд. Но близостта, която има правата на господство над нашето съществувание — аз не я познавам. Може би това е щастие. Научил съм се да се осланям на собствената си душа и да не търся другаде тръстики, за които да се хващам, тръстики, които вятърът може да прекърши.

— О, това е една твърде студена философия. Вие можете да се отдадете на нейната мъдрост. Когато само умът е зает, можете да се задоволите с гордостта на стоицизма, но има моменти, когато сърцето се събужда като от сън — събужда се като уплашено дете, за да се почувства само и в мрак.

Ърнест мълчеше. И Флорънс продължи с променен глас: — Този разговор е странен и вие може да ме мислите действително за една дива, волна, романтична личност, както хората са били склонни да ме наричат. Но ако живея дълго… аз… пфу! Животът отрича амбицията на жените.

— Ако една жена като вас, госпожице Флорънс, никога не би любила, тя ще бъде такава, в която вие може би ще намерите тази най-благородна от всички амбиции: амбицията, чувствана най-много от жените — амбицията, насочена към друг!

— Да! Но аз никак няма да любя — каза Флорънс и лицето й пребледня, огряно от лунната светлина, — но може би — прибави тя, — ще мога да позная благословията на приятелството. — И приближавайки се до Малтрейвърс тя постави ръката си с едно свободно движение върху рамото му. — Любовта, за която казвате „неземна“, не би ли била добре заместена от приятелството? За нас няма опасност да се влюбим. Вие не сте толкова суетен, за да очаквате това от мен, а аз, знаете, съм кокетка. Нека бъдем приятели, довереници, поне докато вие се ожените или аз дам на друг правото да контролира приятелството ми и монополизира тайните ми.

Малтрейвърс се сепна. Чувството, което Флорънс отправи към него, макар и с други думи той някога беше отправил към Валери.

— Хората — каза той, целувайки ръката, която още стоеше на рамото му, — хората ще…

— О, вие мъжете! Хората, хората! Всичко нежно, всичко честно, всичко благородно, възвишено и свято, трябва да бъде нагодявано и осакатявано, за да се приспособи към правилата и мерките на хората! Хората! Роб ли сте на „хората“? Не мразите ли тяхната празнота, тяхното методическо лицемерие?

— Да, мразя и ме отвращава тази суета на човечеството, която се нарича „хората“, и не желая да бъда неин роб!

Малтрейвърс беше стоплен от възбудата на освободените чувства, отдавна и внимателно прикривани. И макар обикновено тъй спокоен и себевладеещ се, той изля страстно всичките си бурни мисли, които, колкото и да регулираме и прикриваме, дебнат дълбоко в душите на всички ни момента, в който да се излеят — мисли, които преобладават в най-издигнатите натури, и принадлежат на истини, които добродетелта не смее да каже на глас. Никога в очите на Флорънс Лейсълс Малтрейвърс не беше изглеждал тъй величествен: оковите, които свързваха силните криле на неговия дух, бяха разкъсани, и цялата му душа се виждаше и издигаше като нещо, което е избягало от робство, което се издига към небето и чувства, че е свободно.

Тази вечер се появи началото на един нов съюз между тези две личности. Млади и хубави, те се съгласиха да бъдат приятели и нищо повече!

II

Сякаш този съюз между Малтрейвърс и Флорънс беше премахнал всяка резервираност, която по-рано съществуваше. Сега те разговаряха свободно, нещо необикновено за хора от различни полове. В обикновения живот, както повечето хора със силни чувства и силно въображение, Ърнест беше мълчалив. Сега сякаш бе снет от гърба му товар. Най-сетне беше намерил личност, която можеше да го разбира добре, когато беше най-откровен.

Здравето и настроението на Флорънс се възвърнаха като по чудо. Малтрейвърс я наблюдаваше през очите на интелекта си. Той не гледаше на нея като на жена — нейните таланти и изключителни идеи толкова го възхищаваха, че отвличаха вниманието му от красотата й. Той гледаше на нея като на нещо отделно от нейния пол — едно славно създание, въпреки че е жена. Веднъж й каза това, смеейки се, и Флорънс го счете за комплимент. Бедната Флорънс! Нейният пол я лишаваше от съдбата, която й беше отредена!

Кливлънд мълчаливо наблюдаваше тяхната интимност. Слушаше с усмивка мълвата за тяхната близост и за разходките им по терасата и скитанията по моравата и предсказваше онова, което ще излезе от всичко това. Лорд Саксингъм беше сляп. Неговата дъщеря беше пълнолетна, притежаваше княжеското си богатство и отдавна му бе внушила правото си на независимост със своя темперамент. Лордът обаче не можеше напълно да разбере характера на нейната гордост и беше напълно убеден, че тя няма никога да се ожени за по-долен от един дук. Що се отнася до нейните флиртове, то той ги приемаше за естествени и невинни развлечения. Освен това прекарваше малко време в Темпъл Гроув. Той отиваше всяка сутрин в Лондон след закуската в своята стая, връщаше се за обяд, играеше на вист и говореше весели глупости на Флорънс в приемната си докато си пиеше виното. Колкото се отнася до другите гости, не беше тяхна работа и не можеха да направят нищо повече, освен да си говорят помежду си. Така Малтрейвърс и Флорънс не бяха обезпокоявани, въпреки че не бяха незабелязани. Малтрейвърс не беше влюбен и не предполагаше, че госпожица Флорънс е влюбена в него или че има опасност от подобно нещо. Това е грешка, която мъжът често прави, но жената никога. Жената винаги знае, когато е обичана, но тя често си и въобразява че е обичана, когато не е. Флорънс не беше щастлива, защото това е едно спокойно чувство. Тя беше възбудена от неопределена, дива и опияняваща страст.

Тя беше узнала от Малтрейвърс, че е била невярно информирана от Ферърс. Никой друг нямаше власт над сърцето на нейния любим. Беше й безразлично дали той я обича или не, за сега те бяха всичко един за друг. Тя живееше за днешния ден и не искаше да мисли за утрешния.

От времето на тази ужасна болест, която стана причина да се промени толкова начина на живот на Малтрейвърс, той не беше се проявил като автор. Напоследък обаче старият навик се беше появил отново. През това време се бяха натрупали толкова идеи и чувства, че той трябваше да се освободи от тях. За някой хора да пишат не е само желание, а съдба, без която не могат. В сегашната си работа той се съветваше с Флорънс. Неговото доверие я възхити. Това беше един комплимент, който тя високо оцени. И докато ден след ден светлите предначертания добиваха форма, мисълта и въображението намираха „локални жилища“.

През един късен следобед на един септемврийски ден, слънцето бавно напредваше по пътя си на запад, Флорънс беше прекарала целия следобед в стаята си, отплащайки се, както тя се изразяваше, на грубите изисквания на кореспонденцията, по-скоро за сметка на лорд Саксингъм, отколкото за своя сметка. Той изискваше от нея най-голямо внимание към братовчеди и братовчедки, стига да са богати, умни, с добро положение или по какъвто и да е начин важни. Това бе един следобед, когато, освободена от тези задължения, Флорънс излезе на разходка из полето с Кливлънд. Господата и дамите бяха пръснати из близките околности и те двамата бяха сами.

След разговора относно кореспонденцията на Флорънс, те започнаха да говорят за най-хубавия вид литература, тази която свързва интереса на романа с истината на историята, именно за мемоарите и писмата на френските писатели. С тази част от литературата Кливлънд беше много добре запознат.

— Тези приятни и възвишени разговори — каза той, — колко добре са успели да вмъкнат Природата в изкуството! Всичко изкуствено изглежда тъй естествено в тях. Даже чувстват с такава точност, която изглежда се движи по-добре от самото сърце. Тези хубави чувства, тези деликатни отношения на мадам Дьо Севине към дъщеря й, колко приятни са те. Но някак си аз не мога да ги считам най-малкото за майчински. Какъв завършек на едно майчинско писмо е този елегантен комплимент: — Songezque de tous le coeurs ou vousregnez, il ny en aucun ou votre empire soit si bien établi que dans lu mien. Аз едва ли мога да предположа, че лорд Саксингъм може да ви пише така, госпожице Флорънс.

— Не, действително — каза Флорънс, усмихвайки се. — Нито бащите, нито майките в Англия обичат комплиментите. Но аз си признавам, че обичам да се запазва някаква галантност дори при най-близките отношения. Защо да не пренасяме въображението във всичките си чувства.

— Едва ли мога да отговоря на този въпрос — каза Кливлънд, — но мисля, че това би разрушило реалността. Аз по-скоро съм привърженик на старата школа. Ако ми се случеше да поискам чехлите си, струва ми се, бих счел за досадно, ако след като ги получа трябва да кажа хубави думи в замяна.

Докато разговаряха така и Флорънс продължаваше да поддържа своята страна на въпроса, те минаха през малка горичка. Тя ги отведе към ръкав от реката, който разкрасяваше полето, и със спокойната си и сенчеста мрачност контрастираше с по-оживените места на околността. Тук ненадейно се срещнаха с Малтрейвърс. Той се движеше край реката, очевидно погълнат от мисли.

— Ха, най-мислещият Джон! — каза Кливлънд. — Какъв ли нов морал замисляш в нашата гора на Ардените?

— О, радвам се, че ви виждам. Бих желал да се съветвам с теб, Кливлънд. Но преди това искам да уверя вас, госпожице Флорънс, че моите скитания не бяха изцяло безплодни: приемете един подарък от мен — една дива роза, която намерих в най-гъстата част на гората. Розата не е опитомена. А сега, Кливлънд, две думи с теб.

Флорънс пожела да се оттегли, но Малтрейвърс каза:

— Извинете, нямам тайни от вас в тази работа, или по-скоро в тези работи, понеже би трябвало да се разискват две такива. На първо място, госпожице Флорънс, онзи беден Цезарини, когото познавате и обичате… Не, не се изчервявайте…

— Изчервих ли се? Тогава това е било поради припомнянето на един стар ваш упрек…

— Но справедлив! Е, добре, няма значение. Той е такъв, от когото винаги съм се интересувал. Болезнеността на темперамента му само увеличава загрижеността ми за бъдещата му съдба. Получих едно писмо от Дьо Монтен, негов зет, който изглежда е сериозно загрижен за Кастручио. Той иска от него да напусне Англия веднага, като единственото средство за оправяне на обърканите му сметки. На Дьо Монтен се е удал случай да му издейства една дипломатическа длъжност, нещо, което друг път може да не се случи, но какво да се прави? Сигурен съм, че той няма да ме послуша — той гледа на мен като на заинтересован съперник за слава.

— Мислиш ли, че притежавам достатъчно хитро красноречие? — попита Кливлънд. — Не, и аз също съм автор. Хайде, мисля, че госпожицата трябва да бъде неприятният посредник.

— Той има дарби и заслуги — каза Малтрейвърс умолително. — Няма нужда от нищо друго, освен от време и упражнения, които да го отвикнат от навиците му. Ще се потрудите ли да го спасите, госпожице Флорънс?

— Защо не? Ще се видя с него, когато отида в града. Но как така, господин Малтрейвърс, проявявате такъв интерес към един…

— Който не ме обича, искате да кажете. Но той ще ме обича някой ден. Освен това му дължа голяма признателност. С неговите по-слаби качества мнозина биха го нападнали и нека прибавя също, че семейството му изисква доста от мен.

— Вие вярвате в чистотата на сърцето му и в непокътнатостта на честта му? — попита Кливлънд.

— Действително, вярвам. Тези са неизменните качества на поета.

Малтрейвърс говореше разгорещено. И влиянието му върху Флорънс се отразяваше фатално върху нейната оценка за Кастручио, която първоначално беше висока, но напоследък се беше доста разклатила. Тя се беше видяла с него три или четири пъти в промеждутъка от време от получаването на извинителното му писмо и той й изглеждаше по-скоро мрачен, отколкото провален. Но в нея имаше чувство за наранена суета.

— А сега — продължи Малтрейвърс, — относно втората точка на разговора ни. Но тя е политическа — дали няма да дотегне на госпожица Флорънс?

— О, не, към политиката никога не съм равнодушна. Тя винаги ме изпълва с въодушевление или презрение в зависимост от тези, които действат с нея. Моля, продължавайте.

— Ще ме извините обаче — каза в този момент Кливлънд, — тъй като виждам гостите ми да идват насам по моравата, трябва да отида при тях. Ще оставя засега въпроса. Ърнест може да се допита до мен всеки път, когато пожелае.

Кливлънд се отдалечи. Интимността между Малтрейвърс и Флоранс беше от такова естество, че не можеше да има никакво съмнение относно тяхната близост.

— Госпожице Флоранс — каза Ърнест, — почти се радвам за отсъствието на Кливланд. Получих едно писмо от господин… Този държавник не може да разбере и оцени никой друг, освен тези които са запознати с рицарската красота на характера му. Той ме покани да заема един от новите административни постове, които ще създаде. Предложеното ми място е над моите заслуги и нито ми подхожда за това, което съм направил досега, въпреки че, може би, подхожда на това, което ще успея да направя. Прибавям това — каза Ърнест с горда усмивка, — защото знаете, че съм буен и самонадеян.

— Вие приемате предложението?

— Не, не трябва ли да го отхвърля? Нашата политика е еднаква само в определени моменти. Крайните ни цели са съвършено различни. Да служа с господин… означава да направя неравен компромис: да изоставя девет мнения, за да издигна едно. Това не е ли капитулиране в големия храм на съвестта? Никой няма да ме нарича противоречив, защото в обществения живот да се съгласиш с други по един партиен въпрос е всичко, което се изисква. За хилядите въпроси, неузрели още и лежащи в мрака, прикрити в неизвестното бъдеще, не се пита и не се предсказва. Но аз признавам, че ще считам себе си за повече от противоречив. Такива са възгледите ми. Стигнах до тях с мъка, тъй като първоначално сърцето ми туптеше с една егоистична амбиция.

— Имате право, имате право — възкликна Флорънс с пламнали страни, — как мога да се съмнявам във вас? Разбирам жертвата, която правите, защото е гордост да се издигнете над думите на неприятелите в този бурен път към честта, който строгите очи на света виждат, а студеното му сърце го измерва. Но по-гордо е да чувствате, че не сте направили нито една стъпка към целта, която споменът не ще одобри и времето ще оттегли назад. Не, приятелю, чакайте с надежда да дойде времето, когато съвестта и амбицията ще вървят ръка за ръка. Когато големите цели на една светла и широка политика ще лежат пред вас като карта и вие ще може да обмислите всяка стъпка от пътя без да има опасност да се изгубите. Пред вас сега е тронът на литературата, който може да имате, ако притежавате, както вярвам, умствените способности да го достигнете. Тази амбиция може да бъде напусната само ако една по-бурна кариера може да достигне тези обществени цели, към които както книжнината, така и политиката трябва да се стремят. Но тези цели не трябва да се отстъпват за награди или облаги.

Докато Флорънс изказваше тези благородни и възвишени чувства, тя видя в очите на Ърнест една радост, с каквато те никога не бяха я гледали по-рано.

— О, — каза той, когато с внезапен импулс повдигна ръката й към устните си, — благословен да бъде мига, в който вие ми дадохте приятелството си! Това са мислите, които копнеех да чуя, когато се изкушавах да вярвам, че патриотизмът е заблуждение, а добродетелта — само едно име.

Флорънс изслуша това. Тя изглеждаше променена. Приличаше на изцяло привързана и възхитена жена.

Случайно изпусна цветето от ръката си, което Малтрейвърс й беше дал. С неволна радост, задето й се удаде случай да прикрие изражението на лицето си, тя се наведе да го вземе от земята. Правейки това, едно писмо падна от гърдите й и Малтрейвърс, докато се навеждаше, за да предвари движението й, видя че то е адресирано до него с почерка на неизвестната му кореспондентка. Той сграбчи писмото и загледа с поласкано и объркано учудване, първо към него, после към ненадейно разкрития изпращач, Флорънс пребледня и покривайки лицето си с ръце, потъна в сълзи.

— О, колко глупав съм бил! — извика Ърнест. — Да не разбера, да не почувствам, че няма две Флорънс в света! Но ако тази мисъл бе преминала през мен, аз не бих посмял да й дам подслон!

— Отивайте, отивайте — изхълца Флорънс. — Оставете ме, моля ви, оставете ме!

— Не, докато не ми кажете да остана — каза Ърнест с чувство, малко по-дълбоко от нейното, докато се спускаше на коляното си до краката й.

Трябва ли да продължаваме? Когато двамата напуснаха това място, се направиха нежни признания, размениха се тържествени обещания. И Ърнест Малтрейвърс стана избраника на Флорънс Лейсълс.

III

Когато Малтрейвърс отново се намери в самотния си апартамент, той се почувства особено, сякаш сънуваше. Беше се подчинил на един импулс, може би неустоим, но такъв, от който неговото сърце не беше задоволено. Един глас му шепнеше: „Ти си излъгал и нея и себе си. Ти не я обичаш!“ Напразно си припомняше красотата и гения й, особената страст към него. Гласът продължаваше да говори: „Ти не я обичаш. Сбогувай се завинаги с хубавите си сънища за един живот, по-благословен от този на простосмъртните. От бурните морета на бъдещето завинаги са заличени за теб, Калипсо и Златните острови. Ти не можеш вече да рисуваш върху смътното платно на своите желания, формите на тази, с която би могъл да живееш завинаги. Ти не си бил верен към собствения си идеал. Ти си отдал себе си завинаги и завинаги на друга. Отказал си се от надеждата и трябва да живееш като в затвор с едно същество, с което нямаш хармонията на любовта.“

„Няма значение — каза си Малтрейвърс, почти уплашен и сепвайки се от тези мисли, — аз съм сгоден за девойка, която ме обича, глупаво и безчестно е да се разкайвам и да роптая. Преминал съм през най-хубавите години на младостта, без да мога да намеря жената, с която пещерата би била по-сладка от трона. Защо да живея до гроб като суетен и мечтателен Нимфолет? В този живот бих ли могъл да направя по-благороден избор?“

Докато Малтрейвърс размишляваше така, госпожица Флорънс влезе в кабинета на баща си и там остана да го чака да се завърне от Лондон. Тя знаеше неговите светски възгледи, знаеше също гордостта на избраника си и чувстваше, че само тя можеше да посредничи между двамата.

Лорд Саксингъм най-после се завърна, зает и важен, в хубаво разположение на духа, както обикновено.

— Добре, Флорънс, добре! — радвам се, че те виждам така весела, никога не съм те виждал такава. Ние винаги сме имали хубав ред в семейството си. Но аз изглежда съм закъснял. Първият звънец е ударил. Забавил съм се доста при обличането си, а ти, както виждам, още не си облечена.

— Драги ми татко, искам да говоря с теб по една много важна работа.

— Така ли?… Как… веднага?

— Да.

— Добре, какво има? Относно имотите ти в Слинсгби, предполагам.

— Не, скъпи татко, моля те, седни и ме изслушай с търпение.

Лорд Саксингъм започна да се безпокои и погледна дъщеря си право в лицето загрижено и с любопитство.

— Ти си бил винаги много снизходителен към мен — започна Флорънс с лека усмивка. — Аз винаги съм имала това, което искам, дори много повече, отколкото други млади дами. Вярвай ми, татко, аз съм ти много признателна не само за твоята обич, но и за твоето уважение към мен. Бях едно странно и диво момиче, но сега съм решила да се променя и като първа стъпка към това, искам твоето съгласие да имам един ръководител…

— Един какъв? — извика лорд Саксингъм.

— С други думи, възнамерявам да се омъжа…

— Дукът… бил ли е днес тук?

— Не зная за това. Но не е никакъв дук този, на когото съм обещала ръката си. Той е по-благороден и по-достоен. Господин Малтрейвърс.

— Господин Малтрейвърс? Господин Дяволът? Момичето е полудяло! Не ми говори, дете, няма да се съглася на подобни глупости. Един селски джентълмен, много почтен, много умен и всичко това, но… безполезно е да се говори. Аз съм решил за теб. С твоето богатство също!

— Драги ми татко, аз няма да се омъжа без твоето съгласие, въпреки че състоянието ми е приписано на мен и съм пълнолетна.

— Ето едно добро дете. Сега нека да се облека, ще закъснеем.

— Не, не още — каза Флорънс, прехвърляйки нежно ръката си около шията на баща си. — Ще се омъжа за Малтрейвърс, но това ще стане с пълното ти одобрение. Само размисли, ако се омъжа за дука… той ще очаква да вземе всичкото ми богатство, такова, каквото е. Десет хиляди годишно са на мое разположение и ако се оженя за господин Малтрейвърс, ти ще разполагаш с тях. Аз винаги съм мислила за това — една малка отплата за твоята доброта, за твоите снизхождения, но това ще покаже, че твоята Флорънс не е непризнателна.

— Не искам да слушам!

— Почакай, ти не си много богат, и ако се оттеглиш от длъжност, ще получаваш малка пенсия. Често съм чувала от теб да казваш, че твоята заплата не е достатъчна, за да нямаш затруднения. На кого ще даде една дъщеря от излишните си пари, ако не на своя родител? От кого ще получи един родител, ако не от своето дете, което никога не ще може да се отплати за любовта му. Да, това е нищо, но ти… ти, който не си отказвал да удовлетвориш и най-малката ми прищявка, не разваляй всичките ми надежди за щастие, които твоята Флорънс би могла да си науми.

Флорънс заплака. Лорд Саксингъм също беше много развълнуван и неговите очи се просълзиха. Може би ще бъде преувеличено, ако кажем, че паричната част на това, което се предложи, го спечели на нейна страна, главно начинът, по който се заговори за нея, смекчи сърцето му. Той навярно си помисли, че е по-добре да има една щастлива и признателна дъщеря като съпруга на селски джентълмен, отколкото една мрачна и непризнателна дукеса.

Няма значение, но преди лорд Саксингъм да започне да приготвя тоалета си, обеща да не прави никакви пречки на женитбата. Всичко, което искаше в замяна, беше да изминат поне три месеца преди да стане женитбата, а това щяха да изискват и адвокатите. След това съгласие Флорънс се оттегли, блестяща и красива като цветята. Никога не беше мислила по-малко за красотата си и никога не беше изглеждала по-очарователна от тази щастлива вечер. Но Малтрейвърс беше блед и замислен. Напразно Флорънс търсеше да срещне погледа му по време на вечерята, която й се стори непоносимо дълга. След това те се срещнаха и разговаряха доста дълго. Красотата на Флорънс започна най-после да дава ефект върху сърцето на Ърнест.

Би било забавно да се чуе краткия разговор между лорд Саксингъм и Малтрейвърс, когато последният посети една вечер лорда в стаята му. За голямо учудване на лорд Саксингъм, Малтрейвърс не каза нито една дума за покорните претенции върху ръката на госпожица Флорънс. Студено, сухо и почти надменно той направи формално предложение. („Като че ли той ми правеше най-високата чест с вземането на собствената ми дъщеря, красавицата на Лондон, с петдесет хиляди годишно“ — така по-късно лорд Саксингъм каза на Ферърс). Но това беше Малтрейвърс! Лордът беше объркан и разтревожен. Той се ужаси от изражението на лицето и вида на бъдещия си зет. Лордът дори не спомена нищо за споразумението относно времето, което беше направил с дъщеря си. Той помисли, че е по-добре да остави на Флорънс да уреди този въпрос. Те се ръкуваха студено и се разделиха. Малтрейвърс отиде след това при Кливлънд и съобщи всичко на възхитения стар човек, чийто поздравления бяха тъй пламенни, че Малтрейвърс си помисли, че би било грях да не се счита за най-щастливия човек в света. Вечерта той написа отказа си за предложеното му назначение.

На следващия ден лорд Саксингъм отиде, както обикновено в канцеларията си на „Даунинг стрийт“ и на Флорънс и Ърнест се удаде случай да се скитат из полето сами.

Там се изказаха тези признания сладки както да се говорят, така и да се слушат. Тогава Флорънс говори за ранните си години, за своя самостоятелно формиран ум, за сънищата и мечтите си. Умът й работеше в комбинация с чувствата — освободен от действията и без присъствието на светски допир — и така спомагаше за извеждане на Поезията, дъщерята на страстта и мисълта. От тук, преди реалните грижи за съществуването да ги наобиколят, младите, които са по-способни, са почти винаги поети. И Флорънс беше поетеса. В подобни умове първата книга въплъщава техните най-скъпи и възлюбени чувства и идеи и създава почтителен и дълбок ентусиазъм. Самотната, горда и меланхолична душа на Малтрейвърс, която проличаваше във всичко негово, стана за Флорънс като откривач на тайните на собствената й натура. В нея се появи един интензивен и мистериозен интерес към човека, ума на когото упражни такава доминираща власт над нейния. Тя се запозна с неговите стремежи, с неговата кариера. Стори й се, че вижда симетрия и хармония между действителното съществувание и дишащия гений. Въобрази си, че разбира това, което изглеждаше черно и тъмно за другите. Този, когото беше усещала само насън, стана за нея един никога неотсъстващ приятел. Неговата амбиция, неговата репутация, бяха за нея като собствено притежание. Така, най-после, в лудостта на младежката си романтичност, тя започна да му пише. И без да се опасява от някакво откриване и да очаква някакъв резултат, веднъж навикът възприет, той се превърна за нея в странен лукс. Най-после тя го опозна и той не разруши илюзиите й. Суетата й стана помощница на въображението. Най-после двамата се срещнаха в къщата на Кливлънд. Разговорите им ставаха все по-невъздържани. Приятелството им се установи и тя откри, че съзнателно е плела щастието си като се е отдала на своите блянове. Въпреки това, дори тогава тя вярваше, че Малтрейвърс я обича, въпреки своето мълчание по темата за любовта. Маниерите му, думите му, говореха за неговия интерес към нея. Гласът му винаги биваше нежен, когато се обръщаше към жени, понеже в него имаше много от старата рицарска почит и нежност към женския пол. Както става обикновено, беше естествено тя да счете, че това се отнася лично до нея — тя, която преминаваше през света, за да омайва и побеждава. Вероятно голямото й богатство и общественото й положение допринасяха за известно възпиране на деликатната гордост на Малтрейвърс — тя мислеше така, вярваше в това, въпреки че чувстваше опасността си, и собствената й гордост най-после беше поставена в тревога. В такъв един момент тя влезе пак в ролята на неизвестната кореспондентка и писа на Малтрейвърс писмо, адресирано до дома му. Имаше намерение да отиде в Лондон, за да го пусне, знаейки, че оттам той ще го получи по-бързо. В писмото тя говореше за неговото посещение у Кливлънд, за неговото отношение към нея. Тя го окуражаваше — ако я обича, да го признае, а ако не — да избяга. Писмото беше написано изкусно и красноречиво. В нея имаше желание да ускори собствената си съдба и тогава, с писмото до гърдите си, се беше срещнала с Малтрейвърс. Читателят вече знае останалото. Нещо от всичко това изчервяващата се и щастлива Флорънс сега откри. И когато завърши с изказването на своя нежен женски страх, че е била твърде смела, чудно ли е, че Малтрейвърс, притискайки я до гърдите си, почувства благодарността и възхитената суета, които изглеждаха дори на него като любов.

Сега двамата бяха край брега на реката. Слънцето бавно залязваше както миналата вечер. Това бе приблизително същия час на един от най-приятните есенни дни. Наблизо нямаше никой. Хълмът закриваше къщата от поглед. Ромоненето на живата природа, с песните на птичките, със звънкащите звънци на овцете, с вятъра, въздишащ през дърветата и нежното повдигане на блестящите вълни, които миеха дъхавите тръстики и водни лилии при краката им, беше по-приятно от тишината. Те и двамата мълчаха известно време. После Флорънс наруши мълчанието, но с глас, по-нисък от обикновено:

— Да — каза тя, обръщайки се към него, — тези часове са по-щастливи, отколкото онези, прекарани в пълния с хора свят, където вашата съдба ще ни извика. За мен амбицията изглежда завинаги достигна своя край. Видяла съм всичко. Не съм вече обладана от желанието да постигна нещо смътно една засенчена империя, която ние наричаме слава и власт. Единствената мисъл, която смущава спокойствието на душата ми, е страхът да не изгубя частица от богатото притежание, което съм спечелила.

— Нека вашите страхове винаги да бъдат напразни.

— Вие действително ме обичате! Повтарям на себе си винаги тази единствена фраза. Ако ви изгубя — това ще бъде моята смърт. Отчайвам се дали някога ще бъда обичана заради моето състояние: богатството ми изглежда като една фатална зестра. Подозирах алчност във всяко направено ми признание и виждах долния инстинкт да дебне в дъното на всяко сърце, което се предлагаше пред моя храм. Но вие, Ърнест, чувствам, че никога не бихте могли да мерите злото със същата мярка. И вие — ако ме обичате — ме обичате заради самата мен.

— И ще ви обичам повече всеки изминат час.

— Не зная дали ще е така — ужасявам се при мисълта, че може да ме заобичате по-малко, след като ме опознаете повече. Боя се, че ще ви се сторя претенциозна. Вече съм ревнива. Ревнувам ви дори от госпожа Т., когато ви видях с нея тази сутрин. Ще искам всеки ваш поглед да е мой, да монополизирам всяка ваша дума.

Тази изповед не се хареса на Малтрейвърс както би му се харесала, ако той би бил по-дълбоко влюбен. Ревността у една жена с такава буйна и заповедническа натура е действително една страст, от която може да се боим.

— Не говорете така, драга Флорънс — каза той с много сериозна усмивка, — защото любовта трябва да има безусловното доверие като свое задължение и естество. Ревността е съмнение, а съмнението е смъртта на любовта.

Сянка премина през твърде изразителното лице на Флорънс и тя въздъхна дълбоко.

Повдигайки очи, Малтрейвърс видя фигурата на Лъмли Ферърс да се приближава към тях от противоположната страна на терасата. В същия момент по небето се промъкна черен облак. Водата сякаш се помрачи и излезе вятър. Хладина и странно предчувствие за зло премина през сърцето на Ърнест, а, както много хора, отдадени на въображението, той несъзнателно беше суеверен.

— Ние не сме вече сами — каза той и стана. — Вашият братовчед без съмнение е научил за годежа ни и идва да поздрави вашия избраник.

— Кажете ми — продължи той замислено, когато тръгнаха да пресрещнат Ферърс, — държите ли много страната на Лъмли? Какво мислите за неговия характер? Той ми създава затруднение. Понякога мисля, че се е променил откакто се разделихме в Италия. Понякога пък мисля, че не се е променил, а че е узрял.

— Лъмли го познавам от дете — отговори Флорънс — и в него виждам много, от което да се възхищавам и обичам. Възхищавам се от неговата смелост и откровеност, от презрението му към светските дребнавости и лъжи. Обичам неговата доброта, неговата веселост и си представям сърцето му по-добро, отколкото може да изглежда за повърхностния наблюдател.

— Въпреки това той ми изглежда егоистичен и безпринципен.

— Това е вследствие презирането на пороците и глупостите на хората. Свикнал е да се съветва със собствената си решителна воля, и вярвайки, че всичко, което е направено в света, е измама, е приспособил амбициите си към обичаите. Въпреки че няма това, което се нарича гений, той ще достигне известност и власт, до каквато малцина гении достигат.

— Защото геният е по естество честен — каца Малтрейвърс.

— Обаче вие ме учите да гледам към него по-снизходително. Съмнявам се в действителната откровеност на хората, които познавам като лицемери в обществения живот, но може би съдя с едно и също много строго мерило.

— Трети лица — каза Ферърс, когато се присъедини към тях — са обикновено добре дошли на полето. И аз се лаская от мисълта, че съм точно това, което липсва, за да се завърши очарованието на този красив пейзаж.

— Ти си винаги скромен, драги братовчеде.

— Зная, че това е моята слаба страна, но ще направя подобрение с течение на годините и с развитието на ума. Скъпи Малтрейвърс, как сте? — попита на френски Ферърс и подаде ръката си любезно към тази на Ърнест. — Аз съм потънал в света. Представлявам едно нещо, на което вие, възрастните семейни хора, трябва да се присмивате. Наследник съм на едно ново Брумаджемско перство.

— Какво, да не би господин Темпълтън…?

— Няма вече господин Темпълтън, той изгасна. От пепелта изникна лорд Варгрейв. Действително, замисляме се над една по-звучна титла. Лорд Дьо Курвъл звучи по-благородно, но добрият ми чичо няма нищо нормандско в себе си. Тъй че изоставихме Дьо-то като нещо подигравателно. Варгрейв е звучно и подходящо. Тъй че чичо ми е барон Варгрейв, от Варгрейв.

— Поздравявам те.

— Благодаря. Въпреки това лейди Варгрейв може да разруши всичките ми надежди. Но ако не се рискува, нищо не се получава. За чичо ми ще се съобщи във вестниците днес. Бедният, той ще остане възхитен. И тъй като е сигурно, че той дължи много за това на мен, ще бъде, предполагам, много признателен, или ще ме намрази завинаги, зависи. Едно направено благодеяние се намира съвършено неустановено някъде точно между пръста на гордостта и показалеца на обичта. Глави благодарни, а след тях опашки, които мразят. Ето, това е според обичая на старите писатели.

— Значи онова красиво дете е госпожица Темпълтън, или по-скоро лейди Варгрейв, дъщеря от една предишна женитба? — каза Малтрейвърс разсеяно.

— Да, удивително е колко много я обича той. Хубаво малко създание, много хитро при това. Между другото, Малтрейвърс, ние имахме една неочаквано бурна вечер в края на сесията. Голямо разцепление — министрите бяха много притеснени. Аз държах една доста хубава реч в тяхна полза. Предполагам обаче, че ще има известна промяна. Може би за следващата сесия ще мога да те поздравя.

Ферърс погледна строго Малтрейвърс докато говореше. Но Ърнест отговори хладно и бегло. След малко към тях се присъедини група от гостите, която се скиташе по поляната в очакване на първия звънец за вечеря. Кливлънд се съветваше за подходящо място на един нов водоскок. Той извика Малтрейвърс да си даде мнението дали трябва да бъде направен в центъра на един цветен кръг или под спускащата се сянка на голяма върба. Докато това интересно разискване продължаваше, Ферърс се оттегли настрана с братовчедката си, и стискайки ръката й сърдечно, каза с мек и нежен глас:

— Драга моя Флорънс, позволи ми в такова едно време да бъда интимен. Научих от лорд Саксингъм, с когото се срещнах в Лондон, че си сгодена за Малтрейвърс. Колкото и да бях зает, не можех да не дойда да изкажа моите най-добри и най-усърдни благопожелания за вашето щастие. Може да изглеждам небрежен и да ме считат за егоист, но сърцето ми е топло към тези, които действително ме интересуват.

Никога един брат не бе изказвал за благоденствието на една възлюбена сестра по-грижливи и по-предани молитви от тези, които Лъмли Ферърс изля пред Флорънс Лейсълс.

Флорънс се сепна — тонът и маниерите му бяха тъй различни от тези, които той обикновено имаше. Тя горещо отвърна на стискането на неговата ръка и му благодари лаконично, но прочувствено.

— Никой не е достатъчно достоен и добър за теб, Флорънс — продължи Ферърс, — никой. Но аз се възхищавам от твоя незаинтересован и великодушен избор. Малтрейвърс и аз напоследък не сме приятели. Но аз го уважавам както всички трябва да го уважават. Той има благороден характер и велики амбиции. Той ще ти дължи вечна благодарност за дълбоката и пламенна любов, с която ти не може да не го въодушевяваш. В аристократичните среди твоята ръка му осигурява най-блестящите богатства, най-гордата кариера. Той, Аристократът, с големия действителен талант ще бъде оценен реално. Неговите заслуги няма да преминават незабелязано, а ще изскочат на най-високите постове. И, тъй като той е по-скоро горделив, отколкото амбициозен, как трябва да благослови тази, която го издига изведнъж на такова положение!

— О, той не мисли за тези светски преимущества! Той е твърде чист и съвършен! — каза Флорънс с голямо усърдие. — Той не е алчен, няма нищо спекулативно в него!

— Тук действително постъпваш справедливо към него, няма частица подлост в ума му, аз не съм казал, че има. Самото величие на неговите стремежи, неговата възмущаваща се и презираща гордост, го издигат над мисълта за твоето богатство и положение, освен като средство за дадена цел.

— Ти пак грешиш — каза Флорънс, леко усмихвайки се, но пребледнявайки.

— Не — продължи Ферърс, като че ли не я чуваше, а следваше своите мисли. — Аз винаги съм предсказвал, че Малтрейвърс ще има забележителна женитба. Той не би ги позволил да обича бедна жена или от по-долен род. Той е едно велико създание и ти си решила умно. Нека Бог да ви благослови!

С тези думи Ферърс се оттегли. Когато слезе на вечеря, челото на Флорънс беше мрачно и тъжно. Ферърс прекара три дни в къщата. Той беше особено сърдечен към Малтрейвърс и говореше малко с Флорънс. Но това „малко“ никога не пропускаше да остави в ума й една завистлива и загрижена раздразнителност, на която тя се отдаваше с болезнена леснота.

За да разберем напълно Флорънс Лейсълс, трябва да се помни, че въпреки всичките й ослепителни качества, тя не бе това, което се нарича обична личност. Дори и като дете тя притежаваше известна грубост в отношението си към околните и поради това не можеше да спечели изцяло сърцата им. Лишена от майчини грижи, имайки малки или никакви контакти с деца на нейната възраст, израснала с гувернантка или някоя роднина, тя не беше възприела нежните маниери, които взаимните семейни отношения обикновено създават. С едно гордо съзнание за нейните сили, род и положение, преимущества винаги шумно произнасяни край нея, тя израсна самотна, необщителна, със заповеднически характер. Баща й беше по-скоро горд с нея, отколкото привързан; слугите не я обичаха. Тя искаше твърде малко да знае за другите и твърде малко — да бъде обичана от по-долните — беше извънредно умна и сериозна, за да й доставя удоволствие разговорът и общуването с млади дами на нейната възраст. Нямаше приятели. Сега, имайки действително силни чувства, тя съзнаваше всичко това, но по-скоро с чувство за отмъщение, отколкото на тъга. Копнееше да бъде любена и обвиняваше съдбата, а не себе си.

Когато с всичката горда, чиста и великодушна откровеност на своята натура тя призна на Ърнест любовта си към него, естествено, очакваше най-пламенното и страстно падане на коляно. Нищо по-малко не би я задоволило. Но навикът и опитът от миналото я правеха вечно подозрителна, че не е обичана. За нея беше отрова да мисли, че Малтрейвърс винаги е считал нейните преимущества в богатство като пречка за неговите претенции и възпиране на страстите му. За нея беше безразлично дали нейният любим е подтикван от най-долна алчност или от най-възвишени стремления, стига само в сърцето си той да беше подтикван само от чувството на любов. И Ферърс, който я познаваше много отблизо, знаеше добре как да направи така, че хвалбите му за Ърнест да възбудят против Ърнест всичката й взискателна ревност и раздразнителни съмнения.

— Странно — каза той една вечер, когато разговаряше с Флорънс, — каква съвършена и успешна победа си извоювала над Ърнест! Ще повярваш ли! Той имаше известни предразсъдъци към теб, когато те видя отначало. Дори каза, че си създадена, за да се възхищават от теб, а не да бъдеш обичана.

— Ха! Така ли каза? Вярно, вярно… Той почти каза веднъж същото нещо на мен.

— Но сега как трябва да те обича! Сигурно е, че в него има всичките белези…

— А кои са белезите, мой мъдри Лъмли? — попита Флорънс с принудена усмивка.

— Как, на първо място, несъмнено би трябвало да се отбележи, той никога не снема поглед от теб — с когото и да разговаря, с каквото и да е зает. Погледът му неспирно се насочва към твоите очи.

Флорънс въздъхна и се огледа. В другия край на стаята нейният любим разговаряше с Кливлънд и очите му въобще не се обръщаха да я потърсят.

Ферърс изглежда не забеляза това практическо противоречие на неговите думи и продължи:

— Между другото, сигурно цялото му положение е променено. Челото му е изгубило спокойната си величественост, а дълбокия му глас — уверения си, спокоен тон. Не е ли станал той смирен, объркан и гневен човек, живеещ само върху твоята усмивка, сърдит, ако погледнеш към друг, натъжен, ако устните ти са по-малко усмихнати, изпълнен с ужас, съмнения и трептящо вълнение — роб на една сянка и вече не господар на себе си? Такава е любовта, която ти разпалваш и такава е любовта, на която Малтрейвърс е способен, понеже съм го виждал да я засвидетелства на друга. Но — прибави бързо Лъмли, и като че ли боящ се да не би да е казал твърде много, — лорд Саксингъм ме търси, за да играем вист. Заминавам утре. Ти кога ще бъдеш в града?

— През седмицата — каза клетата Флорънс механично и Лъмли се оттегли.

В следващия момент Малтрейвърс, който беше по-наблюдателен, отколкото изглеждаше, отиде при нея.

— Драга Флорънс — каза той нежно, — изглеждаш бледна. Боя се, че тази вечер не ти е добре.

— Това е за първи път, когато забелязвате, че съм добре или зле. Но няма значение.

— Драга моя Флорънс. Защо държите този тон? По какъв начин съм ви обидил? Да не би Лъмли да е казал…

— Нищо не е казал, освен хвалби по отношение на вас. О, не се страхувайте, вие сте един от тези, за които всички говорят добре. Но не ме карайте да ви задържам тук! Нека отидем при нашия хазяин — оставили сте го сам.

Флорънс не дочака отговор, нито Малтрейвърс се опита да я задържи. Той изглеждаше обзет от мъка, и когато тя се обърна да види погледа му, надявайки се да забележи в него, че се упреква, тя видя, че си беше отишъл, Флорънс стана напрегната и неспокойна. Не знаеше какво говори и започна да се смее истерично. Тя обаче излъга Кливлънд като го накара да повярва, че е във възможно най-доброто си настроение.

След известно време тя стана и премина през всички стаи. Сърцето й беше с Малтрейвърс, но той не се виждаше никъде. Най-после тя влезе в зимната градина и го забеляза през отворения прозорец да се разхожда бавно, със скръстени ръце, по осветената от луната поляна. В сърцето й се породи кратка борба между гордостта и любовта на жената. Последната победи и тя отиде при него.

— Извинете, Ърнест — каза тя, като подаде ръката си, — аз съм виновната.

Ърнест целуна хубавата й ръка и каза трогателно:

— Флорънс, вие имате власт да ме наранявате. Въздържайте се от упражняването й. Не си въобразявайте, че в разправите между влюбени има някаква сладост…

— Казах ви, че съм много взискателна, Ърнест, и че вие няма да ме обичате тъй много, когато ме опознаете по-добре.

— Но вие излязохте съвсем грешен пророк, Флорънс. Всеки ден, всеки час аз ви обичам все повече. Това е по-добре, отколкото някога съм мислил, че бих могъл. Ще бъда откровен — отначало не ви обичах, но сега вие бързо придобивате власт над мен. Тази власт е по-голяма, отколкото умът ми може да допусне. Но внимавайте, ако моята любов е действително едно притежание, което вие желаете, гледайте да не въоръжите ума ми против вас. Флорънс, аз съм горд човек. Самото ми съзнание за по-приятен контакт, който вие бихте могли да създадете, ме прави по-малко смирено любещ, отколкото други биха могли да бъдат към вас. Аз не бих бил достоен за вас, ако не бях устойчив към себеуважението си.

— Да — каза Флорънс, в сърцето на която тези думи намериха място, — простете ми този път. Аз няма да си простя тъй скоро.

Ърнест я притисна до сърцето си и почувства, че с всичките си грешки тази жена, за която се боеше, че не би могъл да направи тъй щастлива, колкото жертвите й към нея заслужаваха, ставаше много мила. В сърцето си той знаеше, че тя не беше тази, която ще го направи щастлив. Но това не беше неговата мисъл — това беше неговият страх. Нейната любов беше изкоренила всяка мисъл за себе си от тези великодушни гърди. Оставаше му единствената загриженост да може да й се отплати.

Двамата продължаваха да се разхождат по поляната мълчаливи и замислени, Флорънс беше меланхолична, но сякаш благословена.

— Това спокойно небе с хубави звезди — каза Малтрейвърс, — не ни ли проповядва философията на мира? Не ни ли говори то колко много от спокойствието принадлежи на достойнството на човека, на висшата същина на душата? Малките неприятности и създадените от нас грижи не са подходящи за действителната ни натура. Да, мила Флорънс, нека се поучим от това небе каква трябва да бъде земната любов: чиста като светлината и мирна като безсмъртието, за да се издигне над облаците. Нека малките умове въвеждат в най-светите си чувства горчивината и шума на обикновения живот! Нека ние любим като същества, които ще бъдат един ден жители на звездите!

IV

— Виждаш, драги ми Лъмли — каза лорд Саксингъм, когато на следващия ден в колата на лорда двамата роднини бяха на път за Лондон, — виждаш, че в най-добрия случай тази женитба на Флорънс е съвсем лоша.

— Действително, тя има своите лоши страни. Малтрейвърс е наистина джентълмен и гениален човек, но джентълмени има в изобилие, а неговият гений само говори против нас, защото той дори не е от нашата партия.

— Точно така, моят собствен зет да гласува против мен!

— Един практичен, един разумен човек би се променил, но това няма да стане с Малтрейвърс. Всичките имоти, всичкото парламентарно влияние и всичкото богатство, което е на семейството и на партията, отива против семейството и против партията. Ти се прав, драги ми лорде.

— А тя би могла да вземе дука… човек с рента от 100 000 лири годишно! Това е направо смешно. Този Малтрейвърс е… неприятен човек.

— Упорит и горд, много променен през последните години, станал е суетен.

— Знаеш ли, Лъмли, аз бих предпочел само теб за зет.

Лъмли се изненада и каза:

— Сериозно ли говориш, лорде? Аз нямам богатството на Ърнест. Не мога да се уредя така, защото родствената ми линия, поне от майчина страна, е по-малко стара…

— О, колкото се отнася до уреждането, богатството на Флорънс е достатъчно, а що се отнася до семейството, връзките говорят днес повече отколкото нормандския произход. А за останалото, вероятно е ти да бъдеш наследник на стария Темпълтън, да имаш перство, една голяма сума от готови пари е винаги полезна. Ти се издигаш в Камарата, скоро ще заемеш длъжност и, ласкателството настрана, но ти доказа, че си дяволски умен при пазарлъците. О, аз бих предпочел хиляда пъти Флорънс да се бе увлякла по теб!

Лъмли Ферърс наведе главата си и не каза нищо. Той потъна в размишления, а лорд Саксингъм извади официалната си червена папка, задълбочи се в нейното съдържание и забрави всичко относно женитбата на дъщеря си.

Когато колата стигна до Пол Мол, Лъмли съобщи, че желае да слезе при „Пътниците“. Докато лорд Саксингъм гледаше да уреди работите на нацията, не можейки да уреди тези на семейството си, Ферърс питаше за адреса на Кастручио Цезарини. Портиерът не беше в състояние да му го съобщи. Италианецът обикновено се отбивал всеки ден, за да получава писмата си, но никой в клуба не знаеше къде е квартирата му. Ферърс написа бележка и я остави на портиера. В нея настояваше да се срещне с Цезарини колкото се може по-скоро и се запъти към къщата си на Джордж Велики. Отиде право в кабинета си, отключи чекмеджето на писалищната си маса и извади писмото, което Малтрейвърс беше писал на Цезарини, и което Лъмли беше запазил. Прочете го внимателно два пъти и втория път лицето му просия и очите му светнаха. Време е да ви запознаем със съдържанието на това писмо:

„Частно и поверително.

Драги ми Цезарини,

Приемам чистосърдечно уверенията за твоите приятелски чувства към мен. Относно женитбата аз съм склонен, макар неохотно, да се съглася. Що се отнася до госпожица Флорънс, малцина могат повече да заслепяват и да омагьосват като нея. Но дали тя е личността, която ще направи един дом щастлив? Т.е. ще се отдава ли на лошите настроения и на раздразнителността, тъй обикновени за нашата раса? Дали ще се задоволи да почита само едно сърце? Аз нея познавам достатъчно, за да отговоря на тези въпроси, но я познавам достатъчно, за да изпитвам голяма загриженост за вашето щастие, ако то зависи от една натура тъй заповедническа и суетна. Вие ще ми възразите, като ми припомните за нейното богатство, нейното положение. Ще кажете, че това са изворите, от които един амбициозен ум може да извлече щастието. Уви! Страхувам се, че този, който се ожени за госпожица Флорънс, ще трябва действително да ограничи сънищата си за блаженство в тази груба действителност. Но, Цезарини, тези не са думите, които, ако бяхме по-добри приятели, бих отправил към вас. Аз се съмнявам в действителността на тези чувства, които вие й приписвате и предполагате, че се отнасят до вас. Тя очевидно обича да побеждава. Тя си играе със своите жертви. Нейната суета си играе с тази на нашия пол. Тя ще я измами накрая, но вие не трябва да вярвате, че е дошло времето за това. Нека ви предупредя да внимавате, бъдете предпазлив. Това е само във ваша полза. Аз няма да кажа нищо повече.

Ваш:

Ърнест Малтрейвърс“

— Ура! — извика Ферърс, когато постави писмото на масата, и си затърка ръцете от възторг. Не разчитах много, когато измислих това писмо, че случаят ще го направи толкова неоценимо полезно. Много малко е необходимо да се измени и най-глупавият ще се справи с това. Нека го видя още веднъж. Хм, хм. Първата фраза, която ще променя, е тази: — „Аз я познавам достатъчно, за да изпитвам голяма загриженост за вашето щастие, ако то зависи от една натура тъй заповедническа и суетна“ — задрасквам „вашето“ и поставям „моето“. Всичко останало е добре, добре — докато стигнем до „чувства, които вие й приписвате, и предполагате да се отнасят до вас“, — вместо „вас“, пиша „мен“ — останалото е добре. Сега остава датата. Трябва да я сменим със сегашния месец и работата е свършена. Този италианец трябва да дойде по-скоро. Ако мога само да предизвикам един непоправим раздор между нея и Малтрейвърс, мисля, че ще успея да заема мястото му. Нейният гняв, нейната отмъстителност ще я накарат да побърза да вземе първия, който й предложат, за да си отмъсти. А ако аз не успея? Което може и да не стане? Флорънс ще се запази за лейди на някой дук от нашата партия. Ще спечеля много от едно такова свързване, докато аз губя всичко и не печеля нищо от нейното омъжване за Малтрейвърс. Още повече той е от противна партия и започвам да го мразя като отровата. Но никакъв дук няма да я има. Флорънс Ферърс, колко хубаво звучи, макар че би звучало грубо в поезия.

После Лъмли предпазливо притегли към себе си мастилницата, казвайки си:

„Никакво ножче. Ножчетата са неприятна разточителност, но в случая се налага, трябва да изпратя за едно.“

Той позвъни и поръча да купят ножче. Точно когато излезе слугата, се чу почукване и в следващата минута влезе Цезарини.

— А — каза Лъмли, придавайки си меланхоличен вид, — радвам се, че си дошъл. Ще ме извиниш, че ти писах тъй безцеремонно. Моля, седни, как си? Изглеждаш неспокоен, мога ли да ти предложа нещо?

— Вино — каза Цезарини лаконично, — вашият климат е подходящ за вино.

В това време влезе слугата с ножчето и му поръчаха да донесе вино и сандвичи. Лъмли говореше за различни работи докато донесоха виното. След това се учуди, когато видя Цезарини да си налива и да изпива чаша след чаша с очевидно желание. След като се задоволи, Цезарини обърна черните си очи към Ферърс и каза:

— Имаш да ми съобщаваш новини, виждам това в очите ти. Сега съм готов да слушам всичко.

— Добре, тогава слушай ме. Ти си бил прав в подозренията си, ревността винаги вярно открива съперника. Не се съмнявам никак, че Отело е бил прав, и че Дездемона не е била по-добра отколкото той я е мислел. Малтрейвърс е предложил ръката си на братовчедка ми и предложението му е прието.

Лицето на Цезарини напълно пребледня и цялото му тяло се разтрепери като лист. За момент той изглеждаше като парализиран.

— Проклет да е! — каза със стиснати зъби най-после, въздишайки дълбоко.

— И след едно такова писмо до теб! Спомняш ли си го? Ето го. Той те предупреждава да се пазиш от Флорънс, и след това я взима за себе си. Това не е ли предателство?

— Предателство, черно като ад! Аз съм италианец! — извика Цезарини. Всички страсти, характерни за хората от тази нация, бяха изписани върху лицето му. И аз ще бъда отмъстен! С разорено богатство, разрушени надежди и съсипан в сърцето, аз още имам само божествената утеха на отчаяните. Имам отмъщението!

— Ще го викаш на дуел? — попита Лъмли замислено и спокойно. — Служиш ли си с напразен удар? Ако е така, си заслужава да се помисли за това, ако не, това е подигравка. Твоят удар пропуска, неговият отива във въздуха, наместват се секундантите и вие двамата се оттегляте дяволски доволни, че сте се отървали. Дуелите са лъжа.

— Господин Ферърс — каза Цезарини, — това не е работа за шеги.

— Аз не се шегувам и нещо повече, Цезарини — каза Ферърс, енергично и много по-заповеднически, отколкото гнева на италианеца. — Нещо повече, аз така мразя Малтрейвърс, така съм ужилен от неговото студено превъзходство, тъй разсърден от неговия успех, така се гнуся от мисълта за свързването му с Флорънс, че съм готов да отрежа ръката си, за да осуетя тази женитба! Аз не се шегувам, човече! Но аз влагам разум и методика в отмъщението си, по наш английски начин.

Цезарини зяпна говорещия мрачно, стисна ръката си, измърмори нещо и започна да се разхожда бързо насам–натам из стаята.

— Ти би желал да бъдеш отмъстен, така бих желал и аз. Сега какви ще бъдат средствата? — каза Ферърс.

— Ще го промуша в сърцето, аз ще…

— Спри тези трагични излитания. Не, не се мръщи и не подскачай. Седни и бъди разумен, или ме остави и действай сам.

— Господине — каза Цезарини с поглед, който би стреснал някой по-малко решителен от Ферърс, — внимавай как гледаш на скръбта ми.

— Ти си оскърбен, а отказваш помощ, ти си банкрутирал, а беснееш, когато трябва да обмисляш и да кроиш планове за придобиване на богатство. И отмъщението, и амбицията си можеш да постигнеш, но те са награди, които се печелят с една спокойна стъпка и смела ръка.

— Какво искаш да направя? И какво друго, освен неговия живот, би ме задоволило?

— Отнеми живота му, ако можеш, аз нямам нищо против. Иди и го отнеми, но забележи, че ако пропуснеш целта си, или ако той излезе по-силен, ще бъдеш затворен в някоя лудница за следващите една или две години. Мисля, че това не е мястото, в което би желал да прекараш зимата, но както искаш.

— Ти!… Ти!… Но какво си ти? Сбогом, господине.

— Почакай един момент — каза Ферърс, когато видя, че Цезарини се приготви да излезе от стаята. — Почакай на този стол и ме изслушай. За теб би било много по-добре.

Цезарини се поколеба и после, като че ли механично, се заслуша в думите на Ферърс.

— Прочети това писмо, което Малтрейвърс ти беше писал. Свърши ли? Добре. Сега забележи, ако Флорънс види това писмо, тя няма да се ожени за този, който го е писал. Ти трябва да й го покажеш.

— О, мой ангел пазител, виждам всичко! Да, има думи в това писмо, които никоя горда жена не може да прости. Дай ми го пак, ще отида още сега.

— Пфу! Много си бърз. Не си забелязал, че това писмо е писано преди пет месеца. Преди Малтрейвърс да познава добре Флорънс. Той сам й е признал тогава, че не я обича. Толкова повече ще цени победата си сега. Флорънс би се усмихнала на това писмо, и би казала: „А, той мисли за мен сега по друг начин.“

— Искаш да ме подлудиш ли? Какво искаш да кажеш? Не каза ли ей сега, че ако тя види писмото, никога няма да се омъжи за човека, който го е писал?

— Да, да, но писмото трябва да се промени. Ние трябва да изтрием датата и да поставим днешна дата… днешна… Малтрейвърс се завръща днес. Трябва да го направим да изглежда не като отговор на твое писмо, с което искаш неговия съвет и мнение относно твоята женитба с Флорънс, а като отговор на твое писмо, с което го поздравяваш с предстоящата женитба. Със заместването на едно местоимение, вместо друго, на две места, писмото ще изглежда много добре, точно както искаме. Прочети го и виж. Чакай по-добре аз да го прочета.

Ферърс прочете пак писмото, което с малките изменения, които предложи, можеше наистина да приеме характера, който искаше да му придаде.

— Предупреждението накрая за предпазливост може да бъде изтълкувано — каза Ферърс, — като тайна и мълчание относно това лично и поверително писмо. Ясно ли ти е сега всичко? Готов ли си сега да изиграем една роля, която изисква хитрост, деликатност и над всичко самообладание? Качества, които са толкова обикновени за твоите съотечественици.

— Ще направя всичко, не се бой. Това може да е низост, може да е разбойничество, но аз не искам да знам. Малтрейвърс няма да ми съперничи, да господства и да ме заслепява във всичко.

— Къде си на квартира?

— Къде… извън града.

— Премести се при мен за няколко дни. Не мога да ти имам доверие далеч от себе си. Изпрати за багажа си. Имам стая на твое разположение.

Цезарини отначало отказа, но поради ужаса от самотата при едно такова решение за престъпление, се съгласи. Той отиде сам да донесе багажа си и обеща да се върне за вечеря.

„Трябва да призная — каза Лъмли, като седна отново до масата, — че това е най-мръсната работа, която някога съм правил, но заради голямата цел няма да обръщам внимание на средствата. След всичко, това е предразсъдък на джентълменско възпитание.“

За няколко секунди с помощта на ножчето да изличава и перото — да пише, Ферърс завърши работата си, с изключение промяната на датата, което той остави да бъде направено според обстоятелствата.

„Мисля, че съм направил доста сполучливо промяната, въпреки че не съм подправял досега — мислеше си Ферърс. — Но изменението би се забелязало при внимателно изследване. Цезарини ще трябва да й прочете писмото, и ако тя го погледне сама, то ще бъде със смаяни очи и замаян поглед. Преди всичко, той не трябва да й го оставя и трябва да я обвърже като изиска от нея най-голяма тайна. Тя е почтена и ще удържи на думата си. Така, сега тази работа е уредена. Аз имам малко време преди вечеря да отида при чичо си и да пожелая на стария човек добро настроение.“

V

Лорд Варгрейв седеше сам в кабинета си и се занимаваше със счетоводните си книги. Преглеждаше внимателно различните суми, които, вложени в разни спекулации, увеличаваха доходите му. Резултатът изглеждаше задоволителен и богатият човек захвърли перото си с победоносен вид: „Аз ще вложа 120 000 лири в земя — само 120 000 лири. Няма да се изкуша да потопя повече. Ще имам хубава къща — къща подходяща за благородник, и една хубава стара къща от времето на кралица Елизабет — къща с историческа значимост. Трябва да имам гори и езера, един парк преди всичко за сърни. Сърните са нещо много подходящо за джентълмени, много. Местата Дьо Клифълд ще се продават, зная, но искат твърде много за тях, обаче готовите пари изкушават. Аз мога да се пазаря, мен ме бива в това. Щях ли да бъда лорд, барон Варгрейв, ако винаги давах на хората това, което те поискат? Ще удвоя подписките си и за библейското дружество, за човеколюбието, и за построяването на нови черкви. Светът няма да каже, че Ричард Темпълтън не заслужава величието си. Ще го направя… Влез. Кой е? Влез.“

Вратата леко се отвори и се показа нежното лице на жена му.

— Обезпокоих те… извинявай… аз…

— Влез, скъпа, влез… искам да си поговорим… Седни, моля те.

Лейди Варгрейв послушно влезе и седна.

— Виждаш — каза перът, кръстосвайки краката си и поклащайки величественото си тяло на стола. — Виждаш, че честта, която ми е дадена, ще промени много начина на живот на госпожа Темпъл… искам да кажа лейди Варгрейв. Тази вила е много добра, в моята селска къща не липсва нищо за един селски джентълмен, но сега ние трябва да поддържаме положението си. Имотът, който имам, ще отиде заедно с титлата — ще отиде за Лъмли. Аз ще купя нов, на мое разположение, такъв, какъвто ще мога да чувствам, че е напълно мой. Това ще бъде едно чудесно място, лейди Варгрейв.

— Това място е отлично за мен — каза лейди Варгрейв смирено.

— Това място! Глупости! Ти трябва да се стремиш към по-хубавото, лейди Варгрейв. Ти си млада, можеш много по-лесно да добиеш нови навици, отколкото мен. Ти по природа си лейди, имаш добър вкус, не говориш много, не показваш невежеството си, а това е много добре. Ще трябва да бъдеш представена в двореца, лейди Варгрейв. Ще трябва да даваме големи приеми, лейди Варгрейв. Баловете са грешни, такава е и операта, поне аз мисля така, въпреки че една ложа в операта би била правилна прибавка към положението ти, лейди Варгрейв.

— Скъпи господин Темпълтън…

— Лорд Варгрейв, ако обичате.

— Моля, извинявай. Дано живееш дълго, за да се радваш на почестите си, но аз, драги лорде, аз не мога да ги споделя, освен в нашия тих живот, където мога да забравя това, което… което съм била. Ти ме ужасяваш, когато ми говориш за дворци… за…

— Мълчи, лейди Варгрейв! Мълчи! Ние лесно свикваме с тези неща. Приличам ли аз на човек, който е стоял зад тезгях? Постът е ръкавица, която прикрива ръката, която я носи. А детето, милото дете, скъпата Евелин, тя ще бъде възхищението на Лондон.

— Така, така! — каза лейди Варгрейв и сълзи потекоха от очите й.

Лорд Варгрейв омекна. Стана от стола си, взе ръката на съпругата си и я целуна нежно.

— Никоя майка не е жертвала повече за своето дете, отколкото ти за Евелин.

— Искам да вярвам, че съм изпълнила дълга си — каза лейди Варгрейв, като избърса сълзите си.

— Тате, тате! — чу се нетърпелив глас откъм прозореца. — Ела да играеш, тате! Ела да играеш на топка!

Там, до прозореца, стоеше красиво дете, блестящо от здраве и веселие.

— Милото ми, иди на полянката, не се преуморявай. Още не си оздравяла от това ужасно изкълчване. Аз ще дойда при теб веднага. Бъди благословена!

— Не се забавяй много, тате. Никой не играе тъй добре като теб — като се смееше от радост, малката фея избяга.

Лорд Варгрейв се обърна към съпругата си.

— Какво мислиш за моя внук, за Лъмли? — каза той внезапно.

— Изглежда много приятен, откровен и добър.

Челото на лорд Варгрейв стана замислено.

— Аз мисля същото — каза той, след кратка пауза, — и се надявам да одобриш това, което имам намерение да направя. Виждаш, скъпа, Лъмли е израснал с чувството, че е мой наследник. На наследственото положение трябва да се обръща внимание. Но на това мило момиче аз ще оставя най-голямата част от моето богатство. Ако бихме успели обаче да съединим богатството с титлата, това би осигурило титла и за нея, това би удовлетворило всичките ми желания, всичките ми задължения.

— Но — каза лейди Варгрейв с очевидно учудване, — ако те разбирам правилно, неравенство в годините…?

— А какво от това, лейди Варгрейв? Няма ли неравенство в годините между нас? Лъмли е още младеж, тридесет и пет годишен е. Той ще бъде малко над четиридесет, когато те се оженят. Аз бях между петдесет и шестдесет, когато се ожених за теб, лейди Варгрейв, и се лаская от мисълта, че съм могъл да бъда отличен съпруг.

— Действително, да, но все пак…

— Аз не харесвам женитбите между момичета и момчета. Мъжът трябва да бъде по-възрастен от жената. Но ти си тъй романтична, лейди Варгрейв. Освен това Лъмли е тъй весел и се облича хубаво. Той наскоро щеше за малко да се ожени, но се надявам, че това е излязло от главата му. Те трябва да се обичат един друг. Надявам се, че няма да ми противоречиш, лейди Варгрейв, и ако нещо се случи с мен, животът е несигурен…

— О, не говори така, приятелю мой, благодетелю мой!

— Действително — продължи лордът кротко, — благодаря на бога, аз съм много добре. Чувствам се по-млад от всякога, но животът е несигурен и ако ти ме надживееш, няма да пречиш на големия ми план.

— Аз, не, не. Ти имаш право във всичко относно нейната съдба. Но тъй млада и с такова нежно сърце, ако се влюби в някой на нейните години…

— Да се влюби! Пфу! Любовта не идва в главите на момичетата, освен ако не бъде сложена там. Ние ще я подготвим да се влюби в Лъмли. Аз имам и друга причина — нашата тайна, която може да бъде доверена на него — тя не трябва да излиза вън от семейството. Дори в гроба си не бих могъл да почивам, ако едно петно се хвърли върху моята почтеност, върху моето име.

Лорд Варгрейв говори тържествено и разгорещено. След това измърмори на себе си: „Да, това е най-доброто.“ Взе шапката си и напусна стаята. Отиде при дъщеря си на полянката. Този сериозен и важен човек тичаше и играеше с нея! Смееше се по-силно от нея. Когато тя се измори, той я накара да седне до него в една беседка и нежно, галейки разрошената й коса, каза:

— Ти ме изморяваш, дете, аз съм вече много стар, за да продължавам да играя с теб. Лъмли трябва да заеме мястото ми. Ти обичаш ли Лъмли?

— О много, той е винаги толкова весел и е тъй добър. Даде ми такава хубава кукла, с много красиви очи!

— Ти ще бъдеш неговата малка съпруга. Би желала да бъдеш неговата малка съпруга, нали?

— Съпруга? Как… бедната ми майка е съпруга, и тя не е тъй щастлива както съм аз.

— Майка ти не е много добре със здравето, мила — каза лордът малко неспокойно. — Но това е едно хубаво нещо да бъдеш съпруга и да имаш собствена кола, хубава къща, скъпоценности, изобилие от пари и да си бъдеш сам господар. И Лъмли да те обича много.

— О да, аз бих желала всичко това.

— И ще имаш един покровител, детето ми, когато няма да ме има вече!

По-скоро тонът, отколкото думите, вмъкнаха известна студенина в детското сърце. Евелин повдигна очите си, загледа го внимателно и прегръщайки го с ръце, избухна в сълзи.

Лорд Варгрейв изтри собствените си сълзи и я обсипа с целувки.

— Да, ти ще бъдеш съпруга на Лъмли, неговата почитана съпруга, наследница както на моето положение, тъй и на моето богатство.

— Аз ще направя всичко, каквото татко пожелае.

— Ще бъдеш лейди Варгрейв тогава и Лъмли ще бъде твоя съпруг — каза вторият баща внушително. — Размисли върху това, което казах. Сега нека отидем при мама. Но ето, самият Лъмли е тук. Но още не е време да се допитаме до него. Надявам се, че той няма да има успех с тази Флорънс Лейсълс.

VI

През това време сгодените бяха на път за Лондон. Приятната и слънчева красота на деня ги накара да предприемат това пътуване на коне. Някъде е казано, че никога любещите се не изглеждат тъй хубави, както когато са заедно. Нито Флорънс, нито Ърнест някога бяха изглеждали тъй добре както сега. Имаше някаква грация и величие и у двамата. Нещо в техните черти, в гордото навеждане, което им придаваше известна прилика, макар че не можеше да става сравнение между личните им качества. Красотата на Флорънс не допускаше никакво сравнение. И докато преминаваха през голямата външна врата на къщата на Кливлънд, където другите гости се бяха събрали, за да ги поздравят с довиждане, се усещаше едно общо убеждение за предопределеното щастие на сгодените. Едно общо впечатление, че си подхождат много както по ум, така и по характер. Те заемаха в обществото такова положение, че възбуждаха интерес навсякъде. Дори и за по-обикновените хора бяха много популярни.

Кливлънд се обърна със сълзи на очи и промърмори: „Да бъдат благословени!“

Нямаше човек в компанията, който да не се присъедини към благословията му.

Флорънс почувства една отпадналост при напускането на това място, тъй свято и със скъпи спомени.

— Кога ще бъдем пак тъй щастливи? — каза тя, като се обърна да погледне към пейзажа, който, весел от цветята, храстите и светлата английска зеленина, се усмихваше зад тях като градина.

— Ще се постараем да направим старата ми къща и мрачните й сенки, такива, че да ни напомнят за тези хубави гледки, моя мила Флорънс.

— О! Опиши ми вашето място. Ще живеем главно там, нали? Аз съм сигурна, че ще го обичам много повече от Маредън Корт, което е името на този голям куп от сводове и колони по най-изтънчен вкус на Ванбург, и който скоро ще бъде твой.

— Страхувам се, че никога няма да разполагаме с твоята могъща свита в залите и ъглите на Бърли — каза Ърнест, като се усмихна.

След това започна да описва старото си място с една приятна гордост на човек от добър род на селски джентълмен. Флорънс слушаше. И те правеха планове, подобряваха, чертаеха карта на бъдещето. От тази тема преминаха на друга, еднакво интересна за Флорънс. Работата, с която Малтрейвърс беше зает, трябваше да свършат ръцете, на печатарите, Флорънс се забавляваше с догадки относно критиката, която щеше да предизвика. Тя беше сигурна, че всичко, което й беше харесало, не би направило впечатление на тълпата. Никога не би повярвала, че някой ще разбере Малтрейвърс, тъй както тя го разбира. Времето излетя неусетно докато стигнаха до тази част на пътя, където се случи приключението на Ърнест с дъщерята на господин Темпълтън. Малтрейвърс се спря изведнъж, когато си спомни мястото, и се огледа загрижено и въпросително. Но хубавото видение не можеше да се види пак. И каквото впечатление да предизвикваше мястото, то постепенно изчезна, когато навлязоха в предградията на голямата столица. Двама други господа и една млада дама на тридесет и три години (почти бяхме забравили за тях) бяха в компанията, но те имаха тактичността да се движат малко назад през по-голямата част от пътуването, и младата дама, която беше остроумна и кокетка, намираше с какво да забавлява и двамата кавалери.

— Ще дойдеш ли у нас тази вечер? — попита Флорънс смирено.

— Боя се, че няма да мога. Имам няколко неща за уреждане преди да напусна града за Бърли, което трябва да направя идната седмица. Три месеца, моя най-мила Флорънс, едва ли ще бъдат достатъчни, за да се направи Бърли да изглежда добре при поздравяването на новата си господарка. Вече съм повикал най-добрите майстори за платнени работи и украшения, с които да се съветвам как можем да направим Аладинския дворец годен за посрещането на новата принцеса. И на адвокати. Накратко, очаквам да съм съвсем зает. Но утре, в три часа, ще бъда при теб и ще можем да излезем на езда, ако времето е хубаво.

— Сигурно — каза Флорънс, — но ето Цезарини, колко див и променен изглежда той!

Малтрейвърс обърна погледа си в посоката, в която Флорънс показа и видя Цезарини да излиза от една уличка с носач зад себе. Носачът носеше няколко книги и един куфар. Италианецът, който говореше и жестикулираше като че ли не на себе си, не ги забеляза.

„Бедният ми Кастручио — помисли си Малтрейвърс. — Изглежда напуска квартирата си. Досега вероятно е изхарчил последните си пари, които му изпратих. Трябва да го намеря и да допълня припасите му.“

— Не забравяй — каза той на глас, — да се видиш с Цезарини и да настоиш пред него да приеме поканата, за която говорихме.

— Няма да забравя. Ще се видя с него утре преди да се срещнем. Но това е една мъчителна работа, Ърнест.

— Аз я допускам. Уви! Флорънс, ти му дължиш известни обяснения. Той без съмнение някога е мислел, че може да си внушава известни надежди, суетата на които, поради невежеството му за английския свят и чуждестранния му произход, не му е дала възможността да изпитва подозрения.

— Вярвай, не съм му дала правото да има подобни надежди.

— Но ти не си го обезкуражила достатъчно. Да, Флорънс, никога не подценявай болките на съкрушените надежди, на презряната любов.

— Ужасно! — каза Флорънс, почти потреперваща. — Странно, но съвестта ми никога не ме е мъчила така по-рано. За първи път чувствам колко грешно е едно създание…

— Стига, скъпа — прекъсна я Малтрейвърс, — да не мислим повече за миналото. Но ако можем да възстановим един надарен човек, младостта на когото е обещавала много, в една почтена независимост и един здрав ум, нека го направим. На мен Цезарини никога не може да прости. Той ще си мисли, че съм го ограбил в твое лице. Но ние, мъжете, знаем, че жената, която някога сме обичали, дори след като ни отблъсне, винаги има известна власт над нас. И твоето красноречие, което тъй често ме е възхищавало, не може да не направи впечатление на една още по-възбудителна натура.

Малтрейвърс изпрати Флорънс до вратата й, после се прибра в къщи, извика любимия си слуга и му каза адреса на Цезарини в Челси. Поръча му да научи къде се намира сега, ако е напуснал квартирата си, и да остави в сегашното му жилище, или ако не може да го открие — в „Пътниците“ — една прилична сума. Ако читателят се чуди защо Малтрейвърс влезе в ролята на неизвестния благодетел на италианеца, трябва да му отговорим, че той не разбира Малтрейвърс. Цезарини не беше единственият човек на грешките, на когото той съчувстваше и облекчаваше нуждите. Въпреки че името му рядко светеше в блестящите публични подписки и че мразеше да се афишира като меценат и протектор, той чувстваше братството в човечеството и изпитваше известна благодарност към тези, които се стремят да издигнат или просветят себеподобните си. Самият той автор, можеше да оцени големия дълг, който светът дължи на авторите, а се отплаща с клевети приживе и безплодни лаври след смъртта. Самата любов към Красивото държеше сърцето на Ърнест Малтрейвърс милостиво, състрадателно и великодушно.

Ферърс и Цезарини седяха и пиеха вино. И двамата бяха потънали в мълчание, тъй като имаха да разговарят само върху един предмет. В този момент беше донесена бележка до Лъмли от Флорънс.

— Това е за наше щастие — каза Ферърс, когато я прочете. — Госпожица Флорънс иска да се види с теб и прилага бележка, която да адресирам и отпратя до теб. Ето я.

Цезарини взе бележката с треперещи ръце. Тя беше много кратка и изказваше само желанието на Флорънс да се види с него на другия ден в два часа.

— Защо ли е това? — попита той учуден. — Да не би тя да иска да се извини или да се обясни?

— Не, не! Флорънс няма да направи това. Но от някои думи, които тя изпусна в разговор с мен, предполагам, че има някакво предложение за твоето светско преимущество. Ха! Между другото, хрумна ми една мисъл.

Лъмли усърдно позвъни на звънеца и попита:

— Чака ли слугата на госпожица Флорънс за отговор?

— Да, господине.

— Много добре, задръжте го.

— Сега, Цезарини, сигурността става двойна. Ела в другата стая. Ето тук. Седни до масата ми и пиши това, което ще ти продиктувам до Малтрейвърс.

— Аз!

— Да. Остави се в мои ръце и пиши, пиши! Като свършим, ще ти обясня.

Цезарини го послуша и написа следното писмо:

„Драги Малтрейвърс,

Научих за наближаващата ви женитба с госпожица Флорънс Лейсълс. Позволете ми да ви поздравя. Относно мен, аз надвих една суетна и глупава страст и мога да гледам на вашето щастие без въздишка.

Прехвърлих в ума си всичките мои стари предразсъдъци срещу женитбата и вярвам, че нищо друго, освен най-съвършената еднаквост в темперамент, цели и ум, могат да направят тя да бъде поносима. Колко рядко се среща такава еднаквост! В случаите с вас тя може да съществува. Обичта на това красиво момиче е без съмнение пламенна. И тя е ваша.

Напишете ми два реда и ми ги изпратете по приносящия, за да ме уверите, че вярвате в моята искреност.

Ваш:

С. Цезарини“

— Препиши това писмо. Необходимо ми е копието му, бързо — продължи Ферърс. — Сега залепи и адресирай едното, иди в коридора, предай го на слугата на Флорънс и му кажи да го занесе в Саймър Плейс. Полученият отговор дай на мен. До това време ще приготвиш бележка за госпожица Флорънс. Кажи: „Аз ще говоря за това на госпожицата“. И дай на човека половин лира. Хайде, отивай.

— Не разбирам нито дума от всичко това — каза Цезарини, когато се завърна. — Ще ми обясниш ли?

— Разбира се, преписът от бележката, която изпрати на Малтрейвърс, ще покажа на Флорънс довечера като доказателство за твоите отрезвени и великодушни чувства. Забележи, че е така написано, че писмото на твоя съперник да изглежда като отговор на него. Утре, едно споменаване за тази твоя бележка, ще улесни много нашия план. И ако следваш моите наставления, не трябва да изглеждаш така, сякаш имаш желание да изобличиш Малтрейвърс, както по-рано възнамерявахме. По-скоро с един великодушен импулс и неудържимо желание трябва все едно да я избавиш от един недостоен съпруг и от една нещастна съдба. Щастието е размесило картите в наша полза. Малтрейвърс също е в дома си. Аз се отбих до неговата къща при завръщането си от тази на чичо ми и научих, че той няма да излиза през цялата вечер.

Отговорът от Малтрейвърс не се забави. Той беше кратък и бърз, но изпълнен с всичката мъжествена благодарност на неговия характер. Изразяваше адмирация и възхищение от тона на писмото на Цезарини. Вземаше назад всичките предишни обидни изявления по адрес на Флорънс и в него се признаваше строгостта и грешките на първите му впечатления. Той си служеше с всички възможни деликатни аргументи, с които би могъл да успокои и примири Цезарини. Накрая завършваше с чувство на приятелство и желание за услуги. Те бяха тъй сърдечни, тъй искрени, тъй свободни от афектация за покровителстване, че дори самият полулуд Цезарини остана почти смекчен. Лъмли забеляза промяната в изражението на лицето му. Той сграбчи писмото от ръката му, прочете го, хвърли го в огъня и като потупа обичливо италианеца по рамото, каза:

— Ние трябва да се пазим от случайности. Сега може да нямаш никакво угризение на съвестта, защото никога не съм чел по-йезуитско обиждане и лицемерие. Къде е бележката ти до Флорънс? Поздравявам те, ще бъдеш при нея в два часа. Ето, репетицията свърши, сцената напредна и аз ще започна играта за теб с един пролог.

VII

На следващия ден, в определеното време, Цезарини се отправи за решаващия си разговор с Флорънс. Нейното лице, както на повечето хора, темперамента на които не е под техен контрол, беше необикновено зачервено. Лъмли беше измислил думи и намеквания, които биха изтласкали съня от нейната възглавница, и почивката от ума й.

Тя стана от мястото си с нервно вълнение, когато Цезарини влезе и отдаде важните си поздравления. След едно кратко и мъчително мълчание тя се посъвзе и с един деликатен и ловък женски такт настоя пред италианеца за приличието да приеме предложението за почтена независимост, което му направи.

— Вие имате способности — каза тя в заключение и с лека усмивка, — имате и приятели, и сте млад. Възползвайте се от тези дарове на природата и щастието и започнете една кариера, каквато и Данте не би считал за несъвместима с поезията.

— Нищо не мога да имам против една кариера — каза Цезарини с усилие, — ако тя ми помогне да се махна от тази страна, която повече няма никакви очарования за мен. Благодаря за вашата любезност, ще ви послушам. Нека бъдете вие щастлива… обаче… не… да, бъдете щастлива! Дори той, рано или късно, трябва да ви гледа с моите очи…

— Зная — каза Флорънс колебливо, — че вие сте надвили разумно и великодушно една илюзия. Господин Ферърс ми позволи да видя писмото, което сте писали до сър… господин Малтрейвърс. Това е достойно от ваша страна и ме трогна много. Но вярвам, че ще надживеете предразсъдъците би против…

— Почакайте — прекъсна я Цезарини, — съобщи ли ви Ферърс отговорът на това писмо?

— Защо?

— О, няма значение. Бог да ви благослови. Довиждане.

— Не, умолявам ви, не си отивайте още. Какво има в това писмо, което би ми причинило болка, ако го видя? Лъмли загатна отдалеч, но не искаше да говори нищо конкретно. Бъдете по-откровен с мен.

— Не мога. Това би било предателство към Малтрейвърс и жестокост към вас. Все пак, не би ли било жестоко…

— Не, не би било жестоко. Би било чистосърдечно и милостиво. Покажете ми писмото — вие го носите у вас.

— Не бихте могли да го понесете. Ще ме намразите заради болките, които ще ви причини.

— Човече, говорите невярно против Малтрейвърс. Сега разбирам. Вие искате смътно да наклеветите този, когото не можете открито да обвините. Идете си… Сгреших, като ви изслушах, идете си!

— Госпожице Флорънс, внимавайте, принуждавате ме да ви разочаровам. Ето ви писмото. Почеркът е негов. Ще го прочетете ли? Предупреждавам ви да не правите това!

— Аз няма да вярвам на нищо друго, освен на това, което видят собствените ми очи. Дайте ми го.

— Чакайте тогава: при две условия. Първо — да ми обещаете тържествено, че няма да кажете на Малтрейвърс без мое съгласие, че сте видели това писмо. Не мислете, че се страхувам от неговия гняв. Не! Но в смъртната среща, която ще последва, ако ме издадете, вашият характер ще изглежда паднал най-ниско в очите на света и дори за мен няма да се говори, че наистина съм действал с чест, изпълнявайки вашето желание. Предупреждавам ви, докато има още време, да не смятате, че се заменя любовта с алчност. Обещайте ми.

— Обещавам ви… обещавам ви най-тържествено.

— Второ, да ме уверите, че няма да настоявате да задържите писмото, а веднага ще ми го върнете.

— Обещавам ви. Сега…

— Вземете писмото.

Флорънс сграбчи и бързо прочете фаталния документ. Умът й се замая, погледът й се замъгли, в ушите й започна да звънти някакъв шум на вода. Прилоша й от силно вълнение, но прочете достатъчно. Писмото беше писано в отговор на Кастручио от миналата вечер. В него се признаваше, че нейния характер не е обичан. Изказваше се невъзможността тя да бъде обичана. В писмото имаше нещо повече от загатване за търговския характер на неговите чувства. Да, дори там, където изпълваше сърцето си с любов, тя не беше обичаната и възлюбена жена, беше Флорънс богатата и от големия род, наследницата.

Светът, който беше построила върху вярата и сърцето на Малтрейвърс, се разруши под краката й.

Писмото падна от ръцете й.

Цялото й тяло започна да се гърчи; зъбите й затракаха, страните пребледняха като платно.

— О, боже! — извика Цезарини, ужилен от угризение на съвестта. — Говорете, говорете, Флорънс! Аз сгреших. Забравете това омразно писмо! Аз съм лъжец, лъжец!

— Лъжец ли? Не, не, аз помня какво ми каза той. Той, тъй умен и голям познавач на човешкия характер, ми каза, че има вяра във вас, че вашата чест и сърце са непокварени. Това е вярно. Благодаря ви. Избавихте ме от една ужасна съдба.

— О, госпожице Флорънс, мила моя… толкова скъпа. Въпреки това, би ли било… Уви, тя не ме слуша — измърмори Кастручио, докато търкаше ръце и се разхождаше напред-назад из стаята.

Най-после тя спря срещу Цезарини, изгледа го право в лицето, върна писмото му без да каже нито дума и посочи вратата.

— Не, не, не искайте още от мен да ви напусна — каза Цезарини, треперещ от разкайващо се вълнение, въпреки че беше вън от себе си от завистлива ярост заради любовта й към съперника.

— Приятелю, отивайте си — каза Флорънс с особен, подчинен и мек тон в гласа. — Не се бойте от мен, аз имам повече гордост в себе си, отколкото дори обич. Но има известни борби в сърцето на една жена, които тя никога и на никого не може да изкаже, никога, освен на една майка. Бог да ми е на помощ, аз нямам никого!… Отивайте си… Когато се срещнем следващия път, ще бъда спокойна.

Тя си подаде ръката докато говореше.

Италианецът се спусна на колене, целуна ръката й конвулсивно и, опасявайки се, че ще може да има още вяра в себе си, изчезна от стаята.

Той не беше изминал много път, когато Малтрейвърс дойде на кон. Когато слезе от коня си, той погледна към прозореца и изпрати с ръка целувка към Флорънс, която стоеше там и наблюдаваше неговия съперник с чувства, действително много по-различни от тия, каквито той предполагаше. Той влезе в стаята леко и весело.

Флорънс не се помръдна да го посрещне.

Той се приближи и взе ръката й.

Тя веднага я отдръпна с потреперване.

— Не се ли чувствате добре, Флорънс?

— Добре съм.

— Какво искате да кажете? Защо се отдръпвате от мен?

Флорънс фиксира погледа си в него. Очите й буквално блестяха. Устните й трепереха от презрение.

— Господин Малтрейвърс, най-после ви познавам. Разбирам какви са чувствата, с които искате едно свързване между нас. О, боже! Защо, защо съм била така прокълната с тия богатства. Защо съм била създадена за размяна и търговия, за алчност и низки амбиции? Вземете богатството ми… вземете го, господин Малтрейвърс, понеже това е, което цените. Бог знае, че мога да го захвърля лесно. Но оставете нещастницата, която тъй дълго сте лъгали, и която сега, въпреки че е нещастница, се отказва от вас и ви мрази!

— Госпожице Флорънс, правилно ли чувам? Кой ме е обвинил пред вас?

— Никой, господине, никой… Не бих повярвала на никого. Нека бъде достатъчно това, че съм убедена, че нашият съюз не може да бъде щастлив за никого от нас. Не ми задавайте повече въпроси. Всякакви разговори между нас са завинаги прекъснати!

— Почакайте — каза Малтрейвърс със студена и важна тържественост, — още една дума и заливът ще стане непроходим. Почакайте.

— Недейте — извика нещастницата, ужилена от това, което считаше за лицемерие, — недейте се афектира с това гордо превъзходство. То не може да ме измамва повече. Аз бях ваша робиня докато ви обичах. Но сега връзката е скъсана. Свободна съм и ви мразя, презирам ви! С търговски намерения и подъл какъвто сте, вашият долен дух съживява разликата между нас. От сега нататък, господин Малтрейвърс, аз съм госпожица Флорънс Лейсълс и ще ме знаете само под това име. Идете си, господине!

— Забележете, госпожице Флорънс Лейсълс — каза Малтрейвърс, — вие сега казахте такива думи, които никога не можете да вземете назад. Ако ми бяхте съпруга, майка на децата ми дори, такива думи биха били достатъчни, за да се заличи всякаква любов и всеки друг спомен, освен тях. Откриете ли след време, че сте постъпили грешно спрямо мен, и дори да паднете на колене пред мен и искате прошка, няма да я дам. Нито на мъж, нито на жена е простил или забравил Ърнест Малтрейвърс някой израз, с който са го обвинявали в безчестие. Казвам ви сбогом завинаги и с последните си думи ви пожелавам най-мрачната от всички съдби — угризението на съвестта, което идва твърде късно!

Той се оттегли бавно и когато вратата се затвори след неговата висока и горда фигура, Флорънс започна да чувства, че неговото проклятие отива към изпълнение. Втурна се към прозореца и хвърли последен поглед към него докато конят му го отнасяше бързо надалеч. Кога и как ли щяха да се срещнат отново?

VIII

Това стана около девет часа вечерта, когато Малтрейвърс беше сам в стаята си. Колата му беше до вратата и слугите му приготвяха багажа. Тази вечер той заминаваше за Бърли. Лондон, обществото, светът му бяха станали омразни. Неговият разгневен и възмутен дух настояваше за уединение. В това време Лъмли Ферърс влезе ненадейно.

— Ще ме извиниш за вмъкването ми — каза с обикновената си прямота, — но…

— Но какво, господине? Зает съм.

— Ще бъда много кратък. Малтрейвърс, ти си мой стар приятел. Аз съм запазил почитание и привързаност към теб, макар че различните ни навици са ни отчуждили напоследък. Идвам при теб отстрана на моята братовчедка, от страна на Флорънс. Имало е някакво недоразумение между вас. Ходих при нея днес, след като ти си излязъл от там. Нейната скръб дълбоко ме трогна. Аз току-що идвам от там. На нея й е казано за някаква мълва, разказани са й някакви истории. Жените са лековерни и глупави. Това я е разочаровало, а аз смея да кажа, че всичко може да бъде уредено.

— Ферърс, ако някой мъж ми беше говорил така както Флорънс ми говори днес, неговата или моята кръв трябваше да потече.

— Пфу, пфу! — думите на жените са вятър. Не захвърляй един такъв чудесен шанс заради една дреболия.

— Имате ли намерение и вие, господине, да ми припишете търговски мотиви?

— Боже опази! Ти знаеш, че не съм страхливец, но аз действително нямам желание да се сражавам с теб. Хайде, бъди разумен.

— Смея да кажа, че имаш добри намерения, но раздялата е окончателна. Всякакво връщане към това е мъчително и излишно. Трябва да ти пожелая лека нощ.

— Ти си решил положително?

— Решил съм.

— Дори ако Флорънс направи amende honorable?

— Нищо от страна на Флорънс не би било в състояние да промени решението ми. Една жена, която един почтен човек, един английски джентълмен прави другарка в живота си, не трябва никога да вярва на нито една дума против хубавото му име. Неговата чест е нейна чест, и ако нейните устни, които трябва да успокоят клеветата, само служат, за да разпространяват лъжата — тя може да бъде красива, надарена, богата и от голям род, но не заслужава никакво внимание.

— Това ли е, което трябва да кажа на братовчедката си?

— Както искаш. А сега почакай, Лъмли Ферърс, и ме изслушай. Аз нито те обвинявам, нито те подозирам, но в този случай не мога да си обясня твоите мотиви. Ако се е случило така, че ти по някакъв начин си накарал Флорънс да повярва в разни измислици относно моята вярност и чест, ще има много да отговаряш и рано или късно ще дойде ден за разчистване на сметките между теб и мен.

— Господин Малтрейвърс, не може да има никаква разправия между нас, в която да бъде замесено хубавото име на братовчедката ми, защото в такъв случай, ние не бихме се разделили сега без подготовка за една по-враждебна среща. Аз мога да понеса сега съмненията. Аз също, макар че не съм философ, мога да прощавам. Хайде, човече, ти си разгорещен. Това е твърде естествено, но нека да се разделим като приятели. Дай си ръката.

— Ако можеш да се ръкуваш с мен, Лъмли, ти си невинен, и аз съм направил грешка спрямо теб.

Лъмли се усмихна и сърдечно стисна ръката на стария си приятел.

Когато той слезе по стълбите, Малтрейвърс го последва и тъкмо когато Лъмли извиваше към улица Кързън, колата бързо го отмина и в светлината на лампите той видя бледото и строго лице на Малтрейвърс.

Валеше слаб, пронизваш дъжд. Беше една от тези неприятни нощи, чести за Лондон към края на есента, Ферърс обаче, безчувствен към времето, вървеше бавно и замислено към къщата на своята братовчедка. До сега всичко отиваше в негова полза, макар че той беше неспокоен и смутен. Неговата съвест беше достатъчно изпитана за всякакво угризение, както от лекотата, тъй и от силата на неговата натура. И сега, когато Малтрейвърс беше премахнат, той вярваше в познанията си за човешкото сърце, и в гладката привидност на маниерите си, за да реализира най-после с ръката на госпожица Флорънс амбицията си. Той не разчиташе на нейната обич, а на нейната злоба, на нейното желание за отмъщение. „Когато една жена си въобрази, че е презряна от мъжа, когото обича, първият мъж, който се появи, трябва наистина да е много несръчен флиртовач, ако не я спечели.“ Така мислеше Ферърс, но въпреки това той беше смутен и неспокоен. Истината трябва да се каже. Способен, смел, презрителен какъвто беше, неговият дух се предаваше пред този на Малтрейвърс. Той се боеше от лъва в тази натура, разбуден справедливо. Неговият характер имаше в себе си нещо женствено, нещо безпринципно, а този на Малтрейвърс беше строг и мъжествен. Той признаваше превъзхождащото достойнство и беше препълнен от ужас при мисълта за един гняв и отмъщение, които чувстваше, че заслужава, и от които се страхуваше до смърт.

Когато постепенно обаче духът му се съвзе и придоби обичайната си гъвкавост, той дойде близо до къщата на лорд Саксингъм и веднага до един ъгъл от улицата неговата ръка беше сграбчена. За негово голямо учудване в увитата фигура той позна Флорънс Лейсълс.

— Добри небеса! — извика той. — Възможно ли е това? Ти сама из улиците, в този късен час и в такава нощ! Колко неблагоразумно!

— Не ми говори, аз съм почти луда сега. Не можех да почивам, не можех храбро да посрещна тишината, още по-малко лицето на баща ми. Не можех! Но бързо, какво каза той? Какво извинение дава? Кажи ми всичко, ще се хвана и за сламката!

— А това ли е гордата Флорънс Лейсълс?

— Не, това е унижената Флорънс Лейсълс. Аз свърших с гордостта, говори ми!

— О, каква скъпоценност е такова сърце! Как може той да го отхвърли?

— Отрича ли той?

— Той не отрича нищо. Каза, че се радва, дето е избегнал, такъв беше изразът му, една женитба, за която сърцето му не е ангажирано. Той е недостоен за теб, забрави го!

Флорънс потрепери и когато Ферърс я хвана под ръка, той усети че ръката й, която беше без ръкавица, е ледена.

— Какво ще си помислят слугите? Какво извинение можем да дадем? — каза Ферърс, когато стигнаха до вратата на къщата.

Флорънс не отговори, но докато вратата се отваряше, каза тихо:

— Аз съм зле… зле — и увисна на ръцете на Ферърс след като припадна.

Светлината блесна пред нея.

Лицата на лакеите говореха за тях с неприкрито учудване.

С голямо усилие Флорънс се съвзе, защото нейната гордост не беше още свършила, премина коридора с обикновените си горди стъпки, бавно се изкачи по широките стълби и достигна до самотата на своята стая, за да падне безчувствена на пода.

Част IX

I

Беше хубав декемврийски следобед, когато Лъмли Ферърс излезе от дома на лорд Саксингъм. Прозорците на третия етаж бяха леко отворени. В къщата имаше болест.

Лицето на Лъмли беше необикновено сериозно и дори доста тъжно.

„Тъй млада и тъй красива — промърмори на себе си той. — Ако някога съм обичал жена, вярвам, че съм обичал точно нея. Тази любов трябва да бъде моето извинение… Разкайвам се за това, което направих, но не можех да предвидя, че една чисто любовна хитрост ще има такива резултати. Метафизикът е бил много прав като е казал: «Ние симпатизираме само на чувствата, които познаваме». Едно малко разочарование от любов не би ми навредило много. Странно, че то й навреди така. Аз останах без никакво щастие. И прося от стария Темпълтън извинение. Лорд Варгрейв изглежда ми е сърдит. Той не хареса идеята да се оженя за Флорънс, когато му намекнах за това. Спомена, че го разочаровам в някои негови очаквания. Не мога да отгатна какво иска да каже. Освен това правителството беше предложило онзи пост на Малтрейвърс, вместо на мен. Фактически моята звезда не се намира в процес на изгряване. Бедната Флорънс, действително бих дал твърде много за нея, за да я видя здрава и възстановена! Извърших злодейство, но съм мислил, че това е само хитрост. Но всъщност съжалението е страстта на глупака. Боже! Говорим за глупаци и ето Цезарини!“

Бледен, грозен, почти приличащ на призрак, с нахлупена ниско над челото шапка, с небрежно облекло, Цезарини се приближи към Лъмли:

— Ние сме я убили, Ферърс. И един дух ще ни преследва до последния ни ден!

— Говори в проза, Цезарини. Знаеш, че не съм поет. Какво искаш да кажеш?

— Днес тя е по-зле — изръмжа Цезарини с глух глас. — Аз се скитам като дух около къщата и задавам въпроси на всеки, който излиза от там. Кажи ми… о, кажи ми, има ли някаква надежда?

— Действително вярвам, че има — каза Ферърс разгорещено. — Болестта само напоследък е приела тревожен вид. Отначало беше само една силна простуда, придобита от неблагоразумно излизане в дъждовна нощ. Сега се страхувам, че болестта е отишла в дробовете. Но ако можем да я заведем някъде, всичко би станало по-добре.

— Честно ли мислиш така?

— Така мисля. Кураж, приятелю. Не се упреквай, това няма нищо общо с нас. Разболяла се е от простуда, не от едно писмо, човече!

— Не, не. Аз съдя за сърцето й от собственото си. О, ако можех да върна назад миналото! Погледни ме, станал съм на развалина; денонощно припомнянето за моята лъжа ме преследва с угризение на съвестта.

— Пфу! Ще отидем в Италия двамата и сред вашата красива земя любовта ще бъде заместена от нова любов.

— Вече наполовина съм взел решение, Ферърс!

— Ха, и какво е то?

— Ще й пиша и ще й разкрия всичко.

Смелото изражение на лицето на Ферърс изчезна и то придоби черно-жълт цвят. Челото му се помрачи и прие ужасен вид.

— Направиш ли това, още следващия ден ще паднеш от ръката ми! — каза той.

— Заплашваш ли ме?

— А ти какво правиш? Заплашваш ме, че ще предадеш този, който, ако е направил грях, го е направил заради теб, заради твоята кауза. Който е искал да осигури за теб най-хубавата жена и най-княжеската зестра в цяла Англия, и на когото единствената обида към теб е, че не може да ръководи живота и здравето на този ангел… Флорънс.

— Прости ми — каза италианецът, силно разчувстван. — Прости ми, прости ми и недей ме разбира погрешно. Аз нямам никакво намерение да те предам; между заговорниците съществува честност. Имам намерение да изповядам само моето престъпление. Никога не бих разкрил твоето. Защо да го правя? Не е необходимо.

— Сериозно ли говориш? Искрен ли си?

— Заклевам се в душата си!

— Тогава действително си достоен за моето приятелство. Ще приемеш цялата фалшификация за твоя?

— Да, ще я приема.

Ферърс спря за момент и изведнъж каза:

— Ще се закълнеш ли в това?

— Във всичко, което е свято.

— Тогава виж какво, Цезарини. Ако утре Флорънс бъде по-зле, аз няма да поставя никаква пречка по пътя на твоята изповед, ако ти би решил да я направиш. Дори ще употребя възможно най-голямо влияние, доколкото ми позволиш, да смекча твоята вина и спечеля за теб прошка. И въпреки това, да се откажеш от надеждите си, да предадеш една, която е така обичана, в ръцете на един, който е тъй мразен — това е повече от великодушно — това е благородно, това е над моята способност за оценяване! Направи тъй, както искаш.

Цезарини тъкмо щеше да отговори, когато един слуга на кон ненадейно премина откъм ъгъла с най-голяма бързина. Дръпна юздите, погледът му се спря на Лъмли и той слезе от коня.

— О, господин Ферърс — каза запъхтяно, — ходих у вас, там ми рекоха, че мога да ви намеря у лорд Саксингъм… тъкмо отивам там…

— Добре, добре, какво има?

— Бедният ми господар, господине. Моят лорд, искам да кажа…

— Какво се е случило с него?

— Имаше припадък, господине… докторите са при него… господарката ми… понеже моят лорд не може да говори… ме изпрати бързо при вас.

— Дай ми коня си.

Докато слугата беше зает с коня, Ферърс се обърна към Цезарини.

— Не прави нищо прибързано. Бих казал, ако може, нищо, без да се съветваш с мен. И забележи, аз разчитам преди всичко на твоето обещание, на твоята клетва.

— Разбира се! — каза Цезарини мрачно.

— Довиждане тогава — каза Лъмли докато се качваше на коня и след няколко минути изчезна.

Докато Лъмли скочи от коня при вратата на чичо си, безредието и шумът на това място му направи голямо впечатление. Тук обикновено строгото око на господаря запазваше спокойствие и тишина, тъй съвършени, като че ли всичко вървеше по часовник. На зелената морава старите жени, които биваха заети с почистването на пътеките, бяха събрани на куп, клатеха главите си зловещо и коментираха с объркан шепот. В коридора една слугиня се беше подпряла на метлата си.

— Как е той?

— Господарят ми е по-добре, господине. Мисля, че е проговорил.

В този момент едно младо лице, подуто и зачервено от плач, погледна от стълбите надолу. В следващия момент Евелин се втурна запъхтяна в коридора.

— О, ела горе… ела горе, Лъмли. Той не може да умре в твое присъствие. Ти винаги изглеждаш тъй пълен с живот! Той не може да умре, ти не мислиш, че той ще умре. О, вземи ме с теб, те не искат да ме пуснат да отида при него!

— Мълчи, скъпото ми малко момиче, мълчи. Последвай ме тихо, така.

Лъмли стигна до вратата, почука тихо и влезе.

Евелин също се промъкна незабелязано, или поне не я спряха.

Лъмли изтегли настрана завесите. Новият лорд лежеше на леглото си: главата му беше подпряна с възглавници, очите му — широко отворени със стъклен, но не безчувствен поглед, лицето му беше страшно изменено.

Лейди Варгрейв коленичеше от другата страна на леглото, с едната си ръка държеше тази на съпруга си, а с другата му поставяше компреси. Сълзите падаха без хълцане и звук, бързо и често по бледото й лице.

Двама доктори разговаряха близо до прозореца. Един аптекар приготвяше лекарства на една маса. Две от най-възрастните прислужници стояха близо до лекарите, като се мъчеха да дочуят какво се говори.

— Скъпи чичо, как си? — попита Лъмли.

— А, ти си дошъл — каза умиращият със слаб, но ясен глас, — това е добре, имам да ти кажа много неща.

— Но не сега… не сега… ти не си достатъчно силен — каза съпругата умолително.

Докторите отидоха до леглото.

Лорд Варгрейв махна с ръка и повдигна главата си.

— Господа — каза той, — чувствам, че смъртта бърза към мен. Необходимо е, докато съм в съзнание, да говоря с внука си. Сега удобно ли е? Ако отложа, сигурни ли сте, че ще имам друго време?

Докторите се спогледаха.

— Драги лорде — каза единият от тях, — ако поговорите с внука си, това може би ще облекчи и успокои ума ви, а след това може да заспите.

Болният се съгласи. Единият от лекарите се приближи до Лъмли и го извика настрана.

— Трябва ли да изпратим за адвоката на лорда? — прошепна лекарят.

„Аз съм законният наследник!“ — помисли си Лъмли и каза на лекарят:

— Защо, не, драги господине. Не, мисля че няма нужда, освен ако той не изяви желание да го види. Без съмнение чичо ми трябва да е уредил вече работите си. Какво е положението?

Докторът поклати глава и каза:

— Ще ви кажа, господине, след като излезете от стаята на лорда.

— Какво си говорите там? — извика болният, остро и сърдито. — Опразнете стаята, искам да остана сам с внука си.

Докторите изчезнаха, старите жени неохотно ги последваха. Изведнъж малката Евелин изтича и се хвърли на гърдите на умиращия човек, плачейки така, като че ли сърцето й ще се пръсне.

— Бедното ми дете! Милото ми дете! Моето, моето мило! — издума лорд Варгрейв, прегръщайки я със слабите си ръце. — Бъди благословена! И бог ще те благослови!

Той се обърна с много нежен глас към съпругата си:

— Ако това са последните думи, които изказвам към теб, нека те да изразят всичката благодарност, която чувствам към теб, за дълга, изпълнен най-свято. Ти не си ме обичала, вярно е, и когато бях здрав и горд, чувството за това често ме караше да съм несправедлив към теб. Аз съм бил един жесток съпруг, ти си понасяла много, прости ми!

— О, не говори така. Ти си се държал много по-благородно и много по-добре към мен, отколкото съм заслужавала. Колко много ти дължа аз! Колко малко съм направила в замяна на това, което направи за мен!

— Не мога да понеса това. Остави ме, мила, остави ме. Аз може да живея още, надявам се, че може, не искам да умра. Излез… излез… и ти, детето ми, излезте.

Лорд Варгрейв целуна малкото създание, увиснало на шията му, със страстна обич, и след това, предавайки я на майка й, се отпусна изтощено върху възглавницата.

Лъмли отвори вратата на лейди Варгрейв, която плачеше горчиво, след това я затвори отново внимателно и отново седна до чичо си.

Когато Лъмли Ферърс излезе от стаята на чичо си, лицето му беше по-скоро мрачно и възбудено, отколкото тъжно. Той отиде бързо в стаята, която обикновено заемаше, и прекара там няколко часа докато чичо му спеше един дълъг и хубав сън. Но майката и детето отново се върнаха в стаята на болния и останаха там.

Оставаше около час до полунощ, когато по-възрастният доктор потърси внука.

— Чичо ви пита за вас, господин Ферърс, и мисля, че е правилно, ако кажа, че последните му минути наближават, направихме всичко, което можеше да се направи.

— Напълно ли осъзнава той това?

— Да, прекарал е последните два часа в молитва. Това е едно християнско смъртно легло, господине.

— Хм! — каза Ферърс, когато последва лекаря.

Стаята беше затъмнена. Една лампа, внимателно закрита, светеше на една маса, върху която се намираше и Книгата на Живота в Смъртта. По-скоро с ужас, отколкото със скръб, изписан по лицата им, майката и детето коленичеха край леглото.

— Ела насам, Лъмли — бавно каза умиращият. — Няма друг тук, освен вас тримата, най-близките и най-драгите за мен, нали? Това е добре. Лъмли, ти знаеш всичко, моята жена знае всичко. Детето ми, дай ръката си на своя братовчед — така, сега си обещайте. Когато пораснеш, Евелин, ще знаеш, че това е последното ми желание, да бъдеш съпруга на Лъмли Ферърс. Като ти давам този ангел, Лъмли, аз изкупвам всичко, което може да е изглеждало несправедливо спрямо теб. А за теб, детето ми, осигурявам положението и почестите, до които с мъка съм се издигнал, и на които ми е забранено да се радвам. Бъди добър към нея Лъмли! Ти имаш добро и откровено сърце, нека то да бъде нейният подслон. Бог да ви благослови всичките, и Бог да ми прости. Молете се за мен. Лъмли, утре ти ще бъдеш лорд Варгрейв, и винаги (тук болнава, но изпълнена с радост усмивка премина по лицето на говорещия) ще пазиш лейди Варгрейв. Лейди… така… лейди Вар…

Думите замряха по треперещите му устни, той се обърна на другата страна, и въпреки че продължаваше да диша в разстояние на повече от час, лорд Варгрейв не проговори нито дума повече.

II

Болката, която Малтрейвърс почувства след раздялата с Флорънс, се оказа особено жестока и трайна. Той никога не се беше усещал влюбен в госпожица Лейсълс, но от момента, в който се беше почувствал неин официален годеник, той гледаше само на светлата страна на дарбите и качествата, и се стараеше чрез своята фантазия да се влюби в красотата, гения и нежността й. Той бе накарал и формирал своите мисли и надежди да се централизират в едно направление. Флорънс и Бъдещето бяха станали за него думи, които има еднакво значение и бяха неделимо свързани. Той почувства още по-горчиво нейните внезапни и зашеметяващи обвинения, изказани с един неокачествим език, защото те паднаха по-скоро върху неговата гордост, отколкото върху обичта му, и не можеха да бъдат променени от хилядите извинения и спомени, които една страстна любов би изобретила. Това беше едно дълбоко, остро чувство за обида, което огорчаваше цялата му натура — наранена суета, наранена гордост и наранена чест.

Малтрейвърс винаги търсеше съвършеното и възвишеното в човешкия живот. Всяко недостойно поведение караше неговия твърде претенциозен ум да негодува. Той не беше доволен от света, който ние всички трябва да изучим преди да можем да направим нашата философия практична, та дарбите ни да бъдат дотолкова плодородни в живота, доколкото той ни позволява да го изучим. Горд, самотен и необщителен, Малтрейвърс разбираше, че обикновените убежища за измъчените и разочарованите хора не са за него. Напълно потънал в селското си отшелничество, той прекарваше дните в тъжни скитания, а вечер, с отпаднал и изморен дух се отдаваше на книгите. Толкова много неща беше научил, че книгите му даваха вече съвсем малко от това, което не знаеше още. И биографиите на авторите, тези подобни на духове същества, които изглеждаха неживели друг живот, освен този на техните трайни и незагиващи мисли, затъмняваха въодушевлението, което би могъл да получи от техните страници. Тези роби на лампата и на килията на колко малко са се радвали и колко малко са живели! Осъдени на една мистериозна съдба от орисницата на света, те са изглеждали родени само за да се трудят и да създават мисли за простата тълпа. В живота те са само имена, и като имена продължават да живеят след смъртта. По това време на Малтрейвърс му правеше удоволствие да обръща любопитно очите си към тъмните и полуизгаснали философии на древността. Той сравняваше стоиците с епикурейците. Питаше се кое е по-разумно, да се затъпява болката, или да се наслаждаваме от всичко. И по една естествена реакция, която често ни се случва в живота, този човек досега тъй усърден, с активен дух и решен на велики неща, започна да копнее за сънливите удоволствия на леността.

Градината стана по-изкусителна от входа.

Той сериозно започна да преобръща в ума си старата алтернатива на гръцкия полубог: не беше ли по-разумно да остави сериозните цели, на които се отдаваше, да детронира августейшия, но стар идеал в сърцето си, да култивира леките неща и сладострастните дреболии на тълпата и да изпълни с рози краткото време от младостта си, което му оставаше?

Точно когато се намираше в тази нерешителна борба между враждебни принципи, Ърнест беше разбуден от следното писмо на Флорънс Лейсълс:

„Цели три дни и три безсънни нощи аз спорих със себе си — дали трябва или не трябва да ти пиша. О, Ърнест, ако бях такава, каквато съм била в здраве и гордост, можеше да се страхувам, че какъвто си великодушен, погрешно би си обяснил моя апел, но това сега е невъзможно. Нашето свързване никога не може да стане, и моите надежди се съсредоточават в една сладка и меланхолична надежда — ти да премахнеш от последните ми часове студената и черна сянка на отмъщението. Ние и двамата сме били жестоко излъгани и измамени. Преди три дни разбрах за вероломството, което е било упражнено против нас. И тогава… О, тогава аз изпитах всичкото терзание за твърде късното му откриване (твоето проклятие се изпълни, Ърнест!). Но аз имах поне един момент на гордо и пленително опиянение: Ърнест Малтрейвърс, героят на моите сънища, Богът на моето обожаване, стоеше чист и издигнат както по-рано в моите очи. Едно писмо с твоя почерк ми бе показано, изтрито и изменено. Както се разбира, аз не съм могла да открия измамата. Но би ли могъл ти да помислиш, че каквото и да е друго доказателство, думи или клевети на други, биха могли да те променят в моите очи? Тогава ти направи грешка спрямо мен. Но аз го заслужавах. Бях се обвързала да пазя тайната. Сега печатът е снет от устните ми, за да бъде поставен върху гроба ми. Ърнест, любими Ърнест, обичан докато последният дъх изгасне, докато последното туптене на моето сърце затихне! Пиши ми две думи на утешение и прошка. Ти ще повярваш на това, което съм писала, защото винаги си имал доверие в моята вярност, макар че си укорявал моите грешки. Сега съм сравнително щастлива и само една дума от теб ще ми стигне, за да бъда в блаженство. Съдбата, може би, е била милостива и към двама ни. Сега, когато в самотата разговарям смирено със сърцето си, виждам вида на тези грешки, които някога съм погрешно считала за добродетели, и чувствам, че ако сме били съединени, аз, винаги любеща те, не бих могла да създам твоето щастие, и така щях да изгубя твоята обич. Нека този, който те е направил за славни и трудни цели, ти даде сили, когато моите очи няма да могат вече да блестят над твоите успехи и плачат при твоята най-малка скръб. Ти ще вървиш по пътя на своята светла кариера. Още няколко години и споменът за мен ще остави само една следа от минал сън. Но, но… аз не мога да пиша повече. Бог да те благослови!“

III

Лекарят беше направил вечерната си визита. Лорд Саксингъм беше отишъл на министерска вечеря, защото животът винаги трябва да върви редом със смъртта, Флорънс Лейсълс беше сама в една стая съседна на спалнята й. Това беше стая, в която през хубавите си дни, блестящата и капризна наследница обичаше да показва фантастичните си и особени вкусове. Там тя беше свикнала да размишлява, да пише, да учи. Там беше заслепена от новия блясък на величествените мисли на Ърнест и беше разбрала най-напред романтичността на младостта, което я беше накарало да разговаря с Малтрейвърс, непознат дотогава за нея. Там тя беше изповядала на себе си, че го обича и беше преминала през уединените любовни чувства, през съмнението, надеждата, възторга, ужаса, обезкуражението до агонизиращото отчаяние! Книгите, картините, музикалните инструменти и мраморните бюстове, полузасенчени от класически пердета, и всички деликатни елегантности на женския лукс, още продължаваха да дават на стаята приветлива грация, като че ли младостта и красотата щяха да бъдат завинаги в нея.

Флорънс Лейсълс умираше, но не изцяло от тази необикновена, мистична болест на едно съкрушено сърце. Нейното здраве, винаги деликатно, беше постепенно и незабелязано подкопавано, дори преди Ърнест да й беше изповядал своята любов. В особения блясък на тези очи с големи зеници, в нежната прозрачност на този величествен растеж, опитният наблюдател много отдавна би могъл да открие семената на смъртта. В нощта, когато нейното неспокойно и възбудено сърце тъй неблагоразумно я беше накарало да излезе не добре облечена да чака Ферърс, когото беше изпратила при Малтрейвърс, в тази нощ болестта й вече беше станала сериозна. Туберкулозата грабна жертвата си. Лекарите, които се грижеха за нея, бяха най-добрите в Лондон и лорд Саксингъм беше убеден, че няма никаква опасност. Той не можеше да допусне дори мисълта, че смъртта ще вземе тъкмо госпожица Флорънс, докато имаше толкова много бедни хора по света, за които не би било неуместно да се отърват от него. Но Флорънс знаеше опасността, в която се намираше, но високият й дух не трепваше. Въпреки това, когато Цезарини, поради тежкото угризение на съвестта си, написа и изповяда цялото си участие във фаталната измама, макар и верен на обещанието си да прикрива съучастника си, тогава тя действително роптаеше срещу съдбата и копнееше да погледне още веднъж с очите на любовта и радостта в лицето на красивия свят. Но обикновено болестта на тялото дава една скрита сила и философия на душата, които здравето не познава. Бог милостиво е наредил, като обикновена съдба на умиращия, последните си дни да прекара по-леко. Всеки следващ ден смъртта изгубва лъжливия си вид на призрак, и той пада най-после в ръцете й, както изморено дете пада в обятията на майка си.

С тъжно чувство Флорънс слушаше монотонното тракане на часовника, който отмерваше малкото минути, които й оставаха. С лице заровено в ръцете си, тя се наведе над малката маса до канапето, на което лежеше, и се отдаде на меланхоличните си мисли. Никакви приятели нямаше около нея, защото Флорънс никога не ги беше създала. Самотна беше нейната младост, самотни бяха и нейните последни часове.

Докато тя седеше така и мислеше, се чу трополенето на колела откъм улицата. Стаята леко се разтресе и шумът престана.

Колата спря до вратата.

Флорънс повдигна очи и си помисли: „Не, не, това не може да бъде“. Въпреки това, отпадналите й и увехнали бузи леко порозовяха, гърдите й се повдигнаха.

Последва затишие, което изглеждаше безкрайно, тя се обърна с дълбока въздишка.

В това време прислужницата влезе с многозначителен и слисан поглед.

— Извинете, госпожице… но…

— Но какво?

— Господин Малтрейвърс е дошъл и пита за вас. Господин Въртън е изпратил да ме повикат и аз казах, че госпожицата е много зле, за да може да види когото и да е, но господин Малтрейвърс не иска да му се отказва и чака сега в кабинета на лорда, като настоя да дойда при вас и да ви съобщя за неговото идване.

Гласът на госпожа Шинфилд не беше особено мек, но на Флорънс се струваше, че никога не е чувала по-хубаво красноречие. Младост, любов, красота, отново се появиха в очите й изведнъж, осветлявайки лицето й и изпълвайки тялото й с измамлива сила.

— Добре — каза тя, — нека дойде господин Малтрейвърс.

— Да дойде тук, госпожице? Боже! — нека оправя косите ви, вие сте наистина в много небрежно положение.

— Добре е, както си е, Шинфилд. Той ще извини всичко. Отивай.

Госпожа Шинфилд повдигна рамене и излезе.

След няколко минути се чуха стъпки по стълбата и вратата изскърца.

Малтрейвърс и Флорънс бяха отново сами.

Той стоеше неподвижен на прага. Тя се беше повдигнала неволно така че бяха един срещу друг. О, небеса! Пред Малтрейвърс стоеше призрак. Това лице, някога тъй красиво закръглено, сега беше изпито и бледо. Беше изчезнал величествения и пълен с блясък поглед, от който всичкия живот на гения, всичката гордост на женствеността беше светила.

Той стоеше ужасен и обезумял.

Най-после глухо изръмжаване излезе от устата му. Той се втурна напред, спусна се на колене до нея, и хващайки двете й ръце, захълца високо, обсипвайки ги с целувки. Всичкото могъщество на силната му натура беше разрушено и сега чувствата му, отдавна намиращи се в затишие, неподатливи на контрол, представляваха нещо ужасно за гледане.

— Недей… недей… да плачеш така — измърмори Флорънс, уплашена от неговата буйност, — аз съм болна, но грешката е моя… Ърнест, мой най-добър, най-нежен и едничък, как съм могла да бъда толкова безумна!… И ти ми прощаваш? Аз пак съм твоя, за малко пак съм твоя! Не, недей да скърбиш, когато съм тъй блажена!

Докато говореше, сълзите й падаха върху наведената му глава и върху ръцете му, които продължаваха още да стискат нейните.

Малтрейвърс погледна диво към лицето й и потрепери, когато я видя да се опитва да се усмихне. Той стана внезапно, хвърли се върху един стол и покри лицето си с ръце. С голямо усилие се мъчеше да се обладае. И само повдигането на гърдите му и тежкото дишане издаваха бурната борба в него.

Флорънс го загледа с горчиво и почти егоистично разкаяние, и каза:

— И този е бил човекът, който ми е изглеждал тъй устойчив към по-нежните чувства, това е било сърцето, което съм потъпкала, това е бил мъжът, в който не съм имала вяра!

Тя се приближи до него, трепереща и със слаби стъпки. Постави ръката си на рамото му, след това, обладана от любов, прехвърли ръцете си около него.

— Такава е нашата съдба… такава е моята съдба — каза Малтрейвърс най-после, събуждайки се като че ли от кошмарен сън и с глух, но спокоен глас добави: — Ние сме играчки на съдбата и тя ни е смачкала. Това е ужасно положение — да се прекара този човешки живот! Какво представляват мъдростта, добродетелта, верността към хората, вярата в Бога и всичко, което правим за нас с желание да достигнем една по-висша сфера, когато сме играчки на най-малката случайност, жертви на най-дребно мошеничество. И самото ни съществуване, почти самите ни чувства зависят от милостта на всеки предател, на всеки глупак!

Имаше нещо в гласа на Ърнест, както и в размишленията му, което изглеждаше тъй неестествено спокойно и дълбоко, щото създаде у Флорънс един много по-голям страх от този, който беше причинен от предишното му буйство. Той стана и мърморейки на себе си, тръгна насам–нататък, като че ли не чувстваше присъствието й, и наистина беше така. Най-после той се спря и я фиксира с поглед. С шепнещ и пронизващ тон каза:

— Сега името на нашия злосторник?

— Не, Ърнест, не, никога, освен ако обещаеш, че ще изоставиш намерението си, което чета в очите ти. Той се изповяда, разкая се, аз му простих и ти трябва да направиш същото!

— Името му? — повтори Малтрейвърс и лицето му, което досега беше много зачервено, стана изведнъж необикновено бледо.

— Прости му! Обещай ми!

— Името му, питам… името му! — и Малтрейвърс удари по пода с крак от ярост.

— Това добродушно ли е?… Ти ме ужасяваш… Ти ще ме убиеш! — едва издума Флорънс и потъна в канапето изтощена. Нервите й, сега тъй слаби, напълно се разстроиха от неговата буйност и тя започна да кърши ръцете си и заплака жално.

— Ти не искаш да ми кажеш името му? — каза Малтрейвърс, все така с висок, непроменен тон. — Нека бъде така. Няма да питам повече. Мога да открия сам. Бог, който наказва, ще го открие.

При тази мисъл той се успокои малко и тъй като Флорънс продължаваше да плаче, седна край нея и започна да я гали, да я успокоява и утешава, Флорънс скоро се успокои. И тогава, докато над главите им яростният скелет държеше погребалния си саван, те отново размениха клетви, и с чувства, по-силни отколкото преди, заговориха за любов.

IV

С тежки стъпки Малтрейвърс изкачи стълбите на самотната си къща и тъжно, с едва сдържан гняв, потъна в първото кресло, което му предложи почивка.

Беше извънредно студено. По време на дългата му среща с Флорънс неговата прислужница беше отишла в Саймър Плейс, да направи някои покупки, необходими за господаря. Спалнята изглеждаше много разхвърляна, пердетата бяха спуснати, килимите бяха разместени, дори огънят не искаше да гори добре, блестеше мрачно и капризно. На масата лежаха парламентарни книжа, законопроекти, подарени книги от млади автори и разни други доказателства на вечната работа на тази безспирна машина, светът. Но всичко това не правеше впечатление на Малтрейвърс, зимният студ не изстудяваше болните му нерви.

Прислужницата му, която го обичаше, както всички други, които познаваха добре Малтрейвърс, се беше върнала от пазаруването и сега шеташе внимателно из стаята и усилваше слабия огън.

Малтрейвърс се намираше, ако може така да се каже, в един умствен застой. Неговите чувства го бяха напълно изтощили. Той чувстваше това стъписване, което обикновено идва след някой голям ужас. Най-после той беше сам и това полусъзнателно възстанови чувствата му.

Известно е, че когато някое голямо нещастие ни сполети, присъствието на когото и да е друг застава между паметта и сърцето. Премахнете натрапника и повдигнатият чук пада изведнъж пак върху наковалнята.

Той стана щом вратата се затвори след прислужницата му. Изправи се със сепване, махна шапката от главата си и започна да се разхожда из стаята.

Най-после отвори нетърпеливо прозореца, който гледаше към един балкон, построен, за да дава широка гледка от известна височина към част от парка. Ърнест излезе на балкона и изложи гърдите си на студения въздух. Неспокойното и ледено небе гледаше към побелялата градина и към приличащите на призраци клони на дърветата. Всички неща от външния свят сякаш подкрепяха мисълта му за гроба, за почивката, за увяхването на красотата. И докато стоеше така, изморен от борбата против горчивите страсти, пасивно отдал се на тях, които разяждаха сърцето му, той не чу шума от стъпките по стълбите. Нито пък знаеше, че имаше посетител в стаята, докато не почувства една ръка върху рамото си. Обръщайки се, видя тъмното лице на Кастручио Цезарини.

— Това е една тъжна нощ и един тържествен час, Малтрейвърс — каза италианецът със спокойна усмивка, — една подходяща нощ за нашата среща.

— На страна! — извика Ърнест с нетърпелив тон. — Не съм в настроение за тези подигравателни геройства!

— Да, но ти трябва да ме изслушаш до край. Аз наблюдавах твоето пристигане, броих часовете, които ти прекара с нея, последвах те до дома ти. Тъй че, аз те търся и те предизвиквам! Разкрила ли е Флорънс името на този, който те е излъгал и който я предаде на смъртта?

— Ха! — извика Малтрейвърс, пребледнявайки, и фиксирайки с очите си Цезарини. — Ти не си човека. Моите подозрения са паднали върху друг.

— Аз съм човекът. Постъпи както можеш най-отмъстително.

Едва бяха изказани думите, когато с ужасен вик Ърнест се нахвърли върху италианеца, повали го на земята и го сграбчи в ръцете си като дете. В тази лудост животът на италианеца може би висеше на косъм.

У Малтрейвърс се бореха елементи на отмъщение и разсъдък, но той се въздържа и не хвърли престъпника от страшната височина, на която се намираха. Изкушението премина. Цезарини се облегна на стената в безопасност, невредим, но едва в съзнание, чувствайки едновременно ярост и страх.

Той беше сам.

Малтрейвърс го беше оставил, беше избягал от себе си, беше избягал в другата стая. Беше избягал, за да намери скривалище от човешките страсти, на крилата на Всичко Виждащия и Навсякъде Присъстващия. „Татко, — изръмжа той, падайки на колене, — подкрепи ме, спаси ме, без Теб аз съм загубен!“

Цезарини бавно се съвзе и влезе отново в апартамента. Разсъдъкът му се беше изгубил и сега, мрачен и ожесточен, се върна, за да дразни лъва, който го беше пощадил.

Ърнест вече беше свършил късата си молитва. Със строго изражение на лицето, с ръце скръстени на гърдите, той застана срещу италианеца, който пристъпи към него с намръщени вежди и заканителни ръце, но се спря неволно при гледката на този заповеднически вид.

— Добре тогава — каза Малтрейвърс най-после със свръхестествено спокоен и нисък глас, — ти значи си човекът. Говори! Какви хитрости употреби?

— Собственото ти писмо. Когато преди няколко месеца ти писах за надеждите, които имах, и исках мнението ти за тази, която обичах, как ми отговори ти? Със съмнения, унижения, прикрита и загладена омраза към същата жена, която, с едно обмислено предателство ти впоследствие отне от моята божествена любов. Това писмо аз го измених и преправих съмненията, които ти изказваше за моето щастие, така че да изглеждат като съмнения за твоето. Промених датата и направих така, че писмото да изглежда написано не при първото ти запознанство с нея, а след вашите разменени клетви. Собственият ти почерк те обвини в долни подозрения и в низки мотиви. Това бяха моите хитрости.

— Та те в ония дни бяха най-благородни. Поддържаш ли ги още, или се разкайваш?

— За това, което съм направил на теб, не се разкайвам. Не, аз продължавам да гледам още на теб като на нападател. Ти ми открадна тази, която беше целият свят за мен, и каквито и да са твоите извинения, аз те мразя с една омраза, която не може да замре, която отхвърля всякакво угризение на съвестта. С радост ме изпълват агониите, които преживяваш. Агониите за нея — умиращата. О, боже! Господи! Ударът пада върху собствената ми глава.

— Умираща! — каза Малтрейвърс бавно и потръпвайки. — Не, не… тя не е умираща… но какво си ти тогава? Нейният убиец! А какво трябва да бъда аз? Нейният отмъстител!

Надвит от собствените си страсти, Цезарини потъна в един стол и покри лицето си с ръце. Малтрейвърс закрачи мрачно из стаята. Настъпи кратко мълчание.

Най-после Малтрейвърс се спря срещу Цезарини и се обърна със следните думи към него:

— Ти си дошъл тук не толкова, за да изповядаш най-грозното престъпление, в което човек може да бъде обвинен, колкото да наблюдаваш моите терзания и ме насърчаваш в отмъщението ми за нанесените ми вреди. Отивай си, човече, отивай си, засега си в безопасност. Докато тя е жива, животът ми не е мой, за да го рискувам. Ако тя оздравее, аз мога да те съжаля и да ти простя. Последствията от това престъпление спрямо тази благородна и страдаща жена могат да превърнат презрението в трагедия и да направят от твоя живот едно достойно и необходимо жертвоприношение. То няма да бъде жертвоприношение на отмъщението, а на справедливостта: живот за живот, жертва за жертва! Такъв е старият и може би справедлив закон.

— Недей да продължаваш с проклетата си студенина да си мислиш, че ще разполагаш с мен така, както искаш, и ще направиш надменен избор дали да нападнеш или не. Не, недей! — Цезарини удари с крак по пода. — Не! Далеч съм от мисълта да търся въздържане от твоите ръце. Смея се над теб и не се плаша! Ти си мислиш, че съм навредил на Флорънс, но аз от своя страна считам, че вредата е дошла от самия теб. Ако не беше ти, тя можеше да ме обича, можеше да бъде моя. Но нека това да е минало. Ако не беше ти, поне със сигурност нямаше да оцапам душата си с каквото и да е долно престъпление, нито да докарам най-красивото от човешките същества до гроба. Ако тя умре, убийството може да е от мен, но причината си ти — дяволът, който си изкушил в името на престъплението. Аз упорствам и плюя на теб; в мен не е останала никаква милост; вените ми са огън, сърцето ми жадува за кръв. Ти… ти… имаш още привилегията да я виждаш, да я благославяш, да се грижиш за нея. А аз… аз, който съм я обичал толкова много, който бих целунал земята, по която тя е вървяла, аз… добре, добре, няма значение… аз те мразя, оскърбявам те, наричам те злодей и страхливец. Хвърлям се в законите на честта и настоявам за този конфликт, който ти отлагаш или отказваш!

— Отивай си, отивай си у дома, падни на колене и се моли на Бога за прошка. Дай си отчет за ужасите, които си сторил — каза Ърнест. — Не роптай за дните, които имаш още, за да можеш да измиеш черното петно от душата си. Защото докато говоря, аз много добре предвиждам, че нейните дни са преброени, а с нишката на нейния живот е свързан и твоя.

Дванайсет часа след последния й миг, ние ще се срещнем но сега съм като лед и камък. Ти не можеш да ме помръднеш. Краят на нейния живот няма да бъде помрачен от гледката на кръв, от мисълта за жертвата, която той изисква. Отиди си, или прислугата ми ще те изхвърли от вратата. Твоите гърди са твърде низостни, за да дишат един и същи въздух с честни хора. Отивай си, казвам ти… Отивай си!

Въпреки че нито един мускул не трепваше по гордото лице на Малтрейвърс, въпреки че никакво намръщване не помрачаваше величественото му чело, въпреки че никакъв огън не излизаше от смелите и пълни с презрение очи, имаше царствена осанка в неговия вид, в протегнатата ръка, от гордата глава. Имаше една сила в силния и строг глас, които ужасиха и почти задушиха нещастното същество, собствените страсти на което го бяха изтощили. Цезарини се опита да отвърне с презрение на презрението, но устните му потрепериха, гласът му замря в глухи мърморения. Малтрейвърс наблюдаваше с все по-съкрушително и по-силно презрение. Засрамен и разгневен, италианецът се бореше със себе си напразно. Студените очи, които бяха заковали погледа в него, действаха като магия, против която демонът, който беше в него, не можеше да се бунтува и да се противопостави. Механично той се придвижи до вратата, обърна се и закани със стиснати юмруци на Малтрейвърс, сетне с маниакален смях избяга от апартамента.

V

Нито един ден не мина Малтрейвърс да не бъде край Флорънс. Идваше рано, отиваше си късно. Отново прие предишната си роля на добре възпитан любовник, без да размени нито дума с лорд Саксингъм. Тази работа беше оставена на Флорънс. Тя без съмнение я изпълняваше добре, защото лордът изглеждаше доволен, въпреки че беше сериозен и почти за първи път в живота си натъжен. Малтрейвърс никога не се връщаше към причината за техния нещастен раздор. От тази нощ нататък той не издаваше своите агонизиращи и мъчителни чувства, никога не показваше открито, че се обвинява. Не оплакваше със суетни отчаяния тяхната наближаваща раздяла. Колкото и много да му струваше, той стоически и с могъща сила се самоконтролираше. Имаше само една цел, едно желание, една надежда — да отърве последните часове на Флорънс Лейсълс от всякаква болка, да осветли и улесни преминаването й по тържествения мост от живота към смъртта. Мислите му, присъствието на духа му, грижите му, нежността му, не го напуснаха нито за момент. Те надвишаваха способностите на човека и навлизаха във всички хубави и неописуеми дребни неща, които жената приема върху себе си „в мъки и в тъги“. Сякаш се беше предал само на едно задължение и в него се чувстваше по-задължен от самата обич. Като че ли беше решил да направи така, че Флорънс да не чувства, че няма майка.

Как го обичаше Флорънс! Колко много по-хубава, признателна и силна беше тази любов, отколкото любовта в буйния и романтичен огън на първоначалната им връзка. Нейният характер, както обикновено се случва при продължителна болест, ставаше толкова по-нежен и смекчен, колкото повече се приближаваха сенките около нея. Обичаше да го кара да й чете и й говори. И нейните предишни хубави поетични мисли сега клоняха към религиозност, която действително е поезия със силни крила… Има един свят зад гроба, има живот отвъд смъртта — там те пак щяха да бъдат съединени. И Малтрейвърс, който тържествено и силно вярваше в Голямата Надежда, не пренебрегваше най-чистите и най-възвишените от всички извори на утешението.

Често в тази тиха стая, в тази блестяща къща, която се оказваше сцена на най-различни суетни и светски проекти, на флиртове и банкети, на политически срещи, министерски обеди, тези две личности, положението на които един към друг се беше тъй ненадейно и тъй странно променило, разговаряха по въпроси смели и божествени, които съчетават в една хармония небето и земята.

— Колко съм щастлива — каза един ден Флорънс. — Как издигат и ободряват твоите думи! Въпреки това никога не съм помислила да те запитам за твоята вяра по тези въпроси. В тъгата или болестта ние научаваме, че вярата е дадена като един утешител на човека — вярата, която е надежда в едно свято име — надежда, която не познава нито измама, ни смърт. А как разумно говориш за философията на вярата е действително телескопът, който направлява погледът към звездите. И над теб, Ърнест, любими мой, разбран познат от мен най-после, на теб оставям, след като си отида този приятел. Самият разбираш това, на което ме учиш, когато погледнеш не само към небето, а към цялото пространство, към всички безгранични творения, знай, че аз съм там! Защото домът на душата е там, докъдето се простират неограниченото присъствие на Бога. И какви безбройни различни съществувания, какви пътища, какви активни славни дела в други светове може да са запазени за нас, може би за да ги познаем и споделяме заедно и се изкачваме след век по-високо по стълбата на съществуванието. Защото сигурно на небето няма спиране. Там няма да лежим в непроменливо спокойствие. Движението и прогресът ще останат. Ще има усилия и задължения за нас там, горе както е имало тук, долу.

Тази теория, която Малтрейвърс споделяше, изразяваше характера на Флорънс, пътя на нейния живот, активността на мислите й, стремежите и амбициите й. Тя обръщаше погледа си не толкова към спокойствието и почивката в гроба, колкото към светлината и славата на едно прогресивно съществуване.

Както бяха седнали, и Ърнест говореше тихо и спокойно вътрешно тръпнещ от чувствата, които се мъчеше да въздържи, и с разговора си ту успокояваше, ту вълнуваше силно мислите на Флорънс, на вратата се съобщи за идването на лорд Варгрейв. И Лъмли Ферърс, отскоро наследник на титлата, влезе в стаята. За пръв път Флорънс го виждаше след смъртта на чичо му. За пръв път Малтрейвърс го срещаше от онази вечер, която беше тъй фатална за Флорънс. И двамата се сепнаха. Малтрейвърс стана и отиде до прозореца. Лорд Варгрейв взе ръката на братовчедка си и я притисна до устните си мълчаливо. Очите му изразяваха мисли, които сякаш за пръв път изглеждаха чисти.

— Виждаш, Лъмли, аз съм се примирила — каза Флорънс с приятна усмивка. — Примирила съм се и се чувствам щастлива.

Лъмли погледна към Малтрейвърс и срещна студени, изпитателни и проницателни очи, от които потрепери леко объркан, но само след миг се съвзе.

— Радвам се, братовчедке — каза лордът усърдно, — да видя Малтрейвърс пак тук. Нека сега се надяваме за най-доброто.

Малтрейвърс отиде замислено към Лъмли и каза с многозначителен тон:

— Ще ми подадеш ли и сега ръка?

— С много по-голямо удоволствие, отколкото когато и да е — отвърна Лъмли и не трепна пред погледа на Ърнест.

— Доволен съм — отговори Малтрейвърс след кратко мълчание и с глас, който изразяваше нещо повече от думите му.

В някои натури има толкова много струпана великодушност, че често тя притъпява тяхната проницателност и ги прави прекалено добри. Малтрейвърс не можеше да повярва, че откровеността би могла да бъде изцяло маска. Тя можеше да е лицемерие, което той не познаваше. Той самият не би бил способен на престъпление, дори обстоятелствата да го принудят. Не план на престъпление се криеше в този момент мрачно и смъртно в сърцето му, въпреки че той имаше страсти, които в такъв решителен характер можеха да доведат до страшни, ужасни резултати, ако вятърът би ги завихрил в буря. Дори на трийсет годишна възраст не беше определено ясно дали Ърнест Малтрейвърс можеше да стане примерен или лош човек. Но той по-скоро би удушил неприятел, отколкото да стисне ръката на човека, когото е предал.

— Приятно ми е като ви виждам, приятели — каза Флорънс, гледайки ги с обич. — За теб поне, Лъмли, такова приятелство ще бъде благословено. Винаги съм те обичала много нежно, Лъмли, обичала съм те като брат, макар че характерите ни в много неща не си приличат.

Лъмли се отдръпна и извика:

— За бога, не ми говори така нежно, не мога да понасям това, да те гледам и да мисля…

— Че умирам? Добрите думи са най-добри за нас, когато нашите думи приближават към своя край. Но стига за това. Аз скърбях за загубата ти.

— Бедният ми чичо! — каза Лъмли, променяйки с удоволствие темата на разговора. — Ударът беше ненадеен. До днес бях погълнат от меланхолични задължения и не можах да дойда дори и при теб. Утешавах се обаче, като научавах в отговора на ежедневните ми запитвания, че Ърнест е идвал тук. Що се отнася до мен — прибави той със слаба усмивка, — на мен са възложени почтени задължения. Определен съм за настойник на една богата наследница и съм сгоден за едно дете.

— Какво искаш да кажеш?

— Бедният ми чичо е бил тъй много привързан към детето на съпругата си, че остави най-голямата част от състоянието си на него. Един много малък имот, даващ не повече от две хиляди лири годишен доход, премина заедно с титлата. Новата титла действително е много задължаваща. За да се постигне обаче една двойна цел, да запази за протежето си възлюбеното си перство, а също и внука си богат, той изказа едно последно желание — аз да се оженя за младата дама, на която съм назначен за настойник, когато тя стане на осемнайсет години — уви! Тогава ще бъда над четиридесетгодишен! Ако тя не се съгласи на женитба с такава разлика във възрастта, ще изгуби само тридесет, само тридесет от двестате хиляди лири, които минават върху нея, които ще минат върху мен като удовлетворение за „не“-то на младата дама. Сега знаеш всичко. На съпругата му, действително една примерна млада жена, се оставят хиляда и петстотин лири годишно и вилата. Това не е много, но тя е доволна.

Лекотата в тона на новия лорд предизвика негодувание у Малтрейвърс и той се отдръпна настрана. Но лорд Варгрейв, не желаейки разговор на тъжни теми, които винаги мразеше, се обърна към Малтрейвърс така:

— Е, драги ми Ърнест, научавам от вестниците, че ще заемеш длъжността на покойния Н. Поздравявам те.

— Аз отказах — отговори Малтрейвърс сухо.

— Боже мой!… Действително ли? Защо?

Ърнест прехапа устните си и се намръщи, но погледът му несъзнателно се отклони към Флорънс. Лъмли помисли, че е открил верния отговор на въпроса му, и замълча.

След това разговорът стана объркан и накъсан. Лъмли побърза да си отиде колкото може по-скоро, а Флорънс тази нощ се почувства много зле. На следващия ден тя не можеше да стане от леглото. Болестта, с която се бореше, беше станала много силна. Стъпките на смъртта се бяха ускорили. И лорд Саксингъм, най-после отрезвен да види печалната истина, зае място край своята дъщеря, забравил, че е министър от кабинета.

VI

Може да изглежда чудно, но Малтрейвърс никога не беше обичал Флорънс така силно, както я обичаше сега. Дали своеобразността на човешката природа прави смъртните неща по-скъпи за нас, пропорционално на тяхното изчезване от нашите надежди като птичките, чиито цветове се развиват, когато те хвръкнат с разперени крила и изчезнат в небесата. Или това беше, защото той се спираше повече върху извисеността на нейния ум, отколкото върху въплътената в нея форма на материята, и първият се разцъфтяваше толкова повече, колкото втората се разлагаше. Така или иначе той съзнаваше едно: гордата жена, която може да застане сама, без да се нуждае от облегало в сърцето на мъжа, изгубва очарованието на своя пол.

Преминаваме през тези мъчителни за описване страници на отпадане, но в този случай не можем да ги опишем със студена и безстрастна ръка. Най-после дойде време, в което лекарите можеха да определят, че след няколко дни настъпва последния час, часът на освобождението. Напоследък подигравателните и безсъдържателни ангажименти на обществения му ангажимент бяха оставени на заден план и Малтрейвърс, поне за няколко часа на ден, заемаше мястото си край леглото, в което обичаната и блестяща Флорънс Лейсълс се намираше почти постоянно. Но нейният висок и героичен дух беше с нея докрай. Докрай тя можеше да понася, да обича и се надява. Един ден, когато Малтрейвърс напускаше мястото си до нея, тя го помоли с повече тържественост, отколкото обикновено, да се завърне вечерта. Определи точно часа и въздъхна дълбоко, когато той си отиде. Малтрейвърс се спря в коридора, за да поговори с лекаря, който току–що излизаше от кабинета на лорд Саксингъм. Говориха няколко минути спокойно. След като го изслуша, Ърнест не издаде друго вълнение, освен леко потреперване на устните! „Не трябва още да плача за нея“ — измърмори той, когато излезе навън. После отиде в къщата на един господин на неговата възраст, с когото поддържаше познанство, което никога не достигаше до близко приятелство, но почиваше на взаимна почит и често пъти беше много повече готово, отколкото самото приятелство, да прави взаимни услуги.

Полковник Денвърс беше човекът, който обикновено седеше до Малтрейвърс в парламента. Те гласуваха заедно, имаха еднакви принципи, както политически, така и на честта. Те биха си дали на заем хиляди лири един на друг без полица, обикновена лихва или разписка. Когато се злоупотребеше зад гърба на единия от тях в присъствието на другия, нямаше нужда от някой разгорещен и възмутен адвокат. При все това техните вкусове и навици не бяха еднакви. Когато се срещнеха на улицата, те никога не си казваха, както биха казали на приятели, които уважаваха по-малко: — „нека да прекараме деня заедно!“ Такива видове запознанства не са необикновени между почтени хора, които имат вече собствени навици и цели, неотстъпващи дори и на приятелството. Полковник Денвърс не беше у дома си. Предполагаха, че е в клуба на улица Сейнт Джеймс. Нататък тръгна и Малтрейвърс.

Пристигайки, той научи, че Денвърс е бил в клуба преди около час и при излизане е съобщил, че ще се върне скоро.

Малтрейвърс влезе и тихо седна до една маса. Салонът беше пълен с ежедневните лентяи, но той не се смути от тълпата. Не й обърна дори внимание. Не чувстваше желание за уединение; имаше достатъчно самота в себе си. Имаше няколко известни общественици, събрани около огъня, и неколцина други второстепенни фигури от обществения живот. Те разговаряха усърдно и с въодушевление, тъй като сега беше сезонът на големите партийни борби. Странно може да изглежда, но макар че Малтрейвърс едва дочуваше всичките им разговори, те всички се извърнаха живо, но поведението и разговорите им по време на неговите размишления за бъдещите му планове послужиха да се затвърди у него отвращението от света. Те разискваха върху характера на един велик общественик, когото, макар и разгорещени от най-чисти мотиви, не бяха в състояние да разберат. Огромните им подозрения, грубата им завист, сметките за патриотизъм, всичко, което отмива боята от лицето на тази хубава проститутка — политическата амбиция — измъчваше душата му. Един господин, виждайки го да седи мълчалив и намръщен, му подаде учтиво вестника, който четеше.

— Това е второ издание. Ще видите последните френски изявления.

— Благодаря ви — каза Малтрейвърс.

Учтивият човек се сепна от лаконичния отговор. В гласа, който го изказа, имаше нещо толкова тъжно и съкрушено.

Погледът на Малтрейвърс падна механично върху колоните във вестника, където видя собственото си име. Ставаше въпрос за едно негово произведение, подготвянето на което в Темпъл Гроув му беше доставило такова удоволствие с всяка страница и мисъл, и за което се беше консултирал с Флорънс. То беше неразривно свързано с нейния образ и възвеличено от светлината на нейния гений. Беше завършено много отдавна, но издаването му се отлагаше по известни съображения досега. Малтрейвърс не знаеше нищо за това публикуване. Имаше намерение след завръщането си в града да забрани отпечатването на труда. Но мислите напоследък бяха съкрушили всичко друго в сърцето му. Беше забравил за съществуването на тази книга. И сега, с всичкия блясък на авторството си, тя беше излязла на бял свят! Сега, когато се беше превърнал в неприлична подигравка над смъртното легло — какво кощунство! Имаше ужасна несвързаност между автора и човека, живота на автора и живота на човека. Очите на видимия триумф могат да бъдат тези на най-непоносимата, макар още неоткрита и неотгатната мъка. Книгата, която ни е възхищавала при написването й, може да излезе за пръв път на бял свят точно в часа, когато всички неща под слънцето са нерадостни за нас. Тази книга беше най-любимата на Ърнест. Тя беше замислена в щастлив час на голяма амбиция. Беше създадена с това желание за истина, което в ума на гения се превръща в изкуство. Колко малко в самотните часове, откраднати от съня, беше мислил за себе си и за онзи наем на работника, наричан „слава“! Как беше сънувал, че разкрива тайни, за да станат хората подобри, по-умни и по-верни на големите цели на живота! Как беше Флорънс и само Флорънс разбрала туптенето на сърцето му във всяка страница! И сега, така се случи, че за тази книга се съобщаваше във вестника, който той четеше. Това не беше само неприятелска критика, а беше силна отрова. Всичките заклинания, които можеха да го помрачат, бяха насочени срещу него. Всичката гадна жлъч на някой долен ум беше изказана. Ако авторът знаеше за ужасния удар, който сега очакваше Малтрейвърс, би било нечовешко той да не потръпне. Но, както казахме, има ужасно различие между автора и човека. Първият винаги зависи от нашето благоволение, докато за последния не знаем нищо. В такъв един час Малтрейвърс не можеше да чувства нищо от презрението на гордите умове, нищо от гнева, който суетните чувстват при подобни убождания. Не можеше да чувства нищо друго, освен едно неопределено отвращение от света, от стремежите и целите, които е преследвал тъй дълго. Но в този момент той не чувстваше дори и това. Сънуваше, но тъй като хората обикновено си припомнят сънищата, когато се събуди, неохотно погледна към предишните си стремежи и се разочарова от нищожните награди, които беше постигнал като резултат от преследването им. За пръв път, откакто отдавна отмина първата му неопитна година на авторство, се случи пак злоупотребата с него да го наскърби. Но ако тогава това беше само за момент, сега чашата се препълни и капките преляха. Голямата опорна стена от миналия му живот беше рухнала и изглежда сега всичко друго след нея се разтрошаваше.

Най-после полковник Денвърс влезе. Малтрейвърс го дръпна настрана и изведе от клуба.

— Денвърс — каза Ърнест, — времето, за което ти говорих, че ще имам нужда от твоите услуги, наближава. Нека се видим, ако е възможно, довечера.

— Непременно… Ще бъда в камарата до единайсет часа. След това ще ме намериш у дома.

— Благодаря ти.

— Не може ли тази работа да бъде уредена приятелски?

— Не. Тя е на живот и смърт.

— Все пак, имай предвид, че сега светът е станал твърде просветен за такива сражения. Гибелта на аристократично възвишената интелигенция е сигурна. Идват ужасни времена. Чисто комерчески.

— Има случаи, в които човешката природа и дълбоките й грешки са винаги по-силни от света и неговата философия. Дуелите и войните принадлежат на един и същ принцип: и двете са грешни, основават се на нестабилна почва и претекстите им са бедни. Но не е грешно за един войник да защитава отечеството си от нападение, нито за човека с човешко сърце да защитава истината и честта с живота си. Позволено ми е да убия разбойника, който ме напада за пари. Трябва ли разбойника, който откъсва от мен съкровища, които никога не могат да бъдат заменени, да ходи свободно? Това са неустойчивостите на псевдоетиката.

— Древните хора — каза усмихвайки се Денвърс — са били също тъй страстни като нас, но не са си служили с дуели, скъпи ми аристократе.

— Да, защото са прибягвали до убийството! Може би — прибави Малтрейвърс, мрачно намръщен, — са вземали по-разумния, ако не по-благородния път на правосъдие. В революциите всичките закони стават невалидни. А бурните събития и силните поврати и загуби в живота са като революции за личностите. Достатъчно за това. Нямам време да се аргументирам, както правят учените. Когато се срещнем пак, ти ще разбереш всичко и ще съдиш като мен. Довиждане!

— Какво, отиваш ли си вече? Малтрейвърс, изглеждаш ми зле. Ръката ти гори, трябва да размислиш!

Малтрейвърс се усмихна, но усмивката му не приличаше на обичайната му до този миг. Поклати глава и си отиде с бързи крачки.

Три от лондонските часовници един след друг съобщиха, че часът е девет, когато една висока и строга фигура премина по улицата, водеща към къщата на Саксингъм. На едно празно място, намиращо се пет врати преди да се стигне до къщата, стоеше младеж, в лицето на когото младостта въобще беше безжизнена. Беше март, трети март — времето дори за този сърдит месец беше необикновено студено и щипеше. Навалелият сутринта сняг лежеше бял и тъжен на купчинки по улицата. Но вятърът не мируваше, виеше като ураган през пустите улички и караше лампите да блещукат. Може би тези внезапни ветрове увеличаваха грозотата на споменатия младеж. Косата му, много по-голяма от обикновено, беше разхвърляна в безредие по намръщените му, жълтеникави, хлътнали страни. Недъгавата му и тънка снага изглежда с мъка противостоеше на вятъра.

Когато високата фигура, която се отличаваше с мъжествената си структура, пропорции и величественост от тази на младежа, дойде до мястото, където улиците се пресичаха, тя се спря изведнъж.

— Ти си пак тук, Кастручио Цезарини… Това е добре — каза тихият, но звънък глас на Ърнест Малтрейвърс. — Вярвам, че срещата ни тази вечер няма да е последна.

— Питам те, господине — каза Цезарини с тон, в който гордостта се бореше с чувствата, — питам те да ми кажеш как е тя… дали знаеш… не мога да говоря…

— Твоята работа е почти свършена — отговори Малтрейвърс. — Още няколко часа и твоята жертва, защото наистина е твоя, ще разкаже разказа си пред великото съдийско място. Убиец, какъвто си ти, трепери, защото неговият час наближава!

— Тя умира, а аз не мога да я видя! Докато на теб се позволява да видиш този последен блясък на човешко съвършенство, на теб, който никога не си я обичал като мен, на теб, омразен и презрян… на теб…!

Цезарини млъкна. Гласът му замря, задавен от конвулсивното му тежко дишане.

Малтрейвърс го гледаше от височината на своята висока и горда фигура с безмилостни очи, защото беше изхвърлил съжалението от душата си.

— Престъпнико слаб! — каза той. — Чуй ме! Имал си от мен въздържаност, търпение, приятелство и нежни грижи. Когато твоите собствени глупости те потопиха в мизерия, моя беше невидимата ръка, която те измъкна от глада и от затвора. Стараех се да те спася, да те издигна и дам на жалката ти душа жаждата за чест и независимост. Изпълнителят на това желание беше Флорънс Лейсълс, а ти ни се отплати с достатъчно измамническа фалшификация, приписвайки низост на мен, свързана с агония и смърт за нея. Най-после имаш угризение на съвестта си. Ти разкри пред нея престъплението си. Една искра от мъжественост те накара да го разкриеш и пред мен. Потресен, какъвто бях в онзи момент, от осъзнаването на подлостта, която си извършил, аз обуздах лудостта, която би извадила живота от гърдите ти. Казах ти да продължаваш да живееш, докато имаше още живот в нея. Ако оздравееше, бих ти простил, но ако умре, трябва да отмъстя. Ние се обвързахме така тържествено, че след няколко часа връзката ще трябва да бъде запечатана с кръвта на единия от нас. Кастручио Цезарини, има справедливост на небето. Не се залъгвай, ще паднеш от моята ръка. Когато дойде часът, аз ще ти съобщя. Сега довиждане, няма какво повече да ти кажа.

Всяка сричка от тази реч беше изказана с пронизващата яснота, характерна за гласа, който идва от дълбочината на сърцето. Но Цезарини не разбираше нейното значение. Той хвана Малтрейвърс за ръката и се загледа в лицето му с див и заканителен блясък.

— Каза ли ми, че тя умира? — попита той. — Питам те. Защо не ми отговориш? О, да, заканваш ми се с отмъщение. Не знаеш ли, че копнея да се срещна с теб лице в лице на живот и смърт? Не ти ли казах това? Не се ли опитах да раздвижа бавната ти кръв в конфликт, от който бих излязъл със слава. Но ти мируваше като излян от мрамор. Да, въздържах се, защото за пакостта спрямо мен можех да ти простя, но за тази спрямо нея, никога! Отдръпни се от мен Малтрейвърс отдръпна ръката си от италианеца и тръгна по пътя си. Див, остър рев на отчаяние прозвуча след него и отзвуча кънтейки в ушите му, докато той крачеше по дългите тъмни и самотни стълби към смъртното легло на Флорънс Лейсълс.

Малтрейвърс влезе в стаята, съседна на тази, в която беше умиращата. Същата стая, пак така весела, в която беше станала първата му среща с Флорънс след примирието им.

Тук той видя лекаря да дреме на един фотьойл. Госпожица Флорънс била заспала от два-три часа, обясни лекарят, като се разбуди. Лорд Саксингъм беше в кабинета си, дълбоко разчувстван, защото не се знаеше дали Флорънс щеше да преживее нощта.

Малтрейвърс седна тихо. Пред него, на една маса, се намираха няколко изящно подвързани ръкописни книги. Механично ги отвори. Хубавият, благороден характер на Флорънс се излъчваше от всяка страница. Богатият й и активен ум, любовта й към поезията, жаждата й за знания, склонността й към дълбоки мисли, говореха от тези страници като духове, живеещи в нея. Често надраскани със забележки на одобрение, той срещаше извадки от собствените си трудове, понякога и нейни размишления, стоящи не по-ниско по дълбочина от неговите. Парчета от буйни, незавършени стихове, но с една сила и енергия, надминаваща деликатната грация на поетесите. Накратко, силни критики върху книги, надминаващи обикновените познания на нейния пол. Възмутени и саркастични афоризми върху реалния сват, с възвишени и тъжни излияния на чувства върху него Всичко това говореше за редките дарби, с които това особено момиче беше надарено. И понякога в тези излияния на изобилен ум и претоварено сърце имаше алюзии за самия него. Тъй нежни и трогателни очерци от него, изобразени в хиляди видове спомени за минали разговори и срещи, отбелязани с внимателна женствена грижовност! Всички тези белези на гений и на любов му говореха с глас, който казваше: „Това същество е завинаги изгубено за теб. Ти никога не я оцени до времето, когато нейното заминаване стана безвъзвратно определено“.

Малтрейвърс затвори очи с дълбока въздишка. Цялото минало премина през ума му. Романтичната страст на Флорънс, интересът й към неговата слава, ревността й към неговия живот, неговото неопетнено и гордо име, изглеждаха умиращи заедно с нея. От сега нататък само обикновената кал оставаха на земята.

Колко внезапен, колко ужасно внезапен беше ударът! Вярно, имаше един промеждутък от няколко месеца, в който промяната беше извършила своето действие. Но промеждутъкът е празно нещо. Той я беше оставил бодра, весела и здрава, а я видя пак съсипана телом и духом, наказана, потъпкана, умираща. И това същество, тъй светло и гордо, го беше обичало! Не помнеше друга жена тъй обичана от него, освен спохожданата на сън, изгубената и смътно запомнената Алис. Никога на земята и самият той не би могъл да бъде обичан отново така, както го бяха обичали Флорънс и Алис.

Атмосферата на стаята му се стори мъчителна и потискаща. Тя беше изпълнена с нея. Там бе арфата, която подхождаше на всичко, като че ли беше част от нея. Там бяха картините, нарисувани тъй изящно от нейната ръка. Грацията и хармонията на класическия вкус дишаше навсякъде.

Русо ни е оставил един безсмъртен портрет на любовника, очакващ първите прегръдки на любимата си. Но да се чака с един болнав пулс, със замъглено съзнание нейния последен поглед — това беше истински ужас. Очакваше се момента не на пленяването, а на отчаянието; очакваше се бавното и досадно време, което щеше да се стовари като допълнителен мъчителен товар на сърцето, въпреки собственото желание агонията да продължи завинаги, да не настъпи краят. Такава беше сегашната картина на интензивна страст и чувства, на плът и кръв в действителност, на един от редките и свойски тържествени моменти в нашия живот.

Най-после вратата се отвори. Любимата прислужница на Флорънс погледна вътре и попита:

— Тук ли е господин Малтрейвърс? О, господине, госпожицата е будна и би желала да ви види.

Малтрейвърс стана, но краката му бяха приковани към земята. Свитото му сърце беше почти замряло. Обзе го смъртен ужас. С дълбока въздишка премахна от себе си вцепеняващото омагьосване и тръгна към леглото на Флорънс.

Тя седеше на леглото си, подпряна на възглавници. Когато той се сниши до нея и хвана бледата и прозрачна ръка, тя погледна към него с усмивка на съжаляваща любов.

— Ти си много, много добър към мен — каза тя след кратко мълчание с глас, който се беше променил дори от последния път, когато го беше чул, — и ще бъдеш възнаграден. Ти направи последната част от живота ми, от която човешката природа потреперва с ужас, най-щастлива и най-светла от цялото ми кратко и суетно съществувание. Мой обожаеми Ърнест! Бог да те благослови!

Няколко признателни сълзи потекоха от очите й и паднаха върху ръката, към която тя си наведе устните, за да я целуне.

— Не тук, сред улици и шумни убежища на светски хора, нито пък в този неприятен сезон от годината, аз бих желала да хвърля последния си поглед върху земята. Толкова ми се иска да мога да видя лицето на природата заедно с лятното слънце, да видя с него тези хубави гледки, които сме обичали тъй много. Тогава смъртта не би се различавала за мен от съня. Но какво значение всъщност има това? С теб е лято и природа навсякъде за мен.

Малтрейвърс повдигна лицето си и очите им се срещнаха мълчаливо. Погледите им бяха продължителни и втренчени, и говореха повече от каквито и да било думи. Главата й се отпусна на рамото му и остана там неподвижна за няколко мига. Леки стъпки се промъкнаха в стаята. Беше нещастният баща. Той дойде от другата страна на дъщеря си и захълца конвулсивно.

Тогава тя се повдигна и дори в сенките на смъртта една слаба руменина премина по страните й.

— Добри ми, драги тате, каква утеха ще ти достави после да си мислиш, колко мило си разглезил твоята Флорънс!

Лорд Саксингъм не можа да отговори. Той я сграбчи в обятията си и заплака над нея. След това се отдръпна настрана, погледна към нея разтреперан и извика:

— О, боже! Тя е мъртва… Мъртва е…!

Малтрейвърс се сепна и отведе нетърпеливо настрана нещастния стар човек. Докторът се приближи добродушно, хвана за ръката лорд Саксингъм и го изведе от стаята. Лордът излезе мълчалив и послушен като дете.

Но борбата още не беше отминала, Флорънс отвори още веднъж очи. Малтрейвърс нададе още един вик на радост. Но в тези очи животът бързо и безвъзвратно се затъмняваше. През мъглата и сенките те търсеха възлюбеното лице, което се беше свело над нея като че ли за да й вдъхне живот. Два пъти устните й се раздвижиха, но гласът изневери.

Малтрейвърс бързо постави върху лицето й кърпичка, която беше готова върху масата близо до нея. Но едва беше овлажнил устните й, когато цялото й тяло започна да натежава все повече и повече в ръцете му. Главата й още веднъж падна на гърдите му. Три пъти още тя отвори устата си за въздух и най-после, издигайки ръка високо, проговори, борейки се със смъртта:

— Там… горе!… Ърнест… това име… Ърнест!

Да, това име беше последното, което тя изказа.

Очевидно съзнаваше своята мисъл, защото когато гласът й замря, една усмивка, една хубава и ясна усмивка, която се явява само върху лицата на умиращите или на умрелите, се появи бавно, огря с небесна светлина устните й, челото, цялото лице.

Продължаваше още да диша, но дишането стана по-слабо. Най-после, без звук, без глас, без борба, то отмина — главата й се отпусна, тялото падна от ръцете му, всичко беше свършено!

VII

Изминаха два часа след тази сцена преди Малтрейвърс да напусне къщата.

Беше тъкмо в първия час от сутринта. Струваше му се, докато вървеше по улиците и острият вятър виеше по пътя му, като че ли беше извървял и го поддържаше един чудноват магьоснически живот, някакво сънливо, необяснимо и грубо съществувание.

Той приличаше на сомнамбул, нямащ съзнание за нищо, което става край него. Въпреки това стъпките му бяха твърди и свободни. Единствената мисъл, която обземаше цялото му същество, и в която целият му интелект изглежда се беше събрал и която беше нито жестока, нито ужасна, но спокойна, твърда и тържествена — беше мисълта за отмъщение. Пристигна до вратата на полковник Денвърс, изкачи се по стълбите, почука и когато той се показа, го посрещна с думите:

— И така, часът настъпи.

— Но какво точно възнамеряваш да правиш сега?

— Ела с мен и ще видиш.

— Добре, колата ми е долу. Ще се разпоредиш ли с прислугата ми?

Малтрейвърс кимна утвърдително, даде заповедите си на файтонджията. После двамата се качиха и бързо преминаха през крайните квартали на големия град. Докато пътуваха, Малтрейвърс описа точно измамата, извършена от Цезарини.

— Ти ще дойдеш с мен сега до неговата къща — заключи Малтрейвърс. — Трябва да му се отдаде заслуженото. Той не е страхливец; не се поколеба да ми даде адреса си, нито пък би потреперил от удовлетворението, което аз изисквам. Ще чакам долу, докато уговориш с него нашата среща. Нека бъде утре, на разсъмване.

Денвърс остана учуден и дори ужасен от разкритието, което му беше направено. Имаше нещо тъй необикновено и срамно в цялата работа. Но нито неговият опит, нито неговите принципи за чест можеха да подскажат друга алтернатива на предложения план. Той се въздържа от всякакви възражения, които би могъл да направи, и стисна ръката на приятеля си. Двамата потънаха в мълчание, докато колата спря пред една врата, намираща се в тясна уличка на тъмно предградие. Всичките къщи наоколо бяха тъмни. Само през горните прозорци на квартирата на Цезарини се виждаше светлина. На почукването отвори слуга. Денвърс се изкачи по стълбите и влезе в коридора.

— О, господине, тъй много се радвам, че сте дошли! — каза някаква стара жена, бледна и трепереща. — Той се намира в такова положение!

— Да няма някаква грешка? — попита Денвърс, спирайки се. — Тук ли живее един италианец на име Цезарини?

— Да, да, бедният господин… изпратих да ви повикат тук… Казах на момчето да ви повика, казах…

— Но за кого ме мислите?

— Господине, не сте ли доктора?

Денвърс не отговори. Той имаше лошо мнение за куража и мислите на този, който би могъл да действа безчестно. И сега си помисли, че е измислено нещо, за да бъде излъган неговия приятел в отмъщението му. Така че той се отказа да действа по-нататък и, без да обърне внимание на жената, се завърна при колата.

— Да си отиваме, Малтрейвърс — каза той. — Този човек не е в положение да се среща с теб.

— Какво? — извика Малтрейвърс и се намръщи силно. Цялото му отдавна сдържано възмущение премина като огън през всичките му вени. — Нима ще трепне той от изкуплението? — Блъсна Денвърс нетърпеливо настрана, скочи от колата и се завтече нагоре по стълбите.

Денвърс го последва.

Разгорещен и разярен, Ърнест Малтрейвърс се втурна в малка и мръсна стая, от затворената врата на която през много дупки се виждаше светлината, която говореше, че Цезарини е вътре.

Очите на Цезарини, блестящи от ужасен огън, бяха първото нещо, което срещна погледа му.

Малтрейвърс застана мирно, като че ли се беше вкаменил.

— Ха, ха! — изсмя се някакъв остър и писклив глас. — Кой идва тук с дрехи, изцапани с кръв? Ти не можеш да обвиниш мен, защото моят удар не доведе до проливане на никаква кръв, той отиде право в сърцето и не разкъса никакво месо. Ние италианците, отравяме нашите жертви! Къде си ти, къде си, Малтрейвърс? Аз съм готов. Страхливецо, защо не идваш? О, да, ти си тук… Пистолетите… аз няма да се сражавам така. Аз съм едно диво животно. Искам да се разкъсаме със зъбите и ноктите си.

Сгушен в ъгъла на стаята, нещастникът беше наистина побеснял маниакално: двама души го държаха здраво. С могъщата сила на лудостта той се опитваше да ги отблъсне и постоянно се мяташе и гърчеше, и накрая успя да падне на пода безчувствен и изтощен, но двамата пак го хванаха здраво. Напрегнатите му и кървясали очи сякаш напираха да изскочат от орбитите си, пяна се събираше около устата му, черната му коса беше разровена в безпорядък, деликатните му симетрични черти бяха добили отвратителен вид. Представляваше наистина страшна гледка в този момент на среща на неприятели.

Малтрейвърс стоеше изправен, изпълнен със сила, здраве и превъзходство, готов за обмислено и разумно отмъщение. Беше човек, въоръжен със своите зрели, развити и овладени умствени способности, напълно готов за защита от нападението на всякакъв неприятел, човек веднъж въвлечен в справедлива борба, не би трепнал дори пред цяла армия. А именно тук беше неговата черна и жестока цел, отблъсната от него, трепереща като нищожество в краката му. Той почувства нищожеството на човека и на човешкия гняв — в присъствието на лудия, върху главата на когото беше паднала гръмотевицата на едно проклятие, по-голямо от това, което някога човешки гняв можеше да изкаже. В ужасното си страдание престъпникът се опитваше да победи отмъстителя.

— Да, ти! — извика пак Цезарини. — Казват ми, че тя умира, но той е край нея… отблъснете го от там… не трябва да хваща ръката й… тя не трябва да го благославя… тя е моя… ако аз съм я убил, аз съм я спасил от него… тя е моя в смъртта. Пуснете ме да вляза вътре, казвам… ще вляза вътре… ще вляза, ще я видя и после ще го удуша в краката й.

С огромно усилие той успя да се изскубне от ръцете на тези, които го държаха, и с един ужасен и радостен скок прекоси стаята и застана лице в лице с Малтрейвърс. Гордият човек пребледня и се оттегли стъпка назад.

— Това е той! Той е! — изкрещя маниакът и скочи като тигър на врата на противника си. Малтрейвърс бързо сграбчи ръката му, изви я рязко и го натисна настрани. Цезарини падна тежко на пода, ням, безчувствен и в силни конвулсии.

— Мистериозно провидение! — простена Малтрейвърс. — Ти справедливо си смъмрило смъртния, затова, че е сънувал, че може да си припише привилегията на отмъщение. Прости грешника, о, Боже, както аз му прощавам, както ти учиш това упорито сърце да прощава, както прости тя, която е с Теб, една благословена светица на небето!

Когато след няколко минути дойде лекарят, главата на ударения болен лежеше върху коляното на противника му. Ръката на Малтрейвърс беше тая, която избърса пяната от бледните устни и гласът на Малтрейвърс беше този, който се мъчеше да утешава, и сълзите на Малтрейвърс бяха тези, които падаха върху това огнено чело.

— Грижете се за него, господине, грижете се за него — каза Малтрейвърс, като скри лицето си, когато стана и остави Цезарини. — Нека той има всичко, което може да облекчава и лекува. Преместете го в някое по-удобно жилище, повикайте най-добрите консултанти. Възстановете го… — Не можеше да говори повече и бързо напусна стаята.

После се установи, че Цезарини е бил останал на улицата след кратката си среща с Ърнест, че най-после бил почукал на вратата на лорд Саксингъм точно в часа, в който смъртта бе изискала жертвата си. Чул съобщението, опитал се насила да се качи горе, но бил изхвърлен от къщата и нищо повече за него не се знаело, докато стигнал собствената си врата в яростна лудост един час преди да дойдат Денвърс и Малтрейвърс. Може би по някои неясни проблясъци светлина, които винаги съпровождат мрака на лудостта, той е бил запазил отделни слаби спомени от срещата си с Малтрейвърс, които за щастие са го направлявали до жилището му.

Два месеца след тази сцена, една приятна неделна сутрин, в първите дни на май, Лъмли, лорд Варгрейв, седеше сам до прозореца на вилата на покойния си чичо. Очите му наблюдаваха замислено зелената поляна, към която гледаха прозорците, или по-точно двете фигури, които седяха на селска пейка по средата на поляната. Едната беше вдовицата в траур, другата беше хубавото и приятно дете, определено да бъде съпруга на новия лорд. Ръцете на майката и дъщерята бяха хванати една за друга. Тъга беше изписана по лицето на двете — дълбока, макар и прикрита по лицето на възрастната, защото детето се стараеше да утешава майка си. Скръбта в детинството идва с крилата на пеперудата.

Лъмли загледа към тях, особено към дъщерята.

„Много е хубава — рече той на себе си. — Ще бъде много богата. След всичко това не съм за съжаление. Аз съм лорд и имам достатъчно за преживяване засега. Издигам се в обществото, а и партията ни има нужда от лордове. Не зная какво може да ми дойде отсега нататък. Чичо ми е бил по-умен, отколкото съм мислил, като се е борил за това перство, което спечели и остави на мен. И то тъкмо във възрастта, когато ще искам да се оженя и да имам наследник, двеста хиляди лири и една млада красавица! Е, имам добри карти в ръцете си, стига да мога да ги изиграя добре. Трябва да положа грижи тя да се влюби още от самото начало в мен. Познавам другия пол и винаги съм успявал, освен в случая с онази клета Флорънс! Е, безполезно е да се съжалява!“

Тук слугата прекъсна размишленията на лорд Варгрейв, поднасяйки му писма и вестници. Лорд Варгрейв беше държал реч в камарата на лордовете миналия петък, искаше да види какво пишеха неделните вестници за нея. Така че той взе един от вестниците преди да отвори писмата. Погледът му се спря на два пасажа, съседни един на друг. Първият от тях гласеше:

„Известният господин Малтрейвърс си е подал неочаквано оставката и е напуснал града вчера за продължително пътуване из континента. Различни слухове се носят за причините на това тъй особено и неочаквано самозаточение на видния наш джентълмен в разгара на кариерата му“.

— Значи, отказал се е от играта — измърмори лордът. — Никога не е бил практичен. Радвам се, че е настрана от пътя ми. Но, я сега да видя написаното за мен, какво ли е то?

„Научаваме, че важни промени ще станат в администрацията. Министрите били на мнение, че е необходимо да се подсилят с един талант. Между другите назначения, конфиденциално разисквани в най-осведомените кръгове, научаваме, че лорд Варгрейв ще заеме мястото на… Това ще бъде едно популярно назначение. Лорд Варгрейв не е празничен оратор, а човек с ясни възгледи, който се ползва с отлично име в камарата на общините. Той притежава също изкуството да привързва приятелите си и неговият прям, честен и мъжествен характер не може да не окаже нужното въздействие върху английското общество. В друга колона на вестника читателите ни ще намерят пълния текст на неговата отлична реч, държана в камарата на лордовете миналия петък. Чувствата, изказани там, правят най-голяма чест на патриотизма и мъдростта на лорда“.

— Много добре, действително много добре! — процеди Лъмли, като потри доволно ръце. После погледна писмата.

Вниманието му беше привлечено от писмо с голям печат и с подпис: „лично поверително“. А той знаеше предварително съдържанието му. То беше предложението за назначение, за което споменаваше вестникът. Прочете го, зарадва се и стана. Навън се присъедини към лейди Варгрейв и Евелин на поляната, и когато се усмихваше на майката, и гледаше детето, сцената представляваше приятна картина на семейно щастие.

Така завършва тази книга. Тя завършва така, както рядко се среща в романите, но както често се среща в живота. Страдание за добрите, победа и слава за безпринципните: Ърнест Малтрейвърс — самотен скитник, меланхоличен, отвратен от света, вкаран преждевременно в славна амбиция, изоставен, лишен от приятели; Лъмли Ферърс — напредващ и възгордян, животът му усмихнат, а той се издига сред управлението на най-гордата, а може би и най-умната от европейските нации, обзет от твърд стоицизъм на лекота и егоизъм, който не само упорства срещу скръбта, но заглушава и съвестта.

Може би читателят ще успее да удовлетвори любопитството си да узнае повече за различните герои, споменати в тази история, и да завърши това, което авторът вярва, че е истински преглед на философията на човешкия живот.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6500

Издание:

Едуард Литън. Бурен живот

Английска. Второ издание

ИК „Орион“, София, 1994

ISBN: 954-8615-02-9

Content

Едуард Литън
Бурен живот

Част I

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

Част II

I

II

III

IV

V

Част III

I

II

III

IV

Част IV

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Част V

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Част VI

I

II

III

IV

V

VI

Част VII

I

II

III

IV

V

Част VIII

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Част IX

I

II

III

IV

V

VI

VII

Информация за текста