Ерик Лустбадер

Мико

Част ІІ

Книга четвърта

Фа Чи

Да натиснеш спусъка

Хонконг | Вашингтон | Токио Мауи | Ралей | Хокайдо

Пролет, в наши дни

— Господин Нанги, страхувам се, че новините са доста по-лоши, отколкото сме си представяли.

Танцан Нанги гледаше през прозорците към Ботаническата градина насреща и отпиваше ситни глътчици от бледожълтия жасминов чай. Отвъд буйната растителност се виждаше проломът Виктория, над него се издигаше високият непристъпен връх.

Намираше се високо над центъра на Хонконг, почти на върха на небостъргача от стъкло и стомана, в който се помещаваше „Азиатска банка“.

— Продължавайте — кратко нареди той и тръсна цигарата си в кристалния пепелник на бюрото.

Алън Су хвърли бегъл поглед към обемистия си бележник, макар да бе ясно, че няма нужда от никакви справки. После облиза горната си устна и механично приглади косата си. Той беше дребен и спретнат китаец, родом от Шанхай, който обикновено биваше спокоен и разсъдлив. Но в момента бе силно притеснен и притеснението му изпълваше кабинета като аромата на натрапчив парфюм.

Закрачи напред-назад и продължи:

— За пример ще ви посоча проекта за жилищно строителство „Ван Фа“, който сме финансирали в рамките на 75 процента. Става въпрос за строителство в Новите територии, района Тай Покоу. Първата отчислителна вноска вече беше финансирана допълнително, всеки момент ще се наложи нова подобна операция. Това означава нова ипотека — нещо, което не сме в състояние да си позволим. За да бъдем на нулата, трябва да имаме 76 процента заетост на готовата жилищна площ при цена шестнайсет хиляди хонконгски долара месечен наем. Но най-високият наем, на който можем да разчитаме в момента, не надминава пет хиляди. След декларацията на комунистите никой не иска да живее в район, който всеки момент може да бъде окупиран.

Алън Су прекрати разходката си и стовари папката в ръката си върху купчината подобни папки на бюрото. В гласа му прозвуча нескрито отвращение:

— Списъците с подобни капиталовложения нямат край! Дори да е работил тайно за конкуренцията, Антъни Чин едва ли би успял да ни нанесе по-голяма вреда!

— А дали наистина не е работил за тях? — попита Нанги.

— В този град всичко е възможно — вдигна рамене Су. — Макар че на мен лично не ми се вярва. В подобна ситуация са още няколко банки, но ние сме най-зле. Не — тръсна глава той. — Според мен господин Чин е проявил алчност. А алчността, господин Нанги, е най-лошият съветник на правилната преценка.

Нанги се наведе да си налее още чай. После се облегна в удобното работно кресло на Алън Су зад бюрото. Очите му се насочиха към белите и бледокремави сгради, които се издигаха терасовидно по склоновете на връх Виктория. Една истинска джунгла от бетон.

Кога имахте последното си силно земетресение, господин Су? — внезапно попита той.

Очите на Алън Су объркано премигнаха зад очилата с телени рамки.

— Ами… май беше преди две години — отвърна той.

— Аха. — Вниманието на Нанги продължаваше да е насочено изцяло към гъстата гора от небостъргачи. — Ако тръсне както трябва, това насреща ще се превърне в гробница. Не мислите ли? Всичко ще се срути като детски кубчета, ще загинат много хора, ще се разорят още повече… — Главата му рязко се извъртя по посока на Алън Су: — А вие за кого още работите, господин Су?

— Аз… Моля за извинение, господин Нанги, но не ви разбирам…

— Хайде, хайде — рече Нанги. Всички китайци ся приличат. — Няма място за свенливост. В Хонконг всички работят по на няколко места. Така е далеч по-изгодно… — Млъкна, за да налее още чай в чашата си, после продължи: — Вземете за пример Антъни Чин. Той беше не само президент на „Азиатска банка“ в Хонконг, но и лейтенант в Китайската червена армия.

— Невъзможно! — замръзна на място Алън Су. — Познавам го от години. Жените ни пазаруват заедно всяка седмица!

— В такъв случай вие сте в течение на всички тези финансови провали! — хладно процеди Нанги и посочи купчината папки върху бюрото. Групата наети експерт-счетоводители си беше свършила работата отлично.

— Абсолютно нищо не съм знаел! — разпалено отвърна Су.

— Също и за страничните му дейности, нали? — бавно поклати глава Нанги.

Алън Су се втренчи в него и с усилие сдържа омразата, която го заливаше. Гледаше този японец и се опитваше да го прецени, гърдите му развълнувано се повдигаха. Даваше си сметка, че може да се спаси само, ако всичко бъде изяснено до последната подробност.

— Означава ли това, че и мен подозирате в симпатии към комунистите? — попита той.

— О, в това отношение бъдете спокоен — отвърна Нанги и се усмихна. — Елате, господин Су, изпийте чаша чай с мен.

Алън Су се подчини с разтуптяно сърце.

— Не би трябвало да се учудвам на това, което става тук — промълви той и ръката му обхвана гъсто застроените планински склонове зад прозореца. Чаят беше студен и той го изпи на един дъх. — Тези високи бетонни кутии действително биха се срутили при всяко по-значително земетресение. Сигурен съм, че едва ли са изградени според изискванията на една силно земетръсна зона — с еластичен стоманен кофраж и всичко останало. Местните предприемачи използват един много популярен номер — пред очите на инспекторите забучват половин дузина еластични стоманени прътове в бетона на основите, в който, между другото, съдържанието на пясък е два пъти повече от допустимото.

— После изчакват инспекторите да се насочат към друго място за проверка, измъкват същите стоманени пръти от още невтвърдения бетон и ги поставят на новото място. След приключване на проверката прътите отново се вадят и чакат инспекторите на друга строителна площадка.

— На практика всичко е игра, тъй като инспекторите предварително са подкупени и не си правят труда да извършват задълбочени проверки.

— Игра, която може да коства живота на много хора и милиони долари, от техните спестявания — намръщи се Нанги.

Су сви рамене.

— След като мога да си купя 12-годишна девственица насред „Ван Чай“, защо да не купя и някакъв си инспектор по строителството? — горчиво попита той.

— Разликата е там, че 12-годишната девственица, за която сте платили със суха пара, може да създаде доста неприятности на съпругата ви — хладно отвърна Нанги. — Само на нея, но не и на стотици и хиляди невинни хора.

— Което означава, че моето сладострастие — а то също е една разновидност на алчността — е успяло да замъгли хладния ми разум.

Нанги рязко се изправи.

— Какво е месечното ви възнаграждение от „Роял Албърт Бенк“, господин Су? — попита той.

Алън Су почти изпусна порцелановата чашка от ръцете си. Усети ударите на сърцето чак в ушите си, пак там зазвучаха отчаяните вопли на всичките му мъртви роднини. Господи, какво ще стане със семейството ми отчаяно се попита той. Ще остана без работа и без пукната пара в разгара на най-дълбоката рецесия в историята на колонията.

Лицето на Нанги заплува пред погледа му, той постави празната чашка върху бюрото до папките с пресиленото внимание на алкохолик.

— Хайде, отговорете — подкани го Нанги. — Въпросът ми беше съвсем конкретен и ясен.

— Но отговорът не може да бъде такъв… Моля за…

— Не искам обяснения от вас, господин Су — прекъсна го Нанги и се приведе напред. — В момента се нуждая от човек, на когото мога да имам пълно доверие. Нещата са съвсем прости — или сте такъв, или не сте!

Очите на Нанги се свиха и пронизаха събеседника му.

— Знаете какво ще стане с вас, ако се окаже, че не сте такъв, господин Су! — тихо промълви той:

Алън Су потръпна и — не отговори. Стоеше изправен и вдървен, макар да чувстваше как коленете му се подгъват. Разбира се, можеше да напусне този кабинет и веднага да подаде оставката си. Но какво ще постигне с това? Пазарът на работната сила се беше стеснил значително след декларацията на гадните комунисти отвъд границата, това с особена сила важеше в областта на банковото дело. В съзнанието му изплува представата за многобройната челяд, която изцяло разчиташе на него — съпруга, шест деца, леля и двама чичовци, единият от които вече вдовец.

Можеше да продължи да отрича всичко, разбира се. Но имаше чувството, че подобна линия на поведение ще го доведе до онзи резултат, до който би го довела и незабавната, му оставка. Нанги е твърд като кремък, освен това е японец. Единственият му шанс беше да се държи честно и откровено.

Алън Су пое дълбоко дъх и реши да каже цялата истина.

— „Роял Албърт“ ми плащат десет хиляди хонконгски долара на месец, срещу които получават информация за всички текущи дела на нашата банка — твърдо каза той. После млъкна и се вслуша в бесните удари на сърцето си.

— Разбирам — промълви Нанги и потупа с гумичката на неупотребяван молив върху бюрото на Су, После вдигна глава: — Господин Су, от този момент нататък вашата заплата е удвоена. — Велики богове, мярна се в съзнанието на Су. В основата на косата му се появиха ситни капчици пот. — След шест месеца ще се върнем отново на този въпрос и в съответствие с резултатите на банката заплатата ви ще бъде увеличена… или намалена. Същите действия ще предприемем и след една година. — Очите на Нанги не напускаха лицето на Су: — Ако през този период банката изпълни програмата за финансово стабилизиране, която ще ви предам, преди да отпътувам, и започне да носи печалба, вие ще получите десет процента от всичките й активи плюе доживотен договор като генерален директор.

С нескрито удоволствие Нанги наблюдаваше как тези думи изпиха всички жизнени сокове от широкото лице на Су.

— Моментално ще прекъсна всякакви отношения с „Роял Албърт“! — възбудено прошепна Су, очите му продължаваха да бъдат изцъклени.

— Нищо подобно няма да направите! — хладно рече Нанги. — Ще продължавате да прибирате своите десет хиляди, а след два месеца ще поискате увеличение! Господ ми е свидетел, че сте го заслужили!

Лицето на Су потъмня.

— Страхувам се, че не ви разбирам, сър — промълви той. Облекчението в душата му бе толкова силно, че му пречеше да разсъждава.

— Господин Су, от днес нататък ще предавате на „Роял Албърт Бенк“ онази информация, която лично аз ще ви доставям — рече Нанги. — Едновременно с това ще ми давате подробен отчет за действията на конкуренцията. Искам да зная за всяка сделка във финансовата област, независимо дали е голяма или незначителна. Искам да имам точна информация за размера на капиталите им и тяхното влагане. Искам да зная всичко за инвестиционната им политика за година напред, за пет години, дори за десет! — Сведе глава и тихо добави: — Следвате ли мисълта ми, господин Су?

Алън Су вече беше успял да се съвземе до степента, която му позволяваше да се усмихне. О, богове от всички религии и вероизповедания на света! Довечера ще ви предложа богато угощение!

— Напълно, господин Нанги — отвърна на глас той, използвайки най-добрия си английски. — Задачата, която ми възлагате, изпълва сърцето ми с радост!

После лицето му отново стана загрижено:

— Но при сегашното състояние на банката и острия недостиг на капитал аз едва ли ще успея да изпълня високите цели, които ми поставяте. Ние сме на ръба на банкрута и едва ли ще можем да покрием всички плащания. Дори ако кредиторите не ни притиснат веднага (дано боговете им внушат точно това да сторят), пак ще ни трябват повече от дванайсет месеца за покриване на загубите и уравняване на балансите.

— В това отношение ще получите двойна подкрепа — спокойно отвърна Нанги. — Първо, в рамките на седемдесет и два часа банката ще получи солидна финансова инжекция…

— Мога ли да попитам за източника на този капитал? — вметна Су.

— Не. Просто бъдете готов да го инвестирате краткосрочно и с максимална печалба.

Су вече поклащаше глава.

— Това е много рисковано. Особено в сегашното ни състояние!

— Но не и ако използвате добре информацията, която ще получавате от „Роял Албърт“. — Нанги се усмихна и се изправи: — Яхнете ги, господин Су! Яхнете ги, както кучето на светия храм яха великия дракон! Направете така, че всички рискове да бъдат за тяхна сметка и отговорност, а нашите пари да нарастват на спокойствие и сигурност! — Тръсна глава и добави: — Моите поздравления. Днес е голям ден за вас. Няма ли да го отпразнуваме?

Таня се намираше точно пред общия компютърен терминал, когато пристигна шифрованото съобщение. Чист късмет, макар че ако някой друг го беше, получил, моментално щяха да я издирят. Операция. „Риба-меч“ беше изцяло нейна рожба. Следеше я със специално внимание, защото беше не толкова служебна задача, колкото лична работа на Минк.

Всъщност и това не беше съвсем вярно, тъй като допреди година „Риба-меч“ беше изцяло служебна задача. Тя лично бе настояла да бъде прекратена още на онзи етап. И практически наистина бе прекратена, особено що се отнася до екипа на „Червената централа“ и останалите членове на Семейството. Единствено Минк и Таня знаеха, че не е така.

Таня застана нащрек в мига, в който „Риба-меч“ прекоси забранената линия и се прехвърли в сферата на личните отношения. Едно от неписаните й задължения беше да закриля Минк при всички обстоятелства, независимо от техния характер. Според личното й мнение той се забърка в тази история в особено опасно и неподходящо време. Вложи чувства в нея и от това не можеше да се очаква нищо добро.

Така тя се превърна в ревностен пазач на „Риба-меч“, макар ясно да си даваше сметка какви усложнения ще й донесе доброволно поетата задача. Някои неща се пазят в хладилника далеч по-лесно от други. Но нищо не може да издържи дълго, когато е на открито.

Когато разбра, че Минк няма да прекрати операцията, тя смени тактиката и започна да настоява за изключителна секретност. Минк обаче каза, че това е изключено. „Риба-меч“ не е от операциите, които могат да бъдат изолирани с непромокаемо покривало.

Тя се принуди да вземе изключителни мерки за сигурност. Осем оперативни работници на две смени! Но Минк каза, че подобно отношение ще се стори на „Риба-меч“ отвратително и ще ограничи свободата му. Таня не отвърна нито дума, тъй като знаеше отлично, че именно това е целта на подобно наблюдение. Похлупак от този характер обикновено поставяха върху задачи и агенти от особено важно значение, но нищо не пречеше да бъде използван и при „Риба-меч“.

В крайна сметка изпълни точно това, което той искаше от нея — включи двама от своите хора в операцията. Това не й беше достатъчно, затова изискваше поддържането на постоянен контакт. „Риба-меч“ беше изключително уязвим и тя не искаше да допуска грешки. Оттегляше се само когато Минк лично осъществяваше контакта. Той си въобразяваше, че дори и тя не подозира за него, но на практика Таня знаеше всичко.

Сега стоеше пред екрана и гледаше как зелените букви подскачат и се подреждат по него. Посланието свърши, текстът меко пулсираше. Тя го погледа известно време, после натисна бутона за дешифриране. „Наистина ли?“ светна контролният надпис. Тя натисна шест клавиша в строго определена последователност и на екрана мигновено се разстла дешифрираното послание. Разполагаше точно с минута, за да се запознае с него. В случай че не натисне бутона „печат“, цялото съобщение щеше да бъде автоматически унищожено от компютърната система.

Докато го четеше, лицето й стана бяло като вар. Беше толкова вцепенена, че не успя да реши дали да го отпечата или не. Времето изтече и съобщението изчезна от екрана. Това не беше от особено значение, тъй като: текстът продължаваше да свети в паметта й с ярката си зеленикава светлина.

Мълчаливо прокле Минк и личните му проблеми. „Риба-меч“ се беше превърнал в неотложен проблем, шифрованото съобщение недвусмислено потвърждаваше това. Натисна бутона „предаване“ и мислено състави отговора си. Но на екрана се появи единствено датата. Едва сега се сети, че шифрите се променяха всяка седмица и днес беше денят на тази промяна. А това означава Тони Тиърсън.

Стана и се спусна два етажа по-надолу. Детето-чудо беше заело един от ъгловите кабинети, натъпкан до тавана с кашони, дървени каси, етикети и кафява амбалажна хартия. И с шифровъчни машини, разбира се.

Минк засипваше Тиърсън със съветските „Алфа-3“ двайсет и четири часа в денонощието, но гениалното мозъче на детето-чудо въпреки това намери време да създаде уникалните кодове на цялата „Червена централа“. То се гордееше с тях и твърдеше, че са абсолютно сигурни. А Таня имаше всички основания да му вярва.

Когато влезе в кабинета, той седеше на войнишката койка, която бе помолил да монтират там. Таня отдавна подозираше, че детето-чудо няма никакъв личен, живот, и почти цялото си време прекарва тук, между тези стени. А поради часовата разлика между. Вашингтон и зоните, които наблюдаваше (предимно Русия и. Азия), времето му за сън беше доста необичайно.

— Здравей — лаконично я поздрави той. — Искаш ли кафе?

Той, протегна голата си ръка. Беше облечен в тениска с едър надпис „Депеш мод“ и изтъркани джинси.

— Моля, ви, докторе, боцнете игличката си в тази вена!

Таня се засмя, приближи се до машината за кафе и напълни две големи чаши.

— Май си прекарал тежка нощ, а? — попита тя и му подаде едната.

Той отпи глътка от силното, двойно препечено френско кафе, затвори очи и простена от удоволствие.

— Божествена напитка! — Отпи отново и въздъхна: — Доста се поизмъчих с този нов код… — Имаше предвид „Алфа-3“. — Честно казано, започвам да се съмнявам дали ще се справя.

Остави настрана празната чаша, стана и се протегна.

— Страхувам се, че вече е време — промълви Таня. Почти не беше докоснала своята чаша, тъй като предпочиташе чай. Напълни я просто за да му прави компания.

Детето-чудо отново простена.

— Кога се изтърколи още една седмица? — Прокара пръсти през косата си и добави: — Господи, имам нужда от един душ!

— Първо работата, после личната хигиена — делово рече Таня и отмести чашата, си настрана. — Разполагам с открита линия.

— Ясно — рече Тиърсън и се зарови в кутия с дискети. — Ей тая е бомба!

— Всички са бомба — рече тя и се насочи към вратата. — Желая ти късмет!

— Наистина ще ми трябва с това чудовище! — мрачно изръмжа Тиърсън.

Последното нещо, което Таня видя, преди да затвори вратата, беше как детето-чудо намъква слушалките на уокмена си и сяда зад бюрото. За него наистина работата беше на първо място. Таня си напомни да предложи на Минк да му даде малко принудителна ваканция.

Качи се обратно два етажа по-горе и се изправи пред компютърния терминал. Вкара дискетата на Тиърсън в отвора и натисна бутона за влизане в програмата. На екрана се появи думичката „файл“ и тя бързо изписа заглавието: „Риба-меч“. Изчака зареждането и набра отговора си на шифрованото съобщение. Машината автоматично щеше да използва новия код.

Искам връзка на всеки час. Скоро предстои раздвижване. Подробности в срок трийсет и шест часа. Операция „Риба-меч“ да бъде прекратена веднага след стабилизиране на ситуацията и личното ви уверение, че целта е видима ясно и стабилно.

После стана и се върна в кабинета си, за да подготви нов доклад по случая.

Никълъс седеше на каменната пейка в градината на Сато. Седеше там почти час, откакто домакинът му се беше оттеглил. Направи цял театър с прибирането си в стаята за гости, иначе Сато щеше да се чувства длъжен да сподели безсънието му. Там дори не направи опит да се съблича, а само изчака петнайсетина минути и отново се върна в пустата градинка.

Просветляваше. Бавно и сякаш срамежливо лунната светлина отстъпи мястото си на здрача, предвещаващ настъпването на новия ден. Заедно с нея намаля и ароматът на свежите цветя.

Никълъс усети присъствието зад себе си в мига, в който сянката се отдели от прозорците на кабинета на Сато и стъпи върху светлите камъчета. Утринният въздух беше станал почти течен от росата. Наоколо цареше пълна тишина, нарядко нарушавана от цвъртенето на най-ранобудните птици.

Без да обръща глава, знаеше, че това е Акико. Техните „ва“ се бяха вкопчили едно в друго още преди часове и това беше достатъчно да я вижда ясно в съзнанието си. Системата беше колкото примитивна, толкова и изтънчена. Прав беше Акутагава-сан, който казваше, че животът в големите градове е започнал да я унищожава в душите на съвременните хора.

По същата причина съзнаваше, че тя е опасна. Не знаеше точно по какъв начин, не знаеше дори дали е опасна точно за него. Знаеше само едно — тя е сенсей. Малцина са индивидите, които биха могли да стигнат до подобно заключение само по външни признаци, дори и сенсей с опита и уменията на Никълъс. Но той беше по-различен.

— Никълъс-сан!

Ниският й глас го накара да потръпне. С усилие на волята успя да си наложи спокойствие. Въпреки това слепоочията му започнаха да пулсират, главата му забуча от притока на кръв.

— Как е съпругът ви? — попита той.

— Хърка в царственото си ложе.

Какво има в този глас? Никълъс се напрегна до крайност да долови, нюансите и странното ехо в него. Неща, които дори тя не би могла да прикрие. Дали не долови лек присмех?

— Нима вашето място не е до него? — Сприхава забележка на ревнив любовник, Той се прокле вътрешно.

— Мястото ми е там, където аз реша, че трябва да бъде — отвърна спокойно тя, не показвайки с нищо, че е доловила особената интонация във въпроса му. Поколеба се за миг, после добави — Нали не мислите, че се държа не по японски?

Той поклати глава.

— Може би малко нетрадиционно, но съвсем по японски.

Настъпи кратко мълчание, после тя тихо попита:

— Няма ли да се обърнете, с лице към мен? Толкова ли е трудно да ме гледате?

Думите й накараха косъмчетата по врата му да настръхнат. Колко внимателно ги беше подбрала! Сърцето му продължаваше да блъска в гърдите и това предизвика неприятни усещания у него. Бавно се извърна към нея. Душата му се разтапяше.

Лицето й сякаш грееше под първите розови сияния на зората. Беше облякла бледожълто кимоно, орнаментирано със сребърни и отровнозелени борови дръвчета. Над лявата й гръд блестеше самотна златна чапла. Косата й беше разпусната и течеше като блестящ синкавочерен поток надолу по гърба. Нямаше никакви бижута. Ноктите й бяха покрити с блестящ безцветен лак, подрязани късо според изискванията на част от разностранните й умения. Стори му се, че забелязва лек тик по спокойното й лице, някъде между горната устна и окото. Миг по-късно, тикът изчезна и тя се контролираше напълно.

— Не беше толкова трудно, нали? — Гласът й се смеси с поривите на утринния бриз, зад гърба й се надигаха и танцуваха изпаренията на дълбоко дишащата земя.

— Приятно е да ви гледа човек, Акико. — Млъкна, защото не бе имал намерението да прави такива признания. Изпита моментното чувство, че е изгубил важна битка.

Тя се плъзна по пътечката към него. Струваше му се, че плува направо от дебрите на отиващата си нощ.

— Защо имате усещането, че някога сме били заедно?

И двамата се стреснаха от тези думи. Сякаш се прегръщаха голи и Сато изведнъж се изправя над тях. Лицето на Акико пламна от притока на кръв, очите й напуснаха лицето му. Тикът й се върна.

Никълъс напълно изгуби чувството си за реалност. Очите му виждаха само нея, очертанията на тялото й се губеха в белите изпарения. Пред него се надигна Юкио — едно безсмъртно ками, възкръснало за нов живот. А сетне и той посегна към сигурността на Нищото, търсейки отговор на незададен и неразгадаем въпрос. Сякаш в транс, той бавно се изправи от твърдата каменна скамейка и пристъпи към нея. Бореше се с неудържимото желание да изкаже на глас онези думи, които се врязаха в съзнанието му още в мига, в който тя отдръпна ветрилото от лицето си. Бяха думи, които мечтаеше да изрече на глас, думи, които положително биха го освободили от огромното вътрешно напрежение, но едновременно е това биха го направили напълно беззащитен пред нея.

Какво да стори? Ето моментът настъпи. В японското общество човек твърде рядко може да остане насаме със съпругата на друг. И този момент едва ли би настъпил, ако самата Акико не го бе пожелала. Какво иска от него? Юкио ли е тя? Не иска ли да чуе името си от неговата уста? И ако иска това, защо го измъчва така? Въпросите се блъскаха в обърканото му съзнание, градяха най-различни догадки, спираха пред непреодолими стени. В момента му се струваше, че целият му живот е една огромна загадка, една редица от съвсем логично построени, събития, която той отказва да признае.

— Коя си ти? — дрезгаво попита той. — Искам да зная това!

— А ти за коя ме вземаш? — очите й се впиха в неговите. В тях нямаше кокетство, нямаше и обичайната женска игривост. По-скоро изразяваха дълбоко, но добре прикрито отчаяние, което той не можеше да разгадае.

— Не зная.

Разстоянието между двамата неусетно се стопяваше, макар никой от тях да не помръдваше.

— Кажи ми — прошепна тя. — Кажи ми!

Чувстваше дъха й, долавяше аромата на пламналото й тяло под тънкото копринено кимоно. Клепачите й бяха полуспуснати, устните — леко разтворени. Сякаш някакво неудържимо чувство набираше сила в напрегнатата до крайност душа.

— Юкио…

Името й се изтръгна от сърцето му с тътена на улучил целта снаряд. Беше странно и напълно ирационално да спомене това име, да я приеме за своята единствена любов… Но въпреки това устните му продължаваха да шептят:

— Юкио, Юкио…

Видя как клепачите й потрепнаха и плътно се затворила, усети как горната част на тялото й се притиска към него, главата й се отмята назад и нежната извивка на шията й се слива с онази вечно жива представа, която паметта му бе съхранила толкова години…

Гърдите му горяха, ръцете му неволно се протегнаха напред. Не знаеше дали за да я прегърне, или просто да я задържи на крака. Всичките му органи се бяха превърнали в течност и вече завираха. В главата му гореше дива треска, задръжките изчезнаха. Устните му покриха нейните, тялото му потръпна от екстаз при стрелването на пъргавото й езиче.

За пръв път през живота си Акико се почувства гола сред вселената. Този пламък не беше запален от нещо, свързано с тежката и продължителна подготовка, която отне годините на младостта й. Не, той беше нещо ново и съвсем непознато.

Беше толкова замаяна, че с благодарност се отпусна в силната му прегръдка. Дъхът й спря, когато чу името си от неговата уста. Защото това наистина беше нейното име! Но как е възможно?! Ох, колко е сладка целувката му! Как копнее за него! Бедрата й омекнаха, вече не бяха в състояние да издържат тежестта на тялото й. Екстазът от докосването му можеше да се сравни единствено с опиянението на божествен оргазъм.

Какво става с мен, безпомощно се попита тя. Малка и тъмна частица от съзнанието й настойчиво пищеше: отдръпни се, веднага се отдръпни! Каква е тази странна сила, която окупира така пълновластно нейния разум? Какво обърна с главата надолу всичките й кроежи за жестоко отмъщение? Какво я кара да изпитва подобни чувства към най-омразния си враг? И защо го беше излъгала? Тя не е Юкио, тя е Акико!

После, подчинил се на могъщото му „ва“, отговорът на всички тези въпроси експлодира в съзнанието й със силата на ослепителна заря. Сърцето й щеше да изскочи от гърдите, но тялото й продължаваше да се притиска към него.

Тя е нищо като Акико. Беше се появила от нищото и нищото е нейното бъдеще. Но като Юкио е личност, като Юкио не е нищожество, не е незначителна прашинка във вселената, както твърдеше Кийоки в своите проповеди.

От мига, в който бе напуснала любовта и грижите на Сун Сиунг, тя се чувстваше „доши гатай“ — „човек, забравил всяка надежда за спасение“. И как би могла да се чувства иначе без опората на близка, сродна душа?

А сега, при осезателното присъствие на Никълъс Линеър, жената с име Юкио изведнъж се изпълни със съдържание, превърна се в човек от плът и кръв. Тя престана да бъде идея и мисъл, престана да бъде средство към безвъзвратния край, изгуби сухите си двуизмерни очертания. Тя оживя.

От царството на мъртвите я изтръгна пламенната любов на мъжа, наречен Никълъс Линеър.

Джъстин го видя на втория ден от престоя си в хотела. Беше застанал в близост до открития бар край басейна. Сенникът й пречеше да го разгледа добре и тя реши, че се е припознала. Но после го видя още веднъж на извития като полумесец бряг, когато излизаше от лазурната вода, натоварен с маска и шнорхел за подводно гмуркане с тежки плавници на краката. Беше Рик Милар.

Отначало не можа да повярва. Все пак се намираше на десет хиляди километра от Ню Йорк, в отдалечен курорт, разположел сред огромна ананасова плантация. Беше в самия западен край на остров Мауи, далеч от блестящите хотели покрай Каанипали, в които се събираха богатите туристи.

Стоеше на място и го гледаше как се приближава по мокрия пясък. Бистрата вода плискаше около кръста й. Тялото му беше слабо и добре оформено, с тесен таз и широки рамене. По нищо не приличаше на тялото на Никълъс, със стоманена мускулатура и яки ръце. Но Рик беше просто любител на тениса, а не машина за убиване.

Клепачите й потрепнаха, под тях изскочиха солени сълзи. Тя се обърна с гръб към приближаващия се мъж и се загледа към неясно очертаващата се далеч на хоризонта панорама на Молокай.

— Джъстин?

— Трябва да имаш нерви като въжета, за да се появиш тук!

— Досега само бях чувал за прочутия нрав на фамилията Томкин. Всичко, което те казват, е само бледо подобие на истинското състояние на нещата. — Гласът: му беше преднамерено игрив и безгрижен.

— Възстанови ли Мери Кейт на работа? — попита тя с неприятното усещане, че сърцето й тежи в гърдите като късче гранит.

— Не ставаше въпрос за възстановяването й на работа, Джъстин — отвърна той и се приближи повече, отколкото й се: искаше. — Казах ти, че съм намерил по-добър човек за тази работа.

Тя се нахвърли отгоре му като вихрушка:

— Ти си ме използвал, мръсно копеле!

Той запази хладнокръвие и спокойно отвърна:

— Знаеш ли, проблемът при теб е, че тялото на жена се обитава от едно изплашено дете. Прекрати това, Джъстин. Използвал съм те колкото бих използвал всеки друг. Това не е точният термин. Мери Кейт не беше прогонена. В бизнеса на възрастните, човек не уволнява ръководен кадър, преди да му е намерил подходящ заместник. И това се отнася до всички нива. Бих проявил небрежност към интересите на компанията, ако бях подходил по друг начин.

— Но ние сме приятелки!

— Обикновено съвпадение. Съжалявам, че неволно съм засегнал чувствата ти. — Той се усмихна и изпробва водата с ръка. — Нямаше нищо преднамерено злокобно в цялата работа, мога да те уверя в това. Просто прегледах някои от работите ти на хонорар, поговорих с хората, които ти ги бяха възлагали. Всички бяха единодушни, че работиш великолепно. — Усмивката отново се появи върху лицето му: — И всички ме предупредиха за опасния ти характер!

— Не виждам това да те е разколебало — отвърна тя и изпита съжаление, че се беше разплакала преди малко.

— Прекалено много ми харесаха твоите работи. По отношение на рекламата имаш съвсем самобитен подход, а това качество е изключително ценно в днешно време. — За миг погледна встрани и профилът му се оказа съвсем момчешки. — Както и да е. Помислих, че ще мога да те укротя и видях в това съвсем определено предизвикателство. — Очите му се върнаха върху лицето й. — Бих дал всичко, за да започнем още веднъж отначало.

— Затова ли ме преследваш?

Той поклати глава и се разкрачи, за да посрещне една голяма пенеста вълна, която прехвърли кораловите рифове и със съскане се насочи към брега.

— Не съвсем. Просто открих, че офисът изглежда безнадеждно празен без теб.

Вълната се стовари върху пясъка, стигна до брадичката на Джъстин и тя неволно потърси закрила в обятията му.

Нанги вдигна осакатените си нозе на дивана, облегна се удобно назад и отправи поглед към вълните на Южнокитайско море, които шумно се разбиваха в пясъчните брегове на Шек-О.

Намираше се в южния край на остров Хонконг, по-близо до Абърдийн, отколкото до центъра и финансовото средище на кралската колония.

Шек-О беше един от малкото райони на Хонконг, запазен за наистина богатите му жители. Наистина богати означаваше милиардери за този град, в който никой не беше беден и в който се разменяха огромни състояния.

От година и половина не беше идвал тук и нещата бяха започнали да се променят. На първо място, бяха сринали стария и красив хотел в Рипало Бей, а мястото му беше заето от няколко модерни небостъргачи. Нанги не страдаше единствено за прекрасните слънчеви следобеди, които беше прекарвал в тази стара колониална сграда. Страдаше още и за неумолимия ход на времето, отнел му не само бляскавите делови победи на миналото, но и самата му младост. Страдаше от човешката алчност, превърнала всяка педя от тази благословена земя в място, от което могат да се печелят пари, особено по време на експанзията на колонията в края на седемдесетте години.

Именно този факт го бе довел отново тук — сгромолясването на бума в търговията с недвижими имоти. В тази светлина унищожението на „Рипалс Бей Хотел“ изглеждаше още по-тъжно.

Останал сам в леката вила с гипсови стени и покрив от теракотени плочки, Нанги наблюдаваше как млада китайка пробяга по пясъка и смело нагази в замърсените води на морето. Край него нямаше никого, въпреки че на масичката имаше кана с леден чай и две високи чаши.

Главата на момичето изскочи над водата. Не беше си направило труда да върже косата си или пък да я прикрие с плувна шапка. Дългите тъмни валма се разстилаха по голия й гръб, в следващия момент се пръскаха във водата като водорасли и бавно се поклащаха от вълните.

Ву-шинг. Тези думи не напускаха съзнанието му и това започна не на шега да го тревожи. Три убийства, три въпроса, които чакаха своя отговор. Каква ли е връзката между ву-шинг и „Тенчи“, питаше се Нанги.

Напоследък мислеше за „Тенчи“ винаги, когато се сблъскваше с нещо необяснимо. Съвсем логично. Защото знаеше, че руснаците няма да се спрат пред нищо, за да лишат Япония от „Тенчи“… ако знаят какво представлява „Тенчи“, разбира се. Допускаше, че и американците биха саботирали тази операция. От края на войната насам Америка става все по-зависима от Япония в ролята й на антикомунистическа бариера в Далечния изток. Едновременно с това не престава да се държи като господар и победител от войната. Вярно е и обратното, разбира се — Япония също е силно зависима от Америка.

Всичко това ще бъде променено след реализацията на „Тенчи“. Нанги изпитваше съвсем определени опасения, че ако американците надушат операцията, те ще действат не по-малко бързо от руснаците, за да я предотвратят. Това не трябва да става.

За пръв път от десетилетия насам Япония се оказа съвсем самостоятелна и това, колкото и странно да звучи, се оказа доста страшничко. Той все по-ясно усещаше, че вече не може да мечтае за някогашната си родина. Тя бе изчезнала безвъзвратно в миналото, пометена както от атомните взривове, така и от шеметния икономически растеж, активен участник в който бе и самият той.

Затвори очи. Даваше си сметка, че животът не предлага лесни отговори, че действителността никога не може да бъде толкова гладка и безпроблемна, колкото са човешките мечти. Проблемите трябва да се решават последователно, напомни си той. Първо трябва да отстраня трудностите в тази китайска територия, а после да мисля за древните ритуални наказания.

Пристигна във вилата сам, но сега вече чуваше тихи стъпки, отваряне и затваряне на врати. Скоро щеше да започне това, за което беше дошъл.

Пресегна се за каната и напълни чашата си с леден чай. Вкусът му беше чудесен, съвсем подходящ за вече горещия ден.

Ушите му доловиха приближаващите се стъпки, но главата му остана обърната към океана. Младата китайка излизаше от вълните като морска нимфа.

— Добър ден, господин Нанги.

По взаимно споразумение говореха само на английски. И за двамата беше чужд език, и двамата го ненавиждаха.

— Господин Лю — кимна Нанги, без да извръща глава. Стори го едва когато канапето се огъна под тежестта на още едно тяло и ледът звънна в нова чаша.

Прародителите на този мъж положително са били чисти „манчу“[1], тъй като той притежаваше характерния за тази раса издължен череп и правилни черти на лицето. Беше необичайно висок за китаец, знаеше това и го използваше във всеки удобен момент, дори когато беше седнал.

Лю отпи от запотената чаша и се усмихна. Главата му се отпусна назад върху облегалката на канапето.

— Какъв е икономическият климат в Япония, господин Нанги? — попита той. Имаше навика да задава въпроси с такава насоченост, сякаш темата им беше засегната предварително.

— Отличен — кратко отвърна Нанги. Беше решил да не му дава тема за разговор, докато не бъде готов. — Прогнозите са твърде обнадеждаващи.

— Аха — помръдна вежди високият китаец. — Значи вашето кейрецу не е особено ангажирано в тежката промишленост, дала силен тласък на японското икономическо чудо. — Остави чашата си върху масичката и преплете пръсти на малкото си коремче. — Дочухме, че тази промишленост, особено стоманодобивът — дълги години основна движеща сила на икономическия растеж, страдат особено силно от световната рецесия…

Нанги не отвърна нищо, питайки се докъде се простира информацията на събеседника му. Може би е запознат и с най-мрачните статистики, а може би просто опипва почвата и иска да получи потвърждение на различни слухове, стигнали до него по неофициални канали. В отговора на Нанги трябваше да се съдържа само такава информация, която не би му позволила да научи нещо ново.

— Нашият стоманодобивен „кобун“ няма проблеми — внимателно започна той. — До този момент ни дава солидни печалби и нищо друго.

— Разбира се — рече Лю. Тонът му ясно показа, че не вярва на нито дума от казаното. — А как стоят нещата във въгледобива, текстилната промишленост, петролните деривати?

— Това са области, които не са в обсега на преките ми интереси.

Лю наостри уши като хрътка, попаднала на следа.

— Но са в обсега на моите, господин Нанги — рече той. Искам да зная защо предлагате за продан предприятия, които според, собствените ви думи носят стабилна печалба?

— Нашите интереси вече не са насочени към производството на стомана — отвърна Нанги оставайки с усещането, че мъничко е избързал с отговора. Съвсем мъничко. В замяна на това бе разбрал докъде се простира информацията на китаеца и това го накара да бъде още по-нащрек.

— Според мен истинските проблеми на Япония едва сега започват — рече Лю с тон на учител, заел се да преподава труден урок на клас от разсеяни ученици. — Златната ера на неограничена икономическа експанзия свърши. През отминалите години имахте уникалната възможност да изнасяте готовата си продукция в чужбина и да помитате с един замах местната конкуренция. Това носеше не само огромни печалби, но осигуряваше и стопроцентова заетост у дома. Нещата обаче се промениха — пръстите на Лю се разделиха, разпериха се за момент, после отново легнаха върху леко издутото коремче. — Да вземем за пример едно от на успешните ви начинания — производството на автомобили. Експанзията ви на американския пазар беше такава, че предизвика остра безработица в бранша, а една от големите тамошни компании се озова на ръба на банкрута.

— И двамата знаем колко бавно поемат инициативата американците. — Върху лицето на Лю се появи лека усмивка. — Но рано или късно великанът ще се пробуди, а когато той притежава мощта на Америка, пробуждането му ще бъде доста грубичко. Вашата страна вече понесе първите плесници на вносните квоти, въведени от правителството на САЩ. Едва сега започвате да разбирате какво означава свободна конкуренция на международните пазари. За да оцелеете, вие трябва да изнасяте капитал и технологии. Бързо се принудихте да построите завод на „Нисан“ в Тенеси вместо в Канада, както беше планирано. А това означава по-малка заетост в Япония и доста по-скромни печалби. Ерата на японската свободна търговия свърши.

Въпреки че в думите на Лю имаше много истина, Нанги усети и нещо като горчива ревност в тях. Китайците положително не биха имали нищо против да бъдат в нашето икономическо положение, хладно си помисли той.

— Съществува и проблемът с „Явата“ — продължи Лю. Имаше предвид огромния металургичен комбинат, започнал производство още през 1901 година в едноименната крайбрежна област на Япония. — Много странен проблем. Това е истинска реликва, но въпреки това вашето правителство е инжектирало в него над три милиарда долара от 1973 година насам. И какво получи насреща? Въпреки модернизирането на технологичните процеси комбинатът е по-зле дори от шоковата 1973. Разбира се, производството продължи благодарение на строгите икономически ограничения и снижението на себестойността. Но това се оказа съвсем недостатъчно. Въпреки мерките комбинатът продължава да свива своето производство. Защото междувременно световният пазар на стомана се насити до неимоверни размери. Броят на работниците в „Явата“ спадна от шейсет и една хиляди през 1969 на 24 хиляди днес. Три от доменните пещи на „Нипон Стийл“ са изключени, няколко от помощните й заводи бяха закрити.

— Американската стоманодобивна промишленост ще е напълно доволна, ако може да работи със седемдесет процента от капацитета си, както е случаят с „Явата“. Но Япония просто не е в състояние да поеме подобно свиване на производството. Нищо не може да се направи. Всеки американски концерн може да замрази работната си ръка за различен период от време, но в Япония е друго. Политическата и социалната структура на вашата страна не позволява никакви уволнения и съкращения.

Лю замълча, вероятно с очакването, че Нанги ще направи някакъв коментар. Не го получи и продължи с малко по-остър тон:

— Крайният резултат от нашия малък разговор е следният: подобно на много предприятия в Япония, и вашето кейрецу се намира в затруднено положение.

Както организационно, така и структурно. Ние и двамата знаем, че за излизането от него трябва капитал, много капитал. Изтъняването на паричния поток ви принуждава да бъркате все по-дълбоко в своите резерви.

— Финансовото ни състояние е напълно солидно.

— Може би — сви рамене Лю. — Но аз се съмнявам дали резервите ви ще стигнат дори само за спасяването на „Азиатска банка“.

Ако сега вземе да ми предлага помощ от страна на противника, сигурно ще му стоваря тоягата върху главата, помисли си Нанги.

— Какво искат комунистите от „Азиатска банка“? — хладно попита той.

— О, ние не желаем никакви акции от нея — леко и игриво отвърна Лю. — Интересува ни по-скоро част от самото ви кейрецу.

Макар да се беше приготвил за всичко, Нанги почувства как таванът се сгромолясва върху главата му.

— Разбира се, ние сме готови да добавим щедра премия, за да получим тази привилегия — обади се след кратко мълчание Лю. Дълбоко в себе си мразеше любезния тон, който бе принуден да поддържа в разговора си с този варварин. — Изключително щедра премия! Ясно е, че вашето кейрецу се нуждае от свеж приток на капитал и ние сме готови да го осигурим.

— Предложението ви не представлява интерес за нас — хладно отвърна Нанги и с усилие преодоля ненавистта си към този човек и силите, които стояха зад него.

— Моля ви да изслушате цялата ми оферта, преди прибързано да я отхвърлите — рече Лю и върху устните му се появи пресилена усмивка. Какво друго може да се очаква от японци, помисли си той. Не притежават нашата хилядолетна история и култура, а просто заимстват от нея онова, което би им позволило да се откъснат от унизителното състояние на поробени зверове. Буда ми е свидетел обаче, че не са постигнали много в това отношение!

— Ето какво ви предлагаме — каза на глас той. — Отстъпвате ни една трета от активите на вашето кейрецу, срещу което на равни шестмесечни вноски получавате сумата петстотин милиона долара.

Отначало Нанги реши, че не е чул добре. Съмненията му обаче се разпръснаха, когато се вгледа в продълговатото манджурско лице на събеседника си. Петстотин милиона долара! Умът му неволно започна да пресмята какво може да се направи с подобна финансова инжекция Господи, задъха се вътрешно той. С подобна инжекция, действайки внимателно и едновременно с това смело и решително, ние можем да покорим самия връх! И с малко късмет, разбира се…

Тази сума надвишаваше многократно сумата, на която разчиташе след евентуалното сливане с „Томкин Индъстриз“. Тя надвишаваше и най-смелите му надежди, беше абсолютно сигурен, че и Лю знае това. Само китайците можеха да предложат достатъчно капитал за измъкването на „Азиатска банка“ от дълбоката криза. А това е първата му и най-неотложна грижа. Сгромоляса ли се банката, цялото кейрецу скоро ще я последва, в това беше абсолютно сигурен. Операция „Тенчи“ ги постави в деликатното положение да изпитва остър недостиг от ликвидни средства. А предателството на Антъни Чин вероятно ще се окаже онзи последен тласък, който ще събори картонената кутия на цялата икономическа империя, градена с толкова грижи и любов. Това Нанги никога нямаше да му прости и щеше да го проклина до края на дните си.

В същото време беше длъжен да си зададе въпроса каква е изгодата на китайците от тази сделка. Те не биха се разделили с такава огромна сума без необходимите основания за това. Печалби — да. Но те биха могли да извличат печалби във всяка друга икономическа, област, при това, без да са принудени на подобни гигантски капиталовложения. Умът на Нанги заработи бясно в търсене на отговора. Знаеше, че Лю никога няма да му го даде доброволно. Все пак ще трябва да му отговори нещо. И ако Нанги успее да зададе въпросите си по най-правилния начин, имаше известен шанс да разбере цялостното състояние на нещата.

— Господин Лю — започна той, — какво ще искат вашите хора да правим с тези трийсет процента участие?

— Да правите ли? — размърда се изненадано Лю. — Не ви разбирам.

Към младата китайка на плажа се беше присъединила още една и Нанги не можеше да определи коя от двете носеше по-оскъден бански костюм. Между двете се беше появила плетена кошница, от която надничаше гърлото на бутилка вино. Едното от момичетата я измъкна и сипа в големи чаши искрящата златиста течност. После се излегнаха на пясъка. От мястото си Нанги виждаше, само стръмните хълмчета на гърдите им.

— Всичко е много просто — рече Нанги, без да отделя очи от младите момичета. Бяха далеч по-приятна, гледка от лицето, на мъжа, седнал срещу него на диванчето. — Никога не бих позволил външно участие в своето кейрецу, независимо от цената, ако не зная предварително какво точно ще бъде предназначението на инвестицията.

— Какво друго, освен да се правят пари? — отвърна с въпрос Лю. — Нима може да съществува друга цел при подобни начинания?

Нанги едва забележимо се усмихна.

— Вероятно разбирате моята, предпазливост — рече той. — Но аз съм имал съвсем повърхностни контакти с вашата… фирма.

— Напълно — отвърна с по-приятелски тон Лю, безпогрешно усетил началото на размразяването в отношенията им. — Сигурно щях да стана подозрителен, ако не бяхте, проявили, подобна предпазливост. В крайна сметка подобни сделки не се сключват всеки ден. В някои отношения нашата държава е много млада, господин Нанги. Светът извън границите на Божественото царство е напълно нов за нас. Казано с прости думи, хората, които управляват в Пекин, искат да положат началото на нещо като Източен съюз. Те са убедени, че нещата могат да потръгнат чрез деловото партньорство, стриктно, деловото партньорство.

Момичетата на плажа станаха да си вървят. Слънцето прежуряше, дори под закрилата на верандата се усещаше горещината. Ледът в каната бързо се разтопи, морската вода блестеше ослепително, въздухът бе изпълнен със златисти отблясъци.

Лю извади кърпичка и избърса изпотеното си чело.

— Може би съзнавате важността на нашето предложение — каза той. — То все пак е разположено във времето и решението ви не трябва да закъснява. — Сви рамене и подхвърли: — Ако отговорите отрицателно, едва ли някога ще бъдете в състояние да вършите бизнес с Китай.

— Но вие едва ли очаквате да взема светкавично решение по въпрос, който засяга дълбоко интересите на моето кейрецу, нали? — отвърна Нанги. Очите му напуснаха фигурите на двете момичета, които забързано бръскаха пясъка от бронзовите си бедра, и бавно се извъртяха към Лю.

— Напротив, господин Нанги — отвърна китаецът и потупа с дългия си нокът ревера на лятното си сако малко над сърцето. — Не очаквам нищо. Вие сте този, който трябва да вземе решението, при това да го вземе бързо. Имам предвид затрудненията на „Азиатска банка“. Тук банките са уязвими като сухи съчки по време на горски пожар, господин Нанги. Когато китайците си втълпят нещо в главите, нещата се объркват със смайваща бързина. Кралската полиция на Хонконг е добре запозната с тази особеност и взема всички мерки да разпръсква всяка тълпа, която надвишава десетина души. Сам по себе си един пожар не е кой знае каква опасност, но когато избухне в близост до бензиностанция, нещата се променят, нали? Е, това е положението… — Лю млъкна и разпери ръце, след кратка пауза отново продължи: — Разполагате с неограничено време, господин Нанги. Моля да не считате, че настояваме да вземете своето решение преди изтичането на настоящото тримесечие. — Ръката му потъна във вътрешния джоб на сакото и излезе оттам със свитък документи — Но за да подчертая добрите ни чувства към вас, аз си позволих да приготвя необходимите документи…

— Ясно — замислено отвърна Нанги.

По лицето на Лю пробяга лека усмивка.

— Въпреки любопитния начин, по който ни характеризират някои западни бизнесмени, нашата машина е добре смазана, господин Нанги.

— Да — кимна Нанги, вече окончателно намразил този човек. — Ясно виждам това.

— О, не, господин Нанги. Моля да ме извините за думите, но вие не виждате абсолютно нищо. — Лю млъкна и отправи поглед към двете момичета, които изтриваха краката си на най-долното стъпало на верандата. Дълбоко хлътналите му птичи очи огледаха внимателно по-високата — тази, която беше сама на плажа при пристигането на Нанги. Сякаш се мъчеха да проникнат през сянката на гъстата черна коса, разливаща се върху голите рамене. След миг момичетата минаха край тях и изчезнаха във вътрешността на вилата.

— Скоро ще вечеряме — съобщи внезапно Лю. — Местните лангусти са изключително вкусни, ще имаме и други деликатеси. — Присъствието на жените някак неуловимо промени цялото му поведение и Нанги се запита какво ли може да означава това.

— Но нека завършим разговора си — малко по-рязко изрече Лю. — В Хонконг разполагаме с отлична мрежа. Много по-добра, отколкото си мислят англичаните. — Раменете му леко се повдигнаха: — И защо не? В крайна сметка това е наша територия. Днешното правителство на Китай никога не е признавало договор, подписан преди много години и при унизителни условия. Търпим британското управление по единствената причина, че то ни носи определена изгода. Не отричам, че тази изгода, е много съблазнителна, това би било глупаво. — Лю рязко се изправи на крака. — Ще споделя с вас една малка тайна. — Ръката му отново потъна във вътрешния джоб на сакото и се появи оттам с дебел прегънат на две документ. Постави го внимателно върху масичката между двамата и едва тогава продължи: — Последният бум в търговията с недвижими имоти е наше дело! — Очите му се озариха от вътрешна светлина, главата му развълнувано се разтърси: — Да, господин Нанги, такава е истината. Ние бяхме в основата на непрекъснатото повишаване цените на имотите, продължило цели шест години. През цялото това време знаехме, че декларацията ни относно бъдещето на колонията е само — въпрос на време. Но искахме да им покажем какво ги очаква.

По лицето на Лю се плъзна тържествуваща усмивка.

— Днес вече на всички е ясно кой е господарят тук! — развълнувано каза той. — Казваме „Скачай“ и кралицата скача. Пред очите на целия свят! Нейно Величество се унижи пред вас в опита си да запази интересите на своето кралство! Но това унижение нямаше да бъде толкова пълно, ако не бяхме показали, че само с няколко добре подбрани изречения можем да разтърсим из основи чисто в западен стил икономиката на тази колония, да объркаме финансите й за години напред!

Пръстите на Лю се сключиха зад главата:

— Дори вие, господин Нанги ще бъдете принуден да признаете, че новият ни петгодишен план е съвършен и с негова помощ ще получиш пълен контрол над валутните операции в Хонконг.

Нанги се пресегна за сгънатия документ и потъна в четене, за да успокои напрегнатите си нерви. Велики Боже, възкликна вътрешно той. Ако колониалните власти зърнат тези редове, положително ще получат колективен инфаркт. Като преди това отрежат главата на шефа на полицията. Как е възможно подобна манипулация да се е вършила буквално йод носа им? Наистина беше огромна по мащаби! Мадона! Всички, тук са глупаци! Включително и моите хора, за които си въобразявах, че разполагат с точна информация.

Да обсъжда въпроси без отговор беше празна работа, затова той реши да се занимае с по-конкретни неща. Преди всичко с договора. На пръв прочит изглеждаше стриктен и достатъчно справедлив. Нямаше скрити или неясни клаузи, нямаше, нищо, за което Лю не беше споменал.

Нанги вдигна глава да си поеме въздух и рече:

— На страница трета е отбелязано, че първият трансфер на капитал ще стан най-рано деветдесет дни след подписването на договора.

Лю кимна с глава, очевидно доволен, че събеседникът му е стигнал до този въпрос.

Точно така. Съществуват ред… обективни обстоятелства за предлагането на този срок. Осигуряването на подобни суми все пак изисква време.

— Злато?

— Няма проблеми, стига това да е вашето желание. Ще ви бъде предадено чрез търговската компания „Сун Ва“.

— Но вашата… фирма положително е достатъчно състоятелна, за да започне вноските незабавно след подписването.

Върху лицето на. Лю се появи обидено изражение, ръцете му напуснаха тила, пръстите им бяха извити като куки.

— За съжаление не можем да променим програмата за разплащане — каза той. — Моята фирма има и други неотложни задължения. Деветдесетдневен срок е съвсем в реда на нещата.

Нанги изпъна гръб и хвана драконовата глава от бяла слонова кост, която заместваше дръжката на бастуна му. Ето я сърцевината на проблема, помисли си той. Ако тук не успея да го надхитря, нищо няма да излезе от сделката.

— Господин Лю, както вие сам споменахте, положението на моята „Азиатска банка“ е наистина критично. Ако съм принуден три месеца да чакам вашите пари, тази част от моето кейрецу ще бъде безвъзвратно изгубена. А това няма да е в интерес нито на мен, нито на вас. — Ох, защо още не сме подписали договора с американците, въздъхна вътрешно той. Каква хубава работа щяха да свършат парите им! Положението беше безизходно. Дори Сато да се обедини със „Сфинкс“ още днес, парите им едва ли щяха да се появят на пазара преди изтичането на тримесечния период. Този Лю е прав, дявол да го вземе! Трябва да направи опит за измъкване, преди пожарът да е обхванал всичко! После никакви капитали няма да му помогнат!

Лю мълчеше и потракваше с пръсти, по масата.

— Времето е важен фактор не само за вас — промълви Нанги, стараейки се да не издава чувствата си. — Ако реша да подпиша — а това според вашите думи трябва да стане, преди да съм отпътувал от Хонконг, — ще настоявам за специална клауза, която би ми осигурила покриването на текущите разходи и най-неотложните плащания на банката. За един период от шест месеца, да речем… — Наложил върху лицето си непроницаема маска, той вътрешно си пое дълбоко дъх. Знаеше, че сега е моментът — или ще изплува, или ще се удави. — Трийсет и пет милиона американски долара дванайсет часа след подписването на договора!

Лю запази мълчание. Далечният плясък на вълните се смесваше с делничните звуци от кухнята, където се разпореждаха двете момичета. Лю поставяше едно и също условие пред всички жени, които го обслужваха — да умеят да готвят, и то добре. Почука с нокът по здраво стиснатите си устни, после рече:

— Доста трудно условие ми поставяте… Сумата едва ли може да се нарече незначителна…

— Би трябвало да сте готов на подобни операции — рискува още веднъж Нанги. — Нали вие сте изготвили тази оферта!

По лицето на Лю пробяга усмивка на гордост. Държа правилната посока, окуражи се вътрешно Нанги.

— Може би ще може да се уреди нещо близко до вашето искане — рече най-сетне Лю. — Да, мисля, че ще можем да отделим подобна сума за първото плащане…

Едва ли, каза си Нанги.

— Тези трийсет и пет милиона не са част от първата вноска, а съвсем отделна надбавка над предложената от вас цена — твърдо рече той. — Те няма да се включват в общата сума, нито пък ще се връщат под каквато и да било форма. Не искам да свързвам дейността на своята банка тук с производствената дейност на кейрецуто в Япония. Защото това би намалило значително печалбите ни тук и вие добре си давате сметка за подобна опасност!

Докато Лю обмисляше предложението, сърцето на Нанги сякаш щеше да изскочи от гърдите му. Очите на китаеца бяха безизразни под полуспуснатите клепачи. Нанги си даваше сметка, че това е единственият му шанс — незабавна и силна капиталова инжекция срещу една трета от активите на кейрецуто. Опасен, но все пак шанс. Двамата със Сато ще съумеят да блокират всички нежелателни аспирации на комунистите, а съвместната им работа на тяхна територия несъмнено ще донесе определени изгоди и за банката.

Лю не бързаше да вземе решение. Беше неподвижен като статуя, пергаментовата му кожа сухо проблясваше. Накрая леко потрепна. Приличаше на боа, която гладът е принудил да се отърси от дрямката си.

— И това е възможно — промърмори той. — Но ще трябва да ни прехвърлите по-голяма част от активите си… Да кажем, петдесет и един процента…

Нанги с нищо не издаде ужаса, който сграбчи сърцето му. Петдесет и един процента, пресвета Дево! Това означава Сато и аз да изгубим контрол над собствената си компания!

— Изобщо не бих ви направил предложение от подобен характер — подхвърли — Лю. — Моето правителство рядко хвърля подобни суми в… международни води… — Приведе се напред и продължи: — Но аз виждам, че вие сте точно копие на изградената от вас компания и това ми харесва. Заедно можем, да натрупаме цяло състояние! Както тук, така и във вашата страна! — Изправи се в цял ръст и добави: — Доста изтощителен се оказа този ден за нас, не мислите ли? Вероятно сте не по-малко уморен от мен.

Усмивката му се хлъзна надолу към Нанги:

— Искам да ви предупредя, че тази оферта е уникална. Краен срок — утре следобед в шест нула-нула. Никакви промени. — Жестът му на любезен домакин беше безупречен: — Моля, да вървим на масата.

По време на вечерята Нанги гледаше повече момичето на Лю, отколкото самия домакин. Китаецът възприе това като насърчителен признак. Този Нанги май ще се окаже първокласен развратник, ухили се вътрешно той.

— Да влезем вътре.

Тя разтърси глава. Дългата й черна коса погали бузата му и се плъзна по рамото.

— Искам да остана навън. Сега мястото ни е тук, по-близо до природата.

Никълъс усещаше мекото и покорно тяло на младата жена с всичките си сетива. Умът му все още отказваше да я възприеме. Тя е омъжена за друг и този друг е негов приятел. Бяха се напили заедно, бяха споделяли тайните си, бяха се заклели да бъдат заедно. Всички тези мисли — объркани, но все пак рационални и трезви — се мярнаха в съзнанието му като далечни светкавици, докато голата й плът се плъзгаше върху него. Ами Джъстин? Нима връзката му с нея не беше въпрос на чест? Даваше си сметка, че този безумен момент не прави любовта му към нея по-дребна и по-незначителна. Душата му се гърчеше. Би трябвало да прекрати това, което става. Би трябвало да стане и да потърси убежище в дома на Сато. Не го стори. Джъстин се превърна в далечно пламъче, потрепващо под напора на моментните му чувства. Макар да притискаше това създание с цялата си мъжка сила, дъхът му се примеси с беззвучна молитва за нея, любимата Джъстин.

Не можеше да се спре. Тялото му жадуваше за Акико, сякаш тя бе храна, вода, кислород за дробовете му. Не беше в състояние да се откъсне от нея. Така човек не може да спре пулса си.

Жълто-зеленото кимоно на Акико лежеше зад гърба й, набръчкано в свои тайнствени падинки и хълмчета. Телата им бяха обвити в неговото кимоно. Не, в кимоното на Сато.

Кожата й беше гореща и влажна. Ноктите й се забиваха в тялото му, ситните й бели зъби хапеха втвърдената му плът с влудяваща похотливост. Никой от двамата не желаеше края на това божествено опиянение, телата им сдържаха възбудата си със сладостна болка…

Акико приемаше всичко това с тихи стенания. Когато ръката му се плъзна надолу и докосна овлажнилата й женственост, тя цялата се разтърси от неудържими конвулсии. Очите й се извъртяха, пръстите й се впиха в него и побеляха от напрежение.

Утринната мъгла около тях сякаш се сгъсти и потъмня. Небето изчезна, въздухът се наелектризира и натежа като пред буря. Някъде далеч се разнесе гръмотевичен тътен, утрото се сви и изчезна, сякаш решило да отстъпи мястото си на всепоглъщащия мрак.

Извила тялото см като дъга. Акико се притискаше към него, бедрата й бяха разтворени. Трепереща от възбуда, тя нежно галеше гърба му, езикът й докосваше вдлъбнатината на шията му.

После от гърлото й се изтръгна животински вик, тялото й се усука около неговото и бавно се плъзна надолу.

— Аз трябва… Трябва!

Горещите й устни се сключиха около члена му и жадно го засмукаха, поемайки го чак до основата. Той искаше да й отвърне със същото, но въпреки сладките стрели на екстаза тя съумя да запази последния остатък от разума си, да държи далеч от погледа му вътрешната част на бедрата си. Не можеше да му позволи да види какво има там, тъй като знаеше, че това ще разруши всичко. Юкио ще си отиде завинаги и никой от двамата няма да може да я върне. Той ще узнае, а после ще се опита да ме унищожи…

Затова продължи засмукващите движения на устните си, ръцете й покриха тестисите му, използва всичко, което знаеше, за да му достави, удоволствие. Той простена и се предаде, ръцете му бавно отпуснаха потръпващото й тяло.

Господи, колко много й се искаше да усети устните и езика му в себе си! Въображението й достави тази картина с поразителна яснота и тя потръпна от удоволствие. В следващия миг пръстите му докоснаха сърцевината на нейната женственост и тя изведнъж я усети тежка и пулсираща като някакво странно второ сърце.

Започна да ръми и тя с нежелание се отдръпна от него. В следващия миг той се озова върху нея, мокрият му член остави влажна следа по бедрото и корема й. Тя нежно го пое и го насочи в себе си. Устните му покриха едното тъмно, потръпващо от възбуда зърно, после се прехвърлиха върху другото. Влудяващата последователност на нежните му докосвания я накараха да задиша тежко.

Над главите им тресна оглушителна гръмотевица, дъждът се усили. Нямаше вятър и струите падаха отвесно надолу. Ситните бели камъчета започнаха да издават равномерен звук. Всичко потъна в пороя, двамата можеха да виждат единствено себе си.

Акико усукваше влажния си отвор около члена му с майсторството на опитна куртизанка. Сподавено го молеше да не я измъчва повече, но едновременно с това ръцете й не преставаха да измъчват както неговото тяло, така й нейното собствено тяло. Удоволствието им нарастваше като снежна лавина и скоро се превърна в непоносимо бреме.

Въздухът напусна гърдите, на Никълъс с тежко свистене, членът му леко се освободи от опитните й пръсти и бавно потъна в нея. Дълбоко, дълбоко! Тя ахна, тялото й се разтърси от неудържими конвулсии и неволно се прилепи в неговото. Влажните им косъмчета се оплетоха, сякаш завинаги.

Той проникна до дъно, а тя се почувства като метеор, който свободно се рее във вселената. Усети как сърцето й олеква, омразата й се стопява като сняг под топлите лъчи на пролетното слънце, напускат я всички мрачни мисли и черни предчувствия.

Плуваше в дъжда и гръмотевиците като вейка по течението на буен поток. Над главата й чуруликаха птици, тялото й се огъваше под напорите на вятъра и дъжда, покоряваше се на природните стихии с неусещано досега желание. Водата се стичаше под тялото й, в нея мърдаха невидими животинки, мърдаше самият живот. Тя се превърна в част от това поточе, в част от девствените гори, от морските брегове, от необятните дълбини на вселената.

Пропадаше и се възвисяваше, нощта се превърна в ден. В ушите й звучаха ясните удари на космическия часовник, секундите се превръщаха във векове, минутите — в хилядолетия. Дъхът й отмерваше периода, за който се създаваха скалите; метаморфозата, която превръщаше въглерода в прекрасен диамант; гниенето, с чиято помощ дървените отпадъци ставаха гориво. Тя въздъхна и сезоните се смениха; тя потръпна и от недрата на Тихия океан изплуваха нови острови. Тялото й конвулсивно се сгърчи, от устата й се откъсна дрезгав вик. А той изстрелваше семето си дълбоко в нея, слабините им се сляха сякаш завинаги, оргазъм след оргазъм караше душата й да се разкъсва от сладостна, неповторима болка. Светът наоколо примигна и изчезна.

Придвижвайки се на север, Синьото чудовище смени колите си на три пъти. Първо в Маями, малко след като шосе №1 се вля в магистрала 195. После в Савана, където Аликс Логан и онова копеле спряха да похапнат, накрая — в околностите на Зофор, Южна Каролина. Шифровъчната машина „Фоникс“ се монтираше върху подвижна шейна и прехвърлянето й от кола на кола не представляваше никаква трудност. Без нея Синьото чудовище би се чувствало голо, особено в момент като този.

Копелето караше като лудо и Синьото чудовище бе принудено да проявява крайна предпазливост. Проследяването осъществяваше без чужда помощ и именно по тази причина не трябваше да допуска никаква грешка. Изпусне ли, ги — край! Нито той, нито който и да било друг ще могат да ги открият достатъчно бързо.

Планираше времето си до секунда. Пушеше „Кемъл“ без филтър и острият тютюн го поддържаше бодър. Не прибягваше до никакви хапчета.

Синьото чудовище беше далеч по-добър от представите на Кроукър и спря пред хотела точно четири минути и половина, след като те двамата с Аликс Логан потънаха във фоайето от дялан камък и пушено стъкло. Хотелът, разположен на няколко километра от Ралей, принадлежеше на добре известна по източното крайбрежие компания. Огромна арка на три етажа, запълнена с магазини и ресторанти, се извиваше над шестте ленти на магистралата, а до стаите се стигаше по тясна, покрита с чакъл алея.

Джеси Джеймс, така се казваше Синьото чудовище, насочи кремавата си кола „Ариес-К“ към изхода на магистрала 70.

Беше зърнал в последния момент кафявия форд на двойката бегълци и това го принуди да свие рязко от средната лента на магистралата за излизане. С това, разбира се, предизвика нестроен хор от гневни клаксони и скърцане на рязко натиснати спирачки. Поздрави възмутените шофьори с вдигане на кокалестия си среден пръст, защото след инцидента преди десетина километра вече съвсем не можеше да понася тези тъпи южняци. Проклето да е онова пъпчиво хлапе с широкопола каубойска шапка и дънково яке, седнало зад волана на един прашен пикал, изруга мислено той, докато влизаше в полупразния паркинг. Беше най-много осемнайсетгодишно и положително сядаше за пръв път зад волана.

Джеймс се изплю през отвореното стъкло. Точно заради това хлапе изгуби кафявия форд. Господи! Да преследва бегълците в продължение на стотици мили и да ги изгуби от поглед само защото някакъв пубертет не знае как се потегля на зелен светофар! Все още беше бесен.

После очите му се спряха върху кафявата кола, паркирана пред входа на хотела, и действията му станаха автоматически. Спря през няколко коли, измъкна се навън и се разтъпка. Сега ми трябва търпение, рече си той. Ако това не е тяхната кола, значи окончателно съм ги загубил.

Видя регистрационните номера и пулсът му леко се ускори. Флорида. Приближи се и сложи ръка върху капака на двигателя. Все още беше топъл. Това са те, съмнение не може да има!

Прегъна се сякаш, да завърже обувките си и избърса калта, с която онова копеле беше зацапало задния номер. Запомни комбинацията от букви и цифри, после стана и спокойно се насочи към входа на хотела.

Младият лейтенант се казваше Русилов. Колкото повече го опознаваше Проторов, толкова повече го харесваше. Беше инициативен и пълен с идеи младеж. Точно това липсва на повечето млади хора, оформили се като личности в затвореното съветско общество, помисли си Проторов. Инициативност.

Възложиш ли им определена задача, проблеми няма. Ще я гонят до дупка и ще умрат, но ще я изпълнят. В това нямаше нищо лошо. Но не и в работата на Проторов. Подобен начин на мислене при него беше опасен. Той лесно можеше да доведе до загубата на цяла агентурна мрежа, до разколебаване на потенциален беглец от противниковата страна, проваляне на внедрен там агент. А Проторов разполагаше с прекалено много внедрени агенти, за да си позволи да приеме нов помощник само според служебното му досие. Тук не става въпрос за бюрократите, те предварително са вън от играта.

Изпитваше приятно чувство, когато приемаше този суров и лишен от разсъдък човешки материал и се заемаше да го усъвършенства. Под опитните му ръце глината на Матушка Русия се превръщаше в отделни индивиди, готови да служат до смърт на Девета дирекция.

Известно време беше оглавявал една школа за обучение в Урал. Беше далеч по-скромна от онези филмови декори на КГБ, в които всичко беше американско — улиците, парите в обръщение, млечните шейкове и хотдог, приказките за американски футбол и бейзбол. Всичко това беше създадено изкуствено, а на един етап се оказа, че крие в себе си и доста опасности. Прекалено голям брой внедрени в Америка випускници на тази школа отказваха да бъдат активирани в съответствие с инструкциите. Животът на Запад им се беше сторил прекалено сладък, малцина измежду най-твърдите успяха да запазят качествата си на агенти.

В своята школа Проторов предпочиташе да набляга върху съветския начин на живот, а едновременно с това да разширява максимално кръгозора на възпитаниците, да ги учи на самостоятелно мислене.

Ако велможите бюрократи в Кремъл бяха усетили към какво се стреми, те несъмнено биха закрили цялата школа. Но истината беше по-друга — повечето от тях се страхуваха от Девета дирекция и лично от Виктор Проторов. Особено след като той им поднесе значителен брой смайващи победи в страните от Третия свят. Много по-удобно им беше да се кичат с тях, особено с това, което бе успял да стори в Аржентина, и начина, по който вкара Англия в една безсмислена и кръвопролитна война. Същото се отнасяше и за действията му в Салвадор, където изправи надменната американска администрация на прага на втори Виетнам. По тази причина, а и по още много други причини достолепните партийни лидери предпочитаха да не го закачат.

Петър Александрович Русилов беше випускник на Уралската академия. Притежаваше множество специфични качества, донесли му с лекота титлата „първенец на випуска“. Пак благодарение на тях той се адаптира изключително бързо към оперативната работа. А Проторов знаеше от горчив опит, че академичният живот няма нищо общо с огромното напрежение на пряката работа. Мнозина от обещаващите младежи не издържаха на това напрежение, биваха прехвърляни в административните служби на Девета дирекция и Проторов бързо забравяше за тях.

Русилов се различаваше от тях и по друго — беше кръгъл сирак. Грижата за него още от най-ранна възраст пое държавата, или по-скоро самият Проторов. Това беше един от начините му да си осигурява безупречни помощници.

Поради факта, че Проторов беше женен за работата си, а може би и защото никога не беше обръщал прекалено внимание на секса в своя живот, той беше имал една-единствена жена. Би предпочел да забрави за нейното съществуване, но все още не успяваше да го стори. Алина беше съпруга на един еврейски дисидент. Проторов я прибра в леглото си малко след като прати мъжа й в лагер. По онова време беше шеф на Първа дирекция. Остана смаян и изненадан от удоволствието, което изпита.

Не знаеше дали това се дължи на особените обстоятелства, при които започна тази връзка, или просто на личните качества на Алина. До този момент се мислеше за безстрастен и трезв човек, способен да разсъждава логично и ясно във всички възможни ситуации. Дори сега, след толкова време, той все още не можеше да анализира чувствата си; историята с Алина продължаваше да го мами с разноцветните си отблясъци подобно на огромен айсберг, надничащ изпод арктическите води.

Така или иначе, Алина беше единствената му романтична история и тя се запечата в паметта му, дори и след като я изпрати на Лубянка. После в живота му влезе Русилов. Обстоятелствата се стекоха така, че Проторов неволно започна да гледа на него като на собствен син и това не беше силна дума. Беше убеден, че след като се оттегли от поста си (а това събитие вече не беше толкова далеч), именно този младеж ще поеме ръководството на Дирекцията. След като получи съобщението на полковник Мироненко, той си даде сметка, че дните му в Девета дирекция са преброени. Срещата на високо равнище между КГБ и ГРУ щеше да се състои само след седмица. Дотогава ще трябва да проникне в „Тенчи“! Просто трябва! Тенгу, вторият му агент в риуто „Теншин Шоден Катори“, беше тайнствено убит. При това в момента, в който най-сетне беше успял да се сдобие с доказателството, че именно това риу съхранява архивите на „Тенчи“, а подготовката на нинджи е просто част от прикритието му. Тежък провал, помисли си с въздишка Проторов. Но не и фатален.

— Сър?

Проторов стреснато вдигна глава.

— Кажете, лейтенант Русилов. — Харесваше това „сър“, с което се обръщаше към него младежът. Много повече от обичайното „другарю полковник“. В Девета дирекция, както навсякъде другаде, стриктно се придържаха към старшинството, но Проторов предпочиташе да не обръща внимание на тези неща.

Русилов влезе и затвори зад себе си дебелата като на сейф стоманена врата. В ръката си държеше компютърна разпечатка.

— Мисля, че в крайна сметка „Сахов-IV“, все пак ни даде някаква полезна информация — рече той.

Проторов бързо разчисти отрупаното с папки бюро и лейтенантът сложи листинга пред него. После двамата потънаха в ситно изписаната информация, препратена от бордния компютър на спътника. Диаграмата обхващаше географски район с дължина 150–200 километра. Крайбрежната ивица беше до болка позната и на двамата. Обхващаше част от морето източно от Хокайдо чак до южните Курилски острови — района на Кунашир. Беше разделена приблизително по равно между съветските и японските териториални води.

— Погледнете тук, сър — каза младият лейтенант и сложи пръст върху очертанията на проливите Немуро. — Нищо необичайно, абсолютно нищо. Прелисти на следващата страница и добави:

— А сега погледнете тук. — Пръстът му, се закова върху едва забележимо петънце насред проливите.

— Какво е това? — попита Проторов, макар вече да се досещаше. Не искаше да лиши младежа от заслужения триумф на важното откритие. Не би било честно.

— Ясно регистрирано излъчване на топлина — отвърна Русилов. Проторов вдигна глава и го погледна. Нищо по лицето му не издаваше чувството на тържество. — Силно и постоянно!

— Може би се дължи на вулканична дейност — подхвърли Проторов и това действително беше най-вероятното предположение.

— Твърде локализирано е за подобно нещо — възрази младежът. — Освен това вулканичните райони са чак тук. — Пръстът му се придвижи на североизток.

— Разбирам — рече Проторов и се облегна назад. — Какво е тогава?

— „Тенчи“.

Разбира се, че е „Тенчи“, помисли си Проторов. Вече знаеха, че под това име се крие гигантски промишлен комплекс. През всичкото това време екипът му търсеше някакво несъответствие. Ето, най-сетне го намериха. Нещо в разпечатката привлече вниманието му и той отново се приведе напред. Умът му се зае със светкавични изчисления. Преди да проговори, той на няколко пъти провери крайния им резултат.

— Къде точно бихте определили мястото на интензивното топлинно, излъчване, лейтенант? — замислено попита той.

— Трудно е да се каже, сър — приведе се над диаграмата Русилов. — Сам знаете, че го улавяме от доста голяма височина. Преди да определим точното място, ще трябва да предоставим цялата информация за анализ от техническата служба.

— Въпреки това — настоя Проторов. — Кажете личното си предположение.

Русилов извади бижутерска лупа и се задълбочи в разпечатката. Не бързаше да отговори. Най-сетне се изправи и стисна в шепа увеличителното стъкло.

— Бих казал, че поне част от излъчването идва от японска територия, сър.

— А другата част? — попита Проторов и усети как пулсът му се ускорява.

— Според мен другата част идва от суверенна съветска територия! — твърдо каза лейтенантът.

Аликс Логан влезе да вземе душ, а Кроукър седна в удобното кресло. Стаята беше просторна и мебелирана с вкус, Той протегна ръка и отпи глътка бърбън с вода, донесени светкавично от службата за обслужване по стаите.

Беше много уморен. Облегна глава на високата облегалка и затвори очи. Тялото му продължаваше да потръпва от осемнайсетте часа зад волана. Много по-лесно беше да вземе самолет от Кий Уест, но това би означавало чисто самоубийство. Все едно да лепне надпис „следвай ме“ на гърба си.

Не, колата действително беше най-доброто разрешение. Тя им даваше ако не друго, поне възможността да сменят посоките, когато им хрумне.

До ушите му достигаше приглушеното плющене на душа в банята. Отново си помисли какво беше изпитвал през всичките тези часове с Аликс Логан до себе си. Изрусялата от слънцето коса току докосваше рамото му, бистрите зелени очи гледаха него и само него, гъвкавото, потъмняло от слънцето тяло на манекенка предлагаше прелестите си само на неговите крадливи погледи, кожата й беше гладка като крем…

Тази представа го подсети за една друга манекенка, най-добрата приятелка на Аликс. Тя беше още по-прочута, за нея се носеха истински легенди. Които не струваха пукнат грош в момента, в който Кроукър влезе в апартамента и видя върху леглото прекрасното й голо тяло с тънка златна верижка през кръста. Защото Анжела Дидион беше прекрасна, но мъртва.

В онзи момент вече не беше царицата на красотата, не беше сексуалната мечта на хиляди американски мъжкари. Беше просто едно мъртво младо момиче, трогателно в своята безпомощност. И именно в тази си роля то развълнува Кроукър така, както нищо в живота не бе го вълнувало.

Помнеше отлично този момент. Помнеше как му се прииска да размаха магическа пръчица и да я възкреси. Не за себе си, а за самата нея. Смъртта я беше превърнала в обикновено човешко същество, следователно в нещо далеч по-значително от момичето, чието тяло красеше кориците на „Вог“ и „Космополитън“ и в чиято плоска двуизмерност нямаше нищо жизнено.

Погледнат под определен ъгъл, този факт едва ли би оправдал впускането му в дългото, опасно и мъчително преследване на неизвестния убиец. Едва ли би оправдал и начина, по който бе рискувал живота си и почти го бе загубил. Но този ъгъл вече беше чужд на Лю Кроукър, той беше убеден, че е въпрос на чест да открие коварния престъпник. А за значението на честта в живота на един мъж той бе научил от своя най-добър приятел, Никълъс Линеър…

Аликс отвори вратата на изпълнената с пара баня и пристъпи в стаята. Беше увила тялото си с голяма хавлия, кърпа в същия цвят бе увита около главата й като тюрбан.

Очите на Кроукър широко се разтвориха. За момент му се стори, че вижда Анжела Дидион и това само подсили решимостта му да запази на всяка цена живота на това красиво създание. Същевременно си даваше сметка, че ако Синьото чудовище надуши тяхното местонахождение, този живот едва ли щеше да струва много.

— Твой ред е — рече тя и му отправи прямия си смущаващ поглед. — Изглеждаш така, сякаш цял ден си се борил със самата смърт!

— Ами — рече Кроукър и довърши питието си. — Чувствам се още по-зле!

Тя седна на двойното легло с ръце в скута и се извърна към него.

— Не мога да разбера защо вършиш всичко това. Пипнат ли те, с теб е свършено. Даваш си сметка за това, нали?

— Върша го заради Анжела.

— Но ти дори не си я познавал — възкликна тя. — Просто си бил влюбен в едно красиво лице подобно на хиляди мъже в тази страна.

— Нищо не разбираш — рече той и се размърда на мястото си.

— И едва ли ще го разбера някога, ако не благоволиш да ми обясниш как стоят нещата.

— Тя умря на моя територия — рече той и несъзнателно разклати ледените кубчета в празната чаша. Изобщо не ги виждаше. — Някой я подреди и аз искам да го пипна. Защото тя беше човек като всички нас. И като всички нас заслужава поне това — убиецът й да бъде наказан.

— Аз по-добре зная какво заслужава тя — късо се изсмя Аликс, поколеба се за момент, после добави: — Тя беше кучка, Лю. Беше подла, отмъстителна, бясно ревнива, продажна кучка!

— Това няма значение — вдигна глава Кроукър. — За мен тя е била човек като всички други.

Аликс вдигна бутилката отлежало уиски и си наля една чаша.

— Би трябвало да прекараш известно време с нея — каза тя. — Два дни щяха да ти бъдат напълно достатъчни.

Кроукър се пресегна, взе чашата от ръката й и я пресуши на една глътка.

— Ти беше ли влюбена в нея?

— Това изобщо не те засяга? — кресна тя. Ръцете й се стиснаха в юмруци, устните й се превърнаха в неприятна за гледане тънка резка. После чертите й бавно започнаха да се разкривяват.

— Нима си въобразяваш, че можеш да ми задаваш подобни въпроси само защото си ми спасил живота? — промълви тя. В следващия миг бронзовото й тяло се разтърси в безмълвни ридания, лицето й потъна в треперещите длани.

Кроукър остана неподвижен, потискайки с усилие желанието си да я прегърне и утеши. Вече я познаваше достатъчно добре, за да бъде сигурен, че тя няма да приеме подобен жест.

След известно време ръцете й се спуснаха надолу, очите й влажно проблеснаха.

— Истината е, че Анжела беше влюбена в мен — тихо промълви тя. Дългите й пръсти развързаха кърпата и потънаха във влажната й коса. — Изобщо не помня майка си, а Анжела беше силно момиче. Имаше нещо мъжко в нея. Не в сексуалния смисъл на думата, то беше нещо друго… Нещо вътре в душата й, в цялата й личност… Пипна ме и това е. Не зная как другояче да го определя. Работехме заедно и много добре знаех, че е кучка. Знаех също, че поема наркотици — предимно опиум и кокаин. Чудесна комбинация, нали? Но си мислех, че… Всъщност не знам какво си мислех… Предполагам, че съм обърнала гръб на тези неща, защото се нуждаех от майка… От някой, който да ме закриля и напътства…

Аликс престана да се рови в косата си и отново седна с ръце в скута. Приличаше на младо момиче, почти дете. Невинно и сладко като бонбонче.

— Почти непрекъснато се карахме. В някои отношения животът ми беше истински ад.

— Би могла да я напуснеш — отбеляза Кроукър.

Аликс вече клатеше глава в знак на отрицание.

— Вече ти казах — трябваше да я познаваш поне малко. Анжела държеше здраво всичко, което й харесва, и го държеше, докато й омръзне. Ако се бях опитала да я напусна, с кариерата ми беше свършено. Лесно можеше да направи това, много я биваше в това отношение. Видях с очите си как провали живота на една млада манекенка, която бе имала неблагоразумието да й каже няколко по-остри думи. Анжела вдигна телефона и след това никой от бранша не спомена повече дори името на това момиче. Анжела разполагаше с властта на фараон.

Главата й се сведе надолу и Кроукър зърна за миг нежните очертания на шията й.

— Но истината е, че аз нямах сила да я напусна. Тя… тя ме плашеше… Вероятно това ти се струва странно, но аз предпочитах да й се подчинявам, вместо сама да се боря с живота.

В стаята се възцари тежко и някак враждебно мълчание.

— После какво стана? — попита след известно време Кроукър.

— После всичко се промени — прошепна Аликс. Каза го толкова тихо, че Кроукър се наведе, за да я чува. — Анжела се запозна с Рафаел Томкин.

Джеси Джеймс научи името на копелето от началника на порта. Той и няколко други служители от яхтклуба в Кий Уест бяха забелязали как лодката му потегля непосредствено след тази на Аликс Логан. Казваше се Текс Бристъл.

Джеймс не знаеше кой всъщност е този мръсник, но си даде дума в най-скоро време да разбере това. На рецепцията попита за човек със същото име просто защото не виждаше причина копелето да проявява чак такава предпазливост. Оказа се, че греши. Отговориха му, че в хотела няма регистриран човек на име Бристъл.

Синьото чудовище премина към резервния вариант, подготвен специално за подобни случаи. Извади полицейска значка, представи се като частен детектив, който разследва случай на прелюбодеяние. Даде подробно описание на двойката и успокои администратора, че става въпрос единствено за набиране на доказателства по бракоразводно дело. В резултат получи номера на стаята им. Само една стая. Страшно удобно, помисли си Джеси Джеймс. Какво има това копеле? Какво липсва на мен? Качи се в асансьора.

Вратите се дръпнаха с тихо просъскване и Джеси Джеймс пристъпи в коридора на третия етаж.

Кроукър излезе от банята с трийсет години по-млад. Разтърка тялото си с хавлията и навлече леките памучни панталони. После пъхна глава в тъмносиня тениска, на гърдите на която светеха яркозелени букви:

KEY WEST IS BEST

Краката си обу в старите плажни чехли, които не бе забравил да вземе със себе си вътре.

Аликс носеше късо отрязани джинсови панталонки и розова копринена блузка с широки ръкави. Седеше изправена на леглото, зад гърба й бяха струпани възглавници. Беше потънала в книжката с меки корици, купена при последното им отбиване от магистралата.

— Това е точно такава гадост, каквито бяха и сандвичите в онова противно ресторантче — рече тя и захвърли книжката върху завивките. — Вампирът в блатото! Кой кого будалка?

В следващата секунда вратата на хола отхвръкна от ключалката с тътена на оръдеен изстрел.

Сато откри госта си в градината, под дъжда.

— Скъпи приятелю — повика го той от прозореца на кабинета си. — Там ще се простудиш до смърт!

Никълъс не отвърна веднага. Седеше на каменната скамейка с отпуснати рамене и гледаше чемширените клонки, извиващи се под напора на вятъра. Охранен и наперен дъждосвирец нетърпеливо подскачаше напред-назад около един пън, останал като по чудо сух. Час по час вдигаше глава и блестящото му черно оченце изразяваше отвращение, от капризите на природата.

Никълъс не усещаше влагата. Цялото му кимоно беше подгизнало, нямаше сухо място по тялото си. Но това нямаше значение. Защото тази нощ получи отговор на въпроса, който толкова дълго го измъчваше, и разбра, че Акико и Юкио са две напълно различни човешки същества.

Заблудата не може да трае вечно. Едно лице може да лъже, устните — да прошепват познати думи, очите — да гледат с разбиране. Но при тялото е друго. То реагира по съвсем определен начин на интимното докосване, омеква и се разтваря така, че любимият човек не може да го сбърка. Никога! Тези реакции не могат да бъдат симулирани.

Мисълта, че отново я губи, го изпълваше с дълбока тъга. Даваше си сметка, че не би могла да бъде жива, че е намерила смъртта си от ръцете на Сайго, че преди смъртта си жестокият нинджа бе изпитал удоволствие да опише последните й мигове в очите на своя омразен братовчед и съперник.

Но въпреки всичко, за пръв и вероятно за последен път в живота си Никълъс отказа да се подчини на законите на логиката. Една безумна надежда го накара да забрави всичко научено през дългите години на упорита подготовка. Беше тъжно и смешно.

А за насладата, която му донесе прелюбодеянието, направо се презираше. Макар да разбра, че Акико не е Юкио, той я беше любил с нещо повече от тялото си. Сърцето му бе отворено за нея и това го накара да забрави доскоро важните въпроси, които вълнуваха душата му — коя е тя, защо прилича така поразително на изгубената му любов. Би ли могъл да я обича, след като знае, че тя не е Юкио? С помощта на каква магия е възможно това? Или някаква жизненоважна част от същността на Юкио е успяла да се всели в душата на тази жена? Чувстваше Се раздвоен и несигурен. Прегрешението го накара да изгуби своята стабилност, без нея се чувстваше напълно безпомощен в този луд, луд свят…

— Линеър-сан… — Гласът на Сато проникна до него през грохота на пороя. В следващата секунда японецът се озова до него и обви раменете му с прозрачен дъждобран. — Размисълът трябва да бъде в хармония с условията за неговото осъществяване — меко промълви той. — Ще те оставя сам.

— Не, Сато-сан. Моля те, остани. — Изведнъж мисълта да бъде сам му се стори непоносима. Чувстваше се прекалено изолиран, душата му се гърчеше в отчаяние. Младежките му мечти се бяха стопили. Безумната надежда умря заедно с краткия проблясък на първата светкавица. А какво представлява човек, лишен от надежда?

— Тази градинка действа успокояващо по всяко време на денонощието — рече Сато, изчака да заглъхне тътенът на поредната гръмотевица, и добави: — Често си мисля, че това са гласовете на незнайни богове. Гръмотевиците винаги ме вълнуват. Бурята ме събуди много рано. Люшках се между дрямката и действителността и слушах крясъците на боговете… Приличат на човешки, не мислиш ли?

— Наистина е така — рече Никълъс. Трябва да призная, всичко, рече си той. Трябва да облекча душата си, да възстановя нейната хармония! — Сато-сан…

— Дедите ни са възприели врачуването на китайците — изпревари го Сато. — Чрез него поддържаме хармония с природата. Ние не сме тигри, макар че понякога ми се иска да бъдем. В тяхното по-низше състояние се крие такова съвършенство, за което хората могат само да мечтаят.

Очите му бяха топли и влажни, ръката му неочаквано се спусна надолу и докосна рамото на Никълъс.

— Ела да влезем вътре — меко рече той. — Ще ти направя чай.

Проторов изчака високата фигура на Русилов да изчезне зад дебелата стоманена врата и се замисли. След толкова години безрезервна и всеотдайна служба на една идеология животът му внезапно пое по друга, по-интимна пътека. Винаги беше мислил, че отказът му от семейство и домашен уют е неоспоримо доказателство за непоколебимата му вяра в окончателния и пълен триумф на съветската идеология.

Но сега имаше Русилов. Как се получи всичко това? Обичта му към този младеж беше толкова силна, че той се почувства уязвим. А между уязвимостта и страха има само една крачка.

Вече осем години Виктор Проторов не беше изпитвал чувство на страх. За последен път то нахлу в душата му, когато почина единственият му брат, с няколко години по-възрастен от него. По онова време Проторов беше начело на Първа дирекция и отговаряше за вътрешната сигурност. Все още не предполагаше, че скоро ще превърне Девета дирекция в своя лична непревземаема крепост, че от тази крепост ще има възможност да нанася смъртоносни удари във всички посоки и по всяко време, че ще поведе любимата си родина към глобалната победа.

Онази зима беше особено тежка, всичко бе потънало в дебел сняг, небето сякаш искаше да ги засипе. Той ръководеше няколко операции едновременно, всичките от първостепенно значение. Все още не притежаваше авторитета да иска и да получава подкрепления за своята доста оголена откъм специалисти дирекция. Беше се научил да се справя с наличните възможности. Поради недостига на хора в тежката зима беше принуден да ръководи лично част от операциите.

Стана така, че когато пипнаха Минк, той беше извън Москва, далеч на север. Проторов отдавна знаеше, че този агент е в Москва и правеше всичко възможно да го неутрализира. По една случайност това стана по-рано, отколкото очакваше Проторов и агентът се озова на Лубянка, където служеше братът на Виктор. Макар и три години по-голям, той имаше по-ниско звание — едва лейтенант.

Проторов винаги се беше справял с живота по-добре от Лев — както в учението, така и в социално отношение. Проторов знаеше как да разговаря с хората, как да взема изпитите си, по какъв начин да реализира мечтите си. Докато Лев беше мечтател, вечно на кръстопът, вечно несигурен относно своето бъдеще. Винаги се страхуваше, че може да сгреши.

И сгреши именно през онзи мрачен зимен ден. Отиде да разпита шпионина лично, въпреки че съобщението за залавянето му вече беше изпратено по несигурните телеграфни връзки и скоро стигна до Проторов. Несъмнено е искал да покаже на брат си, че може да стори нещо самостоятелно, при това да го стори добре.

Провалът му беше пълен. Успял по някакъв начин да го надхитри, Минк го взе за заложник и си върна свободата. А след това ликвидира Лев. Закла го в снега, хладнокръвно като касапин.

Оставиха го там, в снега. Никой, не смееше да го пипне преди завръщането на Проторов. Когато той кацна в Москва, кръв вече почти нямаше. Студът я беше превърнал в желирана маса, раната приличаше на хирургически разрез. Но в лявото слепоочие на Лев зееше грозна дупка, причинена от изстрелян в упор куршум. Проторов не искаше да я разгледа по-отблизо, тъй като знаеше какво е положението на тила му — там, където куршумът бе излязъл от черепа. Бавно и с усилие обърна тялото на брат си, снежинките му пречеха да види ясно последиците от жестокото клане. Но когато заповяда преследването на Минк и съучастницата му Таня Владимова да продължи, гласът му беше тих и спокоен, сякаш напълно лишен от емоции.

Може би именно в онзи момент му хрумна мисълта, че е много болезнено човек да има семейство. Може би именно тогава у него узря решението никога да не създава такова семейство. Чувстваше се самотен и беззащитен. После в душата му нахлу омразата. Почувства, че мрази американеца по име Минк с такава невероятна страст, че сам се изплаши от себе си.

Шест месеца по-късно активира един от своите дълбоко законспирирани агенти. Задачата беше кратка и ясна да бъде ликвидирана съпругата на Минк, имала неблагоразумието да остане сама във фермата им в Мериленд. Изстрел от упор в лявото слепоочие. И Проторов, и Минк знаеха какво се крие зад него.

Отмъщението се оказа недостатъчно и войната продължи. Продължаваше и до днес.

Проторов въздъхна и огледа свръхсекретните си покои. Бутна очилата на челото си и разтърка брада. Откри, че се е изпотил. Въпреки убийството на Тенгу в риуто „Теншин Шоден Катори“ там продължаваше да действа третият му, последен, агент. При това действаше с успех.

Портативната шифровъчна машина в ъгъла внезапно оживя. От начина на зареждането й, Проторов разбра, че ще борави с код „Алфа-3“. Спътникът отново се готвеше да прошепне тайните си в ухото му.

Кроукър сграбчи тънката китка на Аликс и рязко я дръпна. Тя изпищя от изненада и болка, а той употреби цялата си сила, за да я махне от пътя на нападателя. Другата му ръка се хлъзна под леглото, вдигна светкавично пистолета и стреля в лампата почти без да се прицелва.

Мракът в стаята се нарушаваше единствено от бледата светлина, нахлуваща през разбитата врата. На нейния фон ясно се очерта сянката на нападателя.

Едър е като бик, помисли си Кроукър, докато притискаше главата на Аликс към килима, а тялото му се надигаше да посрещне нападението.

Ръката му се стрелна напред и дулото на пистолета потъна с трясък в скулата на сянката. С удоволствие почувства как кожата и месото под нея се разцепват като тънка хартия и металът застърга в оголената кост.

Въпреки удара инерцията на сянката беше толкова силна, че тя продължи да се движи напред. В следващия миг рамото на Кроукър се огъна от тежък удар, пистолетът изхвръкна от ръката му и се плъзна в мрака.

Пресвети Боже, въздъхна вътрешно Кроукър. Сега стана, каквато стана! Тялото му се завъртя от страхотната тежест на удара, но коляното му вече се вдигаше. Първия път пропусна и улучи стегнатото бедро на нападателя. Но при втория направи необходимите корекции и коляното му потъна дълбоко в слабините на мъжа.

Онзи тежко изпъшка и охлаби хватката си. Падайки, Кроукър се извъртя странично и успя да се освободи.

— Хайде! — кресна той на Аликс, грабна я за ръката и я повлече към ярко осветения коридор.

Тичаха като луди по металната противопожарна стълба и скоро изскочиха на открито, в топлата нощ. Колата беше най-доброто решение, но ключовете останаха горе.

Кроукър бързо се огледа. Наоколо беше почти пусто, само пред главния вход на хотела се виждаха хора. Местните жители посещаваха дискотеката, очевидно единствено място за забавление в околността. Кроукър дръпна Аликс и двамата се насочиха натам, въпреки че облеклото им не беше подходящо за подобни забавления. Местните, облечени официално, ги гледаха повече развеселени, отколкото разтревожени. Кроукър се закова на място. Имаше чувството, че са просяци, попаднали на бал с маски. В следващата секунда дръпна Аликс и двамата хукнаха по извитата пътека. Насочиха се към широките платна на магистрала 70. По нея се точеше безкрайна върволица от коли. Кроукър прикриваше Аликс от светлината на фаровете.

Нито веднъж не се обърна да провери дали Синьото чудовище е по петите им. Просто приемаше най-лошия вариант. След като беше проявил съобразителността да ги проследи чак до Кий Уест, едва ли ще ги изгуби точно тук.

Възползвайки се от временното задръстване, той хукна през платното на магистралата, без да изпуска ръката на момичето. Колите напред започнаха да се раздвижват.

— Господи! — извика Аликс. — Къде отиваме?

Кроукър не отговори. Нека си мисли, че той знае какво прави. Пред него изплува огромната тъмна арка на магазините над пътя. Един обезлюден град в сърцето на мрака.

Кроукър се насочи към широкото стълбище на входа и пред тях проблеснаха широки пусти коридори. Движеха се безшумно по каменната настилка и Кроукър беше доволен, че е обул плажните си обувки. Но Аликс беше боса. Въпреки приятната гледка Кроукър изпитваше съвсем определени опасения да не се пореже на нещо в тъмнината. Нищо не може да се направи, въздъхна вътрешно той. Трябва да продължаваме.

Спряха, когато прекосиха почти целия главен коридор. Имаха нужда от малка почивка въпреки сравнително добрата форма, в която се намираха. Гърдите на Аликс бурно се повдигаха и отпущаха. Повече от страх, отколкото от умора. Оглеждаше се с широко отворени очи. Магазини за обувки, бутици за модно облекло, местен клон на „Сиърс“. Безкрайна редица от студено проблясващи витрини с невъобразимо количество стоки зад тях. Затворени и враждебни.

— Какво ще…

Кроукър бързо сложи длан на устните й и тихо прошепна:

— Нито звук! Гласовете ни ще го насочат като радар. Ясно?

Тя енергично закима и той дръпна ръката си.

Избърса с ръкав изпотеното си чело и напрегна слух. Не чуваше нищо, освен приглушения грохот на колите по магистрала 70 под краката им.

Осветените витрини хвърляха бледи отблясъци по пасажа. Между тях имаше ивици на дълбока, почти непрогледна сянка. Намираха се в истинска гора от стъкло и метал.

Аликс го хвана за рамото и доближи устни до ухото му:

— Какво чакаме? Хайде да се махаме, преди да ни е открил!

Кроукър не знаеше дали трябва да й каже истината. Имаше чувството, че ще е по-добре да я държи в неведение колкото може по-дълго. От друга страна обаче, тя беше вътре колкото и той. Не беше честно да я държи на тъмно. Още повече, че може и да направи някоя глупост, просто от незнание.

Опря устни до ухото и тихо каза:

— Имам новини за теб. Доскорошният ти ангел пазител е успял да ни проследи чак дотук и едва ли ще се откаже от намеренията си. Дори ако успея да намеря кола и да я подкарам, пак няма да се отървем от него. Поне засега.

Огромните й ясни очи се впиха в лицето му, умът й бавно осъзнаваше значението на чутото.

— Не! — прошепнаха разтреперените й устни. — Едно убийство е напълно достатъчно!

— За съжаление ще има още доста убийства, ако не го неутрализираме — поклати глава Кроукър. — Трябва, Аликс! Просто трябва и ти добре знаеш това!

Очите й бавно напуснаха лицето му, по бузите й се спуснаха две мокри вадички.

— Сега ми се иска да не ме беше спасявал… — прошепна тя. — По-добре да се бях удавила!

— Не говори така — механично рече той.

— А как да говоря? — избухна тя и очите й гневно проблеснаха. — Що за живот е това моето? Можеш ли да ми ка…

Кроукър рязко я блъсна и тя се просна по гръб върху хладната каменна настилка. Едновременно с това в слуха му отекна трясъкът на изстрела, на сантиметри от тялото й се разхвърчаха ситни камъчета. Той се гмурна след нея, издърпа я да се изправи на крака и я повлече в първия напречен пасаж. Надясно, още веднъж надясно. Хлътнаха в някакъв тъмен вход и приклекнаха, Аликс се потеше и едновременно с това се разтърсваше от тръпки.

Кроукър надникна в пасажа, огледа го внимателно в двете посоки и посегна за ръката й.

— Не! — дръпна се тя. — Не мога повече, няма смисъл! Сам каза, че ще ни открие, където и да сме!

— Ставай! — просъска той.

Тя отново тръсна глава, златистата коса се разпиля върху лицето й.

— Не мога. Нямам сили.

— Стегни се, за Бога! — процеди той и я изправи на крака.

— Уморена съм, Лю — погледна го с потъмнели очи тя. — Искам да заспя.

Той усети как тялото й се предава на изтощението и се запита дали се е чувствала така миг преди да се хвърли в тюркоазните води на океана.

— Хей, ти! — стисна брадичката й той и се приведе напред. — Ще спиш, когато аз кажа, ясно ли е?

— Господи! — простена тя с насълзени очи. — Престани да се правиш на рицар! Нима не разбираш, че вече ми е все едно?

— Но на мен не ми е! — кресна той. — Хайде!

Плъзнаха се наляво миг преди вторият куршум да се забие в касата на вратата.

— Каква полза? — задъхано изрази протеста си тя, докато тичаха към следващия пасаж. — Той е намерил пистолета!

— Забелязах — кратко отвърна Кроукър.

— Мразя пистолетите!

— И аз — неволно се засмя Кроукър. — Особено когато не са ми под ръка!

Но тя беше права. Синьото чудовище имаше предимство, което Кроукър едва ли би успял да премахне. Пистолет срещу, голи ръце. Това едва ли би могло да се нарече честен двубой. Но какво ли е честно в тоя скапан живот?

Докато тичаше, си спомни твърденията на Никълъс, че никога през живота си не е използвал пистолет. Но въпреки това Кроукър беше убеден, че този човек е най-опасната личност на света. Каква е тайната му, по дяволите? Когато му зададе този въпрос, Никълъс само се усмихна и рече: „Има и други начини“.

Какво ли е искал да му каже, зачуди се Кроукър. В момент като този с удоволствие бих се възползвал от някой такъв начин. Зад гърба му тресна третият изстрел и куршумът свирна край главата му. Мисли, заповяда си той. Използвай мозъка, който ти завеща твоят старец!

Наоколо имаше само камък, стъкло и метал. Какво би могъл… Да! Ето го! Нямаше време да реши дали идеята е добра. Синьото чудовище скъсяваше разстоянието помежду им и се готвеше да го убие.

Свиха зад следващия ъгъл, без да намаляват скоростта. Там той пусна ръката на Аликс и се понесе напред. Нов десен завой, рязко спиране. Смъкна тениската през глава, уви я около юмрука си и го стовари с цялата си сила върху дебелото стъкло.

Аликс се сепна от трясъка и бързо изскочи иззад ъгъла.

— Какво правиш, по дяволите?

— Ела тук и внимавай къде стъпваш! — нервно подвикна той. — Стой зад мен!

Аликс се подчини и бавно запристъпя сред счупените стъкла. Някъде в полуосветената вътрешност на магазина дрънчеше алармена инсталация. Кроукър си даваше ясна сметка, че в ситуацията се намесва съвсем нов елемент, нежелан нито от него, нито от Синьото чудовище. Полицията.

Наведе се и скоро откри това, което му трябваше. Едното парче беше тясно и издължено като кама, другото — широко и назъбено. Внимателно стиска по-малкото късче стъкло в дясната си длан, усещайки ясно острите му като бръснач ръбове. Лявата му ръка, все още увита в тениската, стисна другото.

Пристъпи внимателно към ъгъла, придържайки се плътно към стената. Зад гърба му остана разбитата витрина с ярко проблясващи ръбове на счупеното стъкло.

Моментът на истината настъпи. Би могъл да надникне иззад ъгъла, за да провери дали Синьото чудовище се държи като всички ченгета от телевизионния екран. Но вероятността да му пръснат черепа беше доста голяма, тъй като онзи съвсем не беше от слабите стрелци. Реалният живот очевидно предлага такива проблеми, които и през ум не минават на холивудските сценаристи.

— Свърши се, приятел! — викна той, без да подава глава. — Ченгетата ще довтасат всеки миг! За теб ще е полезно, ако се отдалечиш поне на десет километра от това място!

— Само двамата! — долетя отговорът, съвсем близо зад ъгъла.

Пипнах го, потрепна от тържество сърцето на Кроукър. Лявата му ръка се изви над главата, мускулите му потръпваха от огромното напрежение пред решителния удар, мозъкът му автоматично сигнализира, че втори шанс няма да има.

Кракът му стъпи здраво преди скока, дробовете му поеха максимално количество кислород. Горната част на тялото му се стрелна напред, едновременно с нея замахна и ръката. Късчето остро, стъкло бръмна във въздуха като смъртоносна ракета, мозъкът му изключи неприятното усещане, че е жива мишена.

— Ти си мислиш така, приятел! — разнесе се сякаш отстрани собственият му глас, автоматически предложил допълнителен стимул за объркването на Синьото чудовище.

Смътно видя как онзи отскача назад, стреснат от комбинираното въздействие на звук и образ. Но късчето стъкло вече го застигаше. Миг по-късно, се счупи на две, влязло в съприкосновение с основата на носа му, точно между очите.

Кроукър нямаше време да съжали, че попадението не е било още по-точно. Лицето на Синьото чудовище се обля в кръв, ръцете му неволно се повдигнаха да предпазят очите.

Но слухът му си беше съвсем в ред. Доловил стъпките на Кроукър, той насочи пистолета точно в корема му. Натисна спусъка. Веднъж, втори път… После дулото се повдигна нагоре, към главата… За сляп изстрел това си беше направо чудо. Куршумът се плъзна по черепа на Кроукър, малко зад лявото ухо. Той се олюля, но успя да запази равновесие. Успя и да не прекъсне движението, с което прехвърляше второто парче стъкло от дясната в лявата си ръка. Не успя да нанесе решителния удар още от първия път. Почти легнал върху Синьото чудовище, той си представи с необикновена яснота дупката, която ще отвори в тялото му куршумът с калибър 357. Едва ли ще остане нещо от вътрешностите му.

В мига, в които пръстът на Синьото чудовище започна да се свива около спусъка, Кроукър успя да забрави пронизващата болка в главата си. С върховно усилие на волята накара тялото си, отново да функционира, лявата му ръка се плъзна покрай дулото, описа малка дъга и заби стъклото дълбоко в гърдите на Синьото чудовище. Обилна кръв бликна от дълбоко, срязаната му длан и се смеси с кръвта на противника.

В момента на изстрела той вече беше успял да бутне тялото назад и куршумът откърти мазилката на тавана. Пронизващата болка не му попречи да усети как стъклото прониква дълбока в гърдите на човека насреща, как разкъсва плътта и троши костите му…

Миг по-късно усети подръпване за ръката. Топъл дъх опари бузата му, в ухото му звънна жуженето на пчеличка.

— Хайде! — молеше се Аликс и правеше неуспешни опити да го вдигне на крака. — Господи, Лю, те ще са тук всяка секунда!

Той тежко се претърколи по гръб. Смътно си даваше сметка коя е тя и защо го безпокои в момент, в който единственото му желание е да затвори очи и… Ставай, изкрещя нещо дълбоко в съзнанието му. Ставай и изчезвай, преди да е станало късно! Късно за какво? Искам просто да се отпусна, да затворя очи и… Не заспивай, в името на Бога!

В следващия миг се озова на колене и лакти, кръвта му се лееше като река и цапаше безупречно чистата бетонна настилка. Аликс напрягаше всички сили в опитите си да го вдигне на крака, Най-сетне се получи. Пасажът се залюшка пред очите му, окъпан в пулсиращо червено, в ушите му нахлу воят на полицейски сирени. Облегна се на нея и се остави да го изведе от лабиринта. Волята му се стегна на топка от усилието да движи краката си, да не обръща внимание на пулсиращата болка в главата, да забрави лудото блъскане на кръвта във вените си, да сдържа желанието си за повръщане, появило се едновременно с металния вкус в устата му.

Червено, черно, отново червено… Двете светлини се редуваха докато най-накрая червеното бавно започна да избледнява… Изведнъж усети сладкия и приятен нощен бриз върху пламналите си бузи, съзнанието му за миг се проясни. Но този миг беше достатъчен, за да се обърне към Аликс и дрезгаво да прошепне:

— Ключовете, момиче! Иди и донеси проклетите ключове за колата!

Нанги извъртя в леглото горната част на тялото си, а краката му останаха неподвижни. Поседна в тъмното и докосна голото рамо на младата китайка, появила се втора на плажа. Разтърси я доста силно, после допря устни до ухото й и извика:

— Събуди се, сънливке!

Никакъв отговор, ако не се брои дълбокото равно дишане. Той се претърколи встрани и седна в леглото. Добре. Щипката бял безвкусен прах в шампанското на момичето беше свършила добра работа. Сега беше време той да свърши своята.

Вилата тънеше в тишина. Той облече бързо ризата и панталоните си, но не обу нито чорапи, нито обувки. Прехвърли няколко дребни предмета от сакото в джоба на панталоните си. Взе бастуна си, прекоси тъмната стая и отвори вратата. Холът също беше тих и тъмен. Докато куцукаше през него, той се стараеше да не мисли каква хубава работа щяха да му свършат чифт здрави атлетични крака.

Стигна до вратата, зад която само преди петнайсетина минути се скриха Лю и високото момиче, спря и се ослуша. После развинти драконовата глава от слонова кост, която заместваше дръжката на бастуна му, и пъхна в отвора един от предметите от джоба на панталона си. Натисна едно копче и провери скрития механизъм, после с безкрайно внимание натисна бравата на вратата пред себе си. През цепнатината се промъкна лъч бледорозова светлина и той замръзна на място.

Нищо не стана и той предпазливо побутна още веднъж. Цепнатината се разшири. Сега ще разбере дали е било правилно предчувствието, което го обзе, докато наблюдаваше начина, по който Лю гледаше високото момиче на верандата. До слуха му долетя тих и напевен китайски. За негова изненада наречието не беше кантонско. По време на честите си посещения в Хонконг той беше изучил местното наречие до степен, която му позволяваше да води преговорите си без преводачи. Но този диалект му беше непознат.

В случая с Лю това беше съвсем нормално — в комунистически Китай едва ли предпочитат кантонското наречие. Но за момичетата, които очевидно бяха от тук… Е, все пак биха могли да бъдат Чиу Чоу, или пък от други провинции…

Нанги насочи върха на бастуна си към килима, плъзна го през отвора и го насочи напред. После се приготви да слуша. След известно време долови дума, която разбираше, и сърцето му ускори ритъма си. Предпазлив по природа, той обаче изчака да чуе поне още една дума или фраза, която да потвърди получената информация.

Когато това най-сетне стана, от устата му се откъсна едва доловима въздишка. Няма съмнение — те говорят на мандаринско наречие. Беше изключено Лю да е намерил улично момиче от кралската колония, което да говори родното му наречие.

Приведен неудобно в хола, Нанги търпеливо чакаше. Съвкуплението свърши с пъшкане и охкане, замести го ленива тишина, от време на време нарушавана от тихо прошепнати думи. Накрая прошумоляха чаршафи и той прибра бастуна си. Започна да затваря вратата в момента, в който по пода зашляпаха боси крака. Правеше го бавно и незабележимо, милиметър по милиметър, обитателите на стаята едва ли можеха да го забележат.

Най-накрая се изправи и се насочи към вътрешността на вилата. Отвори една врата и излезе навън. Ярките звезди от началото на вечерта вече ги нямаше. Небето бе покрито с тежки облаци, миришеше на дъжд. Той извади цигара и я запали. Пое дима дълбоко в гърдите си, после бавно то изпусна в душния въздух. Хвърли в пясъка това, което стискаше в ръка, спусна се по широките каменни стъпала и излезе на тесния път.

В сянката на кичестите дървета на ъгъла чакаше малка червена алфа.

— Ще умреш от простуда — продума той на кантонски диалект.

— Какво? — извърна глава човекът зад волана. Сякаш току-що беше забелязал приближаването на Нанги.

— Всеки момент ще завали — продължи японецът и махна по посока на колата. — По-добре вдигни гюрука.

Известно време се гледаха мълчаливо като две животни, на които предстои жестока битка за завладяване на нов ловен периметър.

— Страхувам се, че не си избрал подходяща кола за проследяване.

— Не разбирам за какво говорите! — отвърна грубо шофьорът.

Нанги се наведе с такава бързина, че онзи не успя да реагира. Лицата им се озоваха на сантиметри едно от друго.

— Знам кой си! — заплашително изръмжа той. — Знам по-скоро какво си! Или са те наели комунистите, или…

— Плюя на комунистите! — просъска човекът.

— Значи работиш за Сато!

— Никога не съм го чувал!

— А аз съм този, който ще ти плати. При определени условия…

Очите на човека се вдигнаха, към Нанги и бялото им мътно проблесна.

— Искате да кажете, че той няма да ми даде остатъка?

— Казвам ти друго. Ако оттук нататък вършиш това, което ти наредя, няма да кажа на Сато за небрежното ти поведение.

— Но какво говорите? — изрази протест човекът. — Нима искате да кажете, че онези змиорки знаят за моето присъствие тук?

— Знам го аз! — натърти Нанги. — А теб са те наели да следиш именно мен!

— Добре де, и какво от това?

— Дай да видим бива ли те изобщо за нещо — рече Нанги и разви топката на бастуна си. Извади отвътре малка пластмасова касетка и я сложи на дланта си като безценно бижу. — Говориш ли мандаринско наречие?

— Хич — поклати глава мъжът.

— Хич ли? А какви книги си чел?

— Обичам Реймънд Чандлър.

Господи, ахна вътрешно Нанги. Май ще излезе, че това копеле си играе на частен детектив! Погледна го с преценяващ поглед, без да е сигурен дали може да му се довери.

— Слушайте — размърда се човекът върху кожената седалка, — дайте лентата да я обработя. Вероятно ще я искате рано сутринта и точно тогава ще я получите! — Очите му се вдигнаха към лицето на Нанги. — Грешка няма да има, защото такава е волята на боговете. Ето, три седмици не е капнала нито капка дъжд, а сега ни чака порой!

— Добре — реши се Нанги, давайки си ясна сметка, че няма кой знае какъв избор. Не искаше да замесва Алън Су в тази операция и това решаваше всичко. Пусна микрокасетата в шепата на човека. — Донеси я в хотел „Мандарин“ точно в седем — нареди му той. — Ще ти стигне ли времето?

Човекът кимна, помисли малко и рече:

— Викат ми Непредвидимия Чу, господин Нанги — Бялото на очите му отново проблесна. — Роден съм в Шанхай. Тук семейството ми притежава една трета от местата за развлечения в Сам Кацуей и Квун Тонг. Ресторанти, кабарета за туристи… най-скъпите места за развлечение с голи мацки в района на Ван Чай… Търгуваме с килими, диаманти, фини бижута. Ако не дойда навреме, свържете се с баща ми — Пак Тай-чу. Живее в една вила на Белвю роуд, точно над Рилалс Бей, покривът е покрит със зелени кахлени плочки…

Нанги познаваше достатъчно добре китайските, нрави, за да си даде сметка колко много му разказа за себе си този човек.

— Ще дойдеш в стая 911 на хотела, Непредвидими Чу — рече той и в същия миг почувства върху кожата си първите топли дъждовни капки. — Там ще ти възложа и други задачи. — Ръката му махна към вътрешността на колата. — А сега си вдигни гюрука, защото след пет минути ще плуваш!

Макар и приглушен от разстоянието, телефонният звън наруши спокойствието им, родило се толкова непринудено от церемонията по поднасянето на чая.

До този момент в стаята цареше пълна хармония. Двамата мъже бяха коленичили върху бледозелено татами, облечени в свободно падащи кимона. Разделяше ги изящен сервиз за чай, състоящ се от кавичка, две тънки порцеланови чашки и бъркалка. Вдясно от тях беше кутията от желязно дърво, в която Никълъс бе положил своята свещена катана.

Пак вдясно, но високо над главите им, проблясваше токономата[2] на Сато. В издължената полупрозрачна ваза имаше два снежнобели божура — Сато знаеше, че Никълъс много обича тези цветя. Над бухналите цветове беше окачен ритуален ръкопис, на който пишеше:

Човек трябва да се стреми към лоялността. Оставете славата и чуждото одобрение, концентрирайте се върху чистотата на своя стремеж, нищо че околните проявяват егоизъм!

Останалите вещи в кабинета не правеха особено впечатление, но всичко беше подчинено на една изчистена от претрупаност хармония, към която се стреми всяко живо същество, но която рядко може да се постигне в живота. И двамата мъже усещаха, особеното значение на тази хармония.

Малко след като долетя телефонният звън, на прага се изправи Котен. Той се поклони и зачака. Господарят му сам трябваше да усети присъствието на силния му дух и съответно да се отърси от съзерцанието.

Главата на Сато се вдигна, очите му бавно се фокусираха. Двамата с Никълъс бяха успели да се пренесат заедно в Нищото… А това бяха постигали твърде малко хора в бурната и несъвършена история на човечеството. Пулсът и дишането му продължаваха да бъдат необикновено бавни — като в състояние на митичен транс. Състояние, което се ценеше особено високо сред народите на Далечния изток.

— Хиляди извинения, Сато-сан.

Пискливият женствен глас, излитащ от това огромно тяло, винаги развеселяваше Сато.

— Обажда се човекът, който никога не си казва името. Иска да разговаря лично с вас.

— Да, добре — отвърна Сато с леко надебелял глас. Погледна с нескрита завист към застиналото тяло на Никълъс, стана и последва Котен в коридора.

Останал сам, Никълъс бавно започна да се завръща от Нищото. Това му отне по-дълго време от обикновено, тъй като частица от съзнанието му упорито отказваше да се подчини. Съвършената хармония, от която допреди миг беше неразривна част, все още налагаше неуловимото си присъствие в тихото помещение. След известно време главата му се вдигна и очите му се спряха върху надписа на древния ръкопис.

Едва ли можеше да се нарече поетичен, но въпреки това пасваше идеално с представата, която си беше изградил, за Сато. Той беше канрьодо-сенсей, последен представител на истинските самураи бюрократи. Скоро на този свят няма да има място за него и това беше тъжен факт. След пълното приобщаване на Япония към модерния свят ще изчезнат и последните канрьодо-сенсей. И тяхното място ще се заеме от новото поколение съвременни предприемачи, които разбират отлично икономическите проблеми на света и са повече граждани на този свят, отколкото на древната Япония. Несъмнено през следващите години и десетилетия страната ще има нужда от тяхното виждане за бъдещето и аналитичния им ум, за да се откъсне окончателно от своята затвореност и изолация. Тези хора ще помнят политиката на Рейгън и Митеран дълго след като са забравили всичко, което е вършил великият шогун Йеасу Токугава.

Без да го вижда, Никълъс усети, че Котен — грамадният борец, отново е влязъл в кабинета.

— Открихте ли нещо във връзка с убиеца?

Имаше навика да задава въпросите си директно, без обичайните любезни извъртания.

— След като Сато-сан не е в състояние да направи задълбочен анализ на миналото, аз мога само да пазя него и Нанги-сан — отвърна Никълъс.

Котен замълча и Никълъс се извърна да го погледне. Гигантът замислено го наблюдаваше.

— Не се безпокой — засмя се Никълъс, с облекчение почувствал, че отново може да разговаря нормално. — Ще си получиш кокала!

— Ако наистина те бива, ще работим добре заедно — Рече Котен. — Никой няма да се промъкне край нас!

Тук всеки американец би се впуснал да доказва колко го бива, но Никълъс замълча.

— Никой няма да се промъкне край нас! — повтори Котен и безшумно се плъзна навън, очевидно доловил приближаващите се стъпки на Сато.

Изражението на домакина се беше променило из корен. Отпуснатото спокойствие беше изчезнало, на негово място се бе появило силно, но добре контролирано вълнение.

Той прекоси със забързани крачки стаята и седна до Никълъс. Доста по-близо, отколкото изискваше приличието.

— Имам новини — рече той. Гласът му беше тих, но напрегнат. — Става въпрос за „Тенчи“. Разбира се, нашето кейрецу разполага с всички необходими правителствени протекции по отношение на този проект… На своя отговорност обаче аз наех определени членове на риуто „Теншин Шоден Катори“ да пазят тайните на „Тенчи“. Всички са нинджи като теб. — Млъкна и се огледа. После кимна с глава и се изправи.

Излязоха рамо до рамо през отворената фузума и се насочиха към градината. Във въздуха жужаха пчели, които делово кацаха по разцъфналите божури. Сивият дъждосвирец отдавна беше изчезнал от убежището си край сухия дънер. Слънцето надничаше иззад разпокъсаните облаци, оцветявайки ги в розово и сребристо.

— Преди известно време там са били убити един сенсей и един от учениците — продължи. Сато. — А сега моята свръзка (името й в, риуто е Феникс) съобщи, че вчера е бил убит още един ученик. По всичко личи, че в школата действат чужди агенти.

— В „Теншин Шоден Катори“? — учуди се искрено Никълъс. — Сигурен ли си?

Сато кимна.

— Феникс не се обади от Мошино. Заминал е далеч на север, в Хокайдо. — Лицето на Сато стана мрачно. — Страхувам се, че решителната битка с руснаците започва, Линеър-сан. Ти беше напълно прав за тяхната намеса. На Феникс му трябваше известно време да прецени положението си. Смъртта на техния духовен лидер, йонина… По една случайност носеше името на Масашиги Кусуноки — героя, за когото говорихме преди време. Може би си го познавал.

— Изминаха много години от последното ми посещение в „Теншин Шоден Катори“ — отвърна Никълъс.

Сато му хвърли един странен поглед, после сви рамене.

— Смъртта му е била съвсем неочаквана и за известно време там е настанал пълен хаос. Феникс е бил принуден да употреби цялото си умение, за да въведе ред. Но по всичко личи, че съветските агенти продължават да действат.

Широките му рамене се приведоха сякаш под огромна тежест.

— „Тенчи“ не трябва да бъде разкрит, Никълъс-сан! Мисълта, че руснаците са на крачка от него, ме изпълва с ужас. Разкрият ли „Тенчи“, те ще имат възможност да ни унищожат!

— Какво е станало? — попита Никълъс. Гласът му звучеше по-спокойно от чувствата в гърдите му.

— Феникс е по петите на техния последен агент в риуто, който е успял да открие свръхсекретните планове на „Тенчи“ и да избяга на север. В момента се намира в Хокайдо. Феникс му е позволил да избяга, въпреки че е извършил убийството на още един от неговите ученици. Вярва, че агентът ще го отведе до местния резидент на руснаците. Не знам дали си представяш какви опасности крие този ход. Агентът трябва да бъде спрян, преди да е предал документите нагоре по веригата!

Виктор Проторов, помисли си Никълъс. Аз трябва да бъда редом с този Феникс при проникването в съветската мрежа. Така Сато ще си получи документите, а аз ще пипна Проторов.

— Къде точно се намира Феникс в момента?

— Досещам се какво мислиш — стрелна го е поглед Сато. — Но тръгнеш ли ти, идвам и аз!

— Изключено! — остро отвърна Никълъс. — От чисто тактическа гледна точка…

— Приятелю! — меко промълви Сато и вдигна ръка да го спре. — Тук станаха прекалено много убийства. Три човешки същества, които считах за свои приятели и прекрасни колеги в кобуна, изгубиха живота си заради мен. А това е прекалено тежко бреме за когото и да било.

— Докато ти беше в Щатите, ние погребахме всеки от тях със съответните почести. Случаят с госпожица Йошида беше най-лек, просто защото тя нямаше никакви роднини. Но Кагами-сан и Ишии-сан имат. Разбира се, те ще изпълнят желанието ми да не намесват полицията. Не искаме тук да се разхождат ченгета и да си пъхат носовете навсякъде!

— Всичко това обаче не ме удовлетворява. Не искам тези хора да лежат във временните си ложета. Искам да бъдат погребани в семейните си гробници в съответствие с японските традиции. Могат ли техните ками да почиват спокойно?

Никълъс си спомни следобеда, който бяха прекарали заедно с госпожица Йошида, видя я коленичила на хвърлей камък от гроба на неговите родители. Реши на всяка цена да присъства на окончателното й погребение, да запали ароматични пръчици над надгробния камък и да прошепне всички молитви, които биха успокоили безсмъртния й дух.

— Виждам накъде води всичко това и не мога да го допусна — твърдо изрече той. — Ще останеш тук, за да бъдеш на сигурно място!

Смехът на Сато прозвуча тъжно и кухо.

— Толкова бързо ли забрави, ву-шинг, приятелю?

— На Котен за това му се плаща! — упорито отвърна Никълъс. — Или мислиш, че не може да свърши тази работа?

— Това няма нищо общо с Котен или който и да било друг.

— Аз съм отговорен за твоята безопасност, Сато-сан. Ти го пожела и двамата се заклехме да изпълним това желание!

— Вярно е, Никълъс-сан — мрачно кимна Сато. — Ти се закле да ме закриляш, а аз — да преглътна сливането на нашите предприятия, без да създавам трудности. Но клетвите се простират дотук. Последен съдник на собствения си живот и собствената си смърт мога да бъда единствено аз. Трябва да приемеш това. Просто трябва!

След тези думи настъпи мълчание. Двойка дъждосвирци се стрелнаха покрай рамото на Сато и светкавично се издигнаха към небесната шир. Вятърът се усилваше, въздухът отново натежа от влага. Ако продължава да духа така, скоро отново ще завали, помисли си Никълъс.

— В такъв случай клетвата, която ни обвързваше, вече няма сила — промълви той. Отчаян ход, който може би нямаше да мине.

— И ти си свободен да вървиш накъдето пожелаеш, така ли? — усмихна се Сато. — Направи го. Няма да ти се разсърдя.

— Мога да те принудя да останеш тук.

— А ти къде ще отидеш, приятелю? Само аз мога да те отведа на среща с Феникс. Можеш да преобърнеш наопаки целия Хокайдо, без да откриеш нито Феникс, нито съветския агент.

Ново мълчание.

— Значи волю-неволю трябва да бъдем заедно — подхвърли Сато.

— Май нямам друг избор — промърмори Никълъс.

— Добре тогава. Ще вземем Котен и ще отлетим на север. В Хокайдо ще наемем кола, за да се доберем до крайната цел на пътуването.

— Която е? — остро попита Никълъс.

— Една ротенбуро, приятелю. Открита минерална баня с гореща вода. — Сато топло се усмихна: — Точно това ти трябва според мен!

Късно през нощта телефонът настоятелно бръмна в ухото й. Джъстин рязко се надигна. Беше заспала трудно, устата й беше суха, болеше я гърлото. Сякаш беше крещяла насън.

Посегна към слушалката и хвърли поглед на часовника си. Три и половина. Телефонът под дланта й потрепна като жив и тя рязко вдигна слушалката.

— Джъстин!

— Рик, какво, за Бога…

— Не казвай, че си забравила.

Тя стисна челото си:

— Не мога да…

— Халеакала, дремещият, вулкан. Обеща да дойдеш с мен.

— По дяволите, Рик. Сега е три и половина сутринта!

— Ако тръгнем сега, ще успеем да посрещнем изгрева. Това е най-доброто време да бъдем при кратера.

— Не искам да посрещам никакви изгреви! Аз…

— Не казвай това, преди да си го видяла. Хайде, стягай се. Губим ценно време. Най-късно в пет и половина трябва да сме там!

Джъстин изведнъж усети, че няма сили да протестира повече. Беше по-лесно да тръгне с него. А може и наистина да бъде интересно, вяло си помисли тя.

Оказа се, че наистина не си беше представяла подобна гледка. Дори самото пътуване по тесния път нагоре към кратера беше възхитително. Върхът се издигаше на повече от три километра над морската повърхност, теренът се променяше буквално пред очите й. Рик я беше предупредил да облече топли дрехи, включително и яке, стига да е взела такова в багажа си. Когато излезе да се качи в колата, стори й се смешно да бъде толкова навлечена. Струваше й се невероятно, че някъде из този тропически рай може да има температура под нулата.

Но с изкачването нагоре палмите започнаха да отстъпват на бодливи пустинни кактуси, на голо плато и дълги редици стройни борови дървета, много по-подходящи за Мейн или Върмонт. Тя скоро се принуди да вдигне страничното стъкло и да се сгуши в топлото яке.

Малко преди кратера на върха Рик включи отоплението. И последните дървета бяха останали под тях, заобикаляше ги черна пустош. Преди много години от земните недра беше бликнала лавата, която застилаше стръмните склонове на планината. Спускайки се надолу, тя бе унищожила всичко живо по пътя си. Дори днес застиналата вулканична пепел беше гола и мрачна, само тук-там се виждаха хилави стръкове трева. Колата продължаваше да пълзи нагоре. Джъстин хвърли поглед през рамо. Далеч долу тъмнееха могъщите склонове на Халеакала, извитият като полумесец плаж отвъд тях проблясваше със странна флуоресцентна светлина и на нейния фон ясно се открояваха черните силуети на палмите, застинали неподвижно и сякаш изкуствени.

По време на пътуването не каза нито дума. Сгушена на седалката до Рик, тя сякаш очакваше той да се нахвърли отгоре й. Когато колата спря на широката площадка в подножието на върха, тя вече здравата трепереше. Отдаде го на необичайния студ.

Когато излязоха навън, пред очите и се разкри сложна мрежа от антени и радарни инсталации, високи мачти и различно електронно оборудване. Върхът се използваше за метеорологични и сеизмични наблюдения както от военни, така и от цивилни организации.

Специално поставени табели предупреждаваха да се ходи бавно, на хората с проблеми в сърдечната дейност се препоръчваше да се спуснат обратно. И действително още след първите няколко крачки Джъстин усети как й се завива свят, а гърдите й започват да парят от липсата на достатъчно кислород. Връхлетя ги ураганен вятър, заслепяваше ги, пречеше още повече на дишането им.

Тя с благодарност се шмугна под заслона в горния край на стръмните стълби. Беше солидно каменно убежище, чиято източна част представляваше стена от дебело стъкло.

Оттук се разкриваше невероятна гледка към многобройните вулканични кратери на планината Халеакала. Пейзажът наподобяваше снимките на лунната повърхност, които Джъстин беше виждала в разни списания, трудно й беше да го свърже с топлата и дружелюбна планета Земя. Лишено от визуални ориентири разстоянието беше трудно за каквато и да било преценка. Пет километра изглеждаха като петдесет метра. Беше фантастично.

На това място векове наред са идвали древните хавайци да посрещнат изгрева на слънцето. Според легендите именно тук слънцето било хващано в плен и го пускали по пътя му едва след като обещавало, че ще минава бавно над прекрасните Хавайски острови и ще ги залива обилно със своята благодат.

Небето беше съвсем тъмно. Нищо не показваше, че нощта се готви да се оттегли. Въпреки това слънцето беше близо. Всички го усещаха по лекото потръпване на гърбовете си.

После, сякаш някой изведнъж запали огромна пещ, над величествения основен кратер на Халеакала се стрелна яркочервена искра. Събралите се в заслона хора неволно изпуснаха въздишка на възхищение. Над света проблесна светлината, вечна и прекрасна, чиста като сълза, твърда като диамант.

Този цвят нямаше аналог в земния живот, Джъстин остана без дъх от невероятната му красота. Имаше чувството, че земното притегляне изведнъж е изчезнало и всеки момент тя ще полети свободно в кристалночистия въздух.

Над назъбената повърхност на кратера играеха студени пламъци. По застиналата лава пробягваха дълги, абсолютно черни сенки, наподобяващи току-що образувани пукнатини. Нямаше сивота, нямаше никакви други светове. Само мрак и ослепително сияние.

После, без никой от присъстващите да усети точно кога е станало това, Халеакала бе обхваната от многоцветната палитра на ранното утро, която всички познаваха. И наблюдението на фантастичния изгрев свърши с рязък финал, присъщ на обикновен театрален спектакъл.

— Сега ще ми простиш ли, че те измъкнах от леглото толкова рано?

Джъстин и Рик се бяха облегнали на дървения парапет. В заслона вече нямаше други хора. Зад гърба им започнаха да ръмжат автомобилни мотори, поклонниците на слънцето се връщаха обратно при топлото море и прохладния ветрец.

— Уморена съм — промълви тя. — Върни ме обратно.

На ръба на кратера се беше изправила самотна двойка. Телата им бяха плътно притиснати, ръцете им — здраво преплетени. Джъстин се спря да ги погледа. Жената беше висока и стройна, медночервената й коса бе прибрана на дълга опашка. Мъжът беше едър и тъмнокос, дори под якето личаха огромните му мускули. Когато жената помръдна, в движението й се долови непринудената грациозност на танцьорка. Мъжът също обладаваше нещо от тази гъвкавост, но Джъстин беше живяла достатъчно дълго с Никълъс Линеър, за да определи, моментално и безпогрешно, че насреща си вижда още един опасен тип от неговата порода.

— Какво гледаш? — попита Рик и се опита да проследи погледа й. Очите му се плъзнаха по склона на кратера, после дискретно се отместиха встрани.

Искам това, каза си Джъстин. Продължаваше да гледа двамата влюбени, които стояха все така плътно притиснати на фона на острите скали от застинала лава. Миг по-късно ги заля ярката слънчева светлина и те заприличаха на богове. Под клепачите й се събраха горещи сълзи. Няма да плача пред него, заповяда си тя. Няма!

Обърна гръб на влюбената двойка и на своя спътник, пое дъх и се втурна надолу по каменните стъпала. Когато стигна до асфалтирания паркинг, дробовете й щяха да се пръснат от недостиг на кислород. Тук вече всичко изглеждаше банално и скучно. Влезе в колата и опря чело на стъклото. Рик подкара надолу, измина няколко завоя и отново спря.

— Това са сребърни мечове, растат само на голяма надморска височина — каза той и посочи няколко високи и прави като стрела растения край пътя. Потвърждаващи името си, техните остри листенца наистина бяха оцветени в сребристо пепеливо. — Казват, че цъфтят само веднъж на двайсет години, а след това умират — добави Мик.

Джъстин отправи поглед към красивите растения. Въпреки волята й от очите й потекоха сълзи. От стегнатото й гърло се откъснаха глухи ридания, тялото й безсилно се отпусна върху каменистата пътечка, главата й се сведе надолу.

— Джъстин, Джъстин!

Тя не го чуваше. Мислеше си колко е тъжен животът на тези прекрасни сребърни мечове. Не, не техният живот е тъжен, а по-скоро нейният. На погребението на баща й я обзе облекчение, беше се надявала това облекчение да продължи вечно.

Но сега разбра, че истината е друга. Тя страдаше за него, той й липсваше. Друг баща в този живот няма да има. Той я отгледа, той я направи човек… Дори я беше обичал — разбира се, по свой собствен начин. Беше си отишъл, без никой да страда за него, без някой да остане с чувството, че усеща липсата му. Поне тя се беше чувствала така. Господи, каква умница се беше показала! Но истината е по-друга — беше се показала като кретен, а не като умница. Вече не разбираше нито своите, нито чуждите чувства. Това е причината, поради която не може да бъде полезна на Гелда. А и на Никълъс.

Стига, сега не е време да мисли за всичко това. Все още е рано. Сега тя е отново малкото момиченце, което страда за своя татко и никога не успя да му каже, че съжалява за годините на отчуждение и самота.

Колко е несправедлив този живот! Продължаваше да ридае. Не искаше да го прави пред друг човек, но вече не можеше да се спре. Плачеше за баща си, плачеше за обърканото и безпомощно младо момиче, каквото до този момент беше самата тя. Най-сетне беше настъпил мигът на промяната, най-сетне щеше да престане да се измъчва от кошмарите на детството и да се превърне в зрял човек.

Започна да се надига. Бавно, много бавно, сякаш за да позволи на измъчената си душа да осъзнае това ново чувство, което я пронизваше с почти физическа болка.

Нанги лежеше в леглото. Намираше се в стая 911 на хотел „Мандарин“, разположен в сърцето на остров Хонконг. От широките, прозорци се разкриваше великолепна гледка към пристанището Виктория, зад часовниковата кула на фериботната компания „Стар“ се очертаваше южната част на Коулуи и част от азиатското крайбрежие. Някъде далеч на север, в Пекин, живееха господарите на Лю. И с тях, как го и с него самия, трябваше да се действа изключително предпазливо.

Времето е най-сериозният проблем, мислеше си Нанги. Не разполагаше с достатъчно време, комунистите знаеха това и едва ли щяха да охлабят захапката си.

Това, което искаха те чрез посредничеството на Лю, на практика беше абсолютно невъзможно. И през ум не му минаваше, че ще отстъпи контрола върху собственото си кейрецу. Прекалено дълга и трудна беше борбата за неговото изграждане, прекалено много опасности бе преодолял по своя път, прекалено много врагове беше пратил в гроба.

Въпреки това не виждаше друг изход за спасение, освен договора с комунистите. И в двата случая губеше, тъй като си даваше ясна сметка, че компанията му няма да бъде в състояние да покрива лавинообразните разходи и тежките загуби на „Азиатска банка“, предизвикани от онзи проклет предател Антъни Чин.

Въпреки всичко това Нанги оставаше спокоен. Животът го беше научил на търпение. Притежаваше онова рядко качество, което японците наричат „нарюки но мацу“ — да чакаш промяна на ситуацията. Той вярваше в Христос, в чудото на Неговото възкръсване. Ако изгуби своето кейрецу, значи такава е била кармата. Ще бъде наказан за грехове, извършени в някой предишен живот. Защото най-скъпото нещо в живота на Танцан Нанги беше неговата компания.

Той беше абсолютно сигурен, че няма да се стигне до най-страшното. Притежаваше онази абсолютна увереност, която преди много години, върху полупотъналите обломки на сваления самолет, беше проявил незабравимият Готаро. Беше сигурен, че с помощта на съдбата и пъргавия си ум ще успее да се измъкне и от тази трудна ситуация.

Нарюки но мацу!

На вратата се почука. Променя ли посоката си течението? А вълните ще продължават да го отнасят все по-далеч от спасителния бряг?

— Влезте — обади се той. — Отворено е.

В стаята пристъпи Непредвидимият Чу и внимателно, затвори вратата зад гърба си. Беше облечен в тъмносив костюм от естествена коприна. На дневна светлина ясно личеше, че притежава здраво и добре сложено тяло. Лицето му беше красиво издължено, върху него светеха будни интелигентни очи. В крайна сметка Сато не е направил лош избор, призна пред себе си Нанги.

— Часът е точно седем — рече Непредвидимият Чу, останал на крачка от вратата. — Опитвам се да поправя лошото впечатление, което ви направих снощи…

— Свърши ли превода?

— Да, сър — кимна китаецът. — На места беше доста трудно — сам знаете, че в китайския, език значението на думите често се разминава напълно с прякото им звучене.

— Не е необходимо да се държиш толкова официално — рече Нанги.

Непредвидимият Чу кимна и пристъпи към леглото, върху лицето му се появи широка, усмивка.

— Върху лентата, са запечатани доста многозначителни паузи — рече той. — Някой ден, ако боговете позволят, бих искал да се запозная с тази жена. Трябва да е родена под щастлива звезда, ако се съди по начина, по който обработва онова смрадливо комунистическо псе…

— Позволих си волността да поръчам закуска за двама — каза Нанги и хвана краката си, за да ги спусне на пода. — Сядай и да почваме.

Пресегна се към подгревателя и започна да вади чинийки с разнообразни блюда.

— Дим сум — промърмори Непредвидимият Чу, очевидно поразен от факта, че един японец го кани на традиционна китайска закуска. После се настани върху стола с копринена тапицерия и взе пръчиците за хранене в ръка.

Докато се хранеха, китаецът се зае да разказва за това, което беше научил от лентата.

— Преди всичко искам да зная докъде се простира информацията ви за нашия „другар“ Лю — рече той.

— До най-общи неща — сви рамене Нанги. — В Хонконг съм чужденец, а за съжаление не мога да ползвам услугите на своя банков директор Алън Су. Той не знае нищо за нашата работа и искам да остане в неведение до края. — Млъкна за момент, подреди мислите си и продължи: — Лю е уважаван търговец в Хонконг. Благодарение на многобройните му сделки в колонията са постъпили доста пари — от транспорт, финансови операции, полиграфическа дейност… Мисля, че една от неговите компании притежава голяма част от увеселителните заведения в Квун Тонг…

Непредвидимият Чу погълна овално топче от скариди и кимна с глава. Дъвчеше бързо и ситно като повечето китайци.

— Точно така — рече той. — А знаете ли, че освен всичко това той ръководи и синдиката, който притежава „Франтан“?

— Игралното казино в Макао?

— Същото — отвърна Непредвидимият Чу и хапна едно яйце от пъдпъдък, обвито в слой тесто. — Комунистите предпочитат да перат парите си във „Франтан“ по простата причина, че могат да обръщат милиарди в каквато поискат валута и никой не им задава излишни въпроси. Част от тукашните баровци също го правят, макар и не точно във „Франтан“.

Умът на Нанги усилено работеше. Започна да изпитва усещането, че течението в крайна сметка започва да се обръща.

Непредвидимият Чу продължаваше да, се тъпче и да размишлява на глас. Лапна едно ролце шунка, задъвка усилено и рече:

— Другарят Лю и Сочната Пиен са любовници не от вчера, това поне ми стана съвсем ясно. Този гладен плужек я обсипва с такива нежности, че чак главата ме заболя. Бих казал, че е доста страстен.

— А тя? — полюбопитства Нанги.

— Жена — отвърна Непредвидимият Чу с твърдата увереност, че е отговорил изчерпателно на въпроса. После премести встрани празните чинийки и придърпа пълните по-близо до себе си. Взе бутилчицата със соев сос, разтърси я здраво и започна да полива тестените топчета в поредната чинийка. След това ги поръси с лютив, червен като прясна рана сос. — От опит знам, че човек никога не може да има твърдо определено мнение за жените. Те се раждат коварни така, както еленът се ражда с рогата си. Отглеждат коварството си с лекотата, с която ходят на фризьор. Нима вие не мислите така?

Нанги не отговори. Питаше се накъде бие младежът.

— Аз пък мисля точно така — рече китаецът с интонация, която предполагаше, че вече е получил някакъв отговор. — Тази не прави изключение.

— Обича ли този комунист?

— О, да. Мисля, че го обича. Макар да не разбирам какво точно намира в тоя въшлив козел. Но чувствата й към него са без значение. — Опразнил поредното блюдо, той придърпа следващото. Съдържанието му отново бе обилно полято със соев сос и лютото чили. — Защото е ясно, че много по-силно от него обича парите.

— Аха — рече Нанги и почувства как течението отново започва да го носи в открито море. — И как уталожва тази своя изгаряща жажда? Чрез другаря Лю?

— Разбира се — кимна Непредвидимият Чу. Обилното хранене предизвика първите ситни капчици пот по челото му. — На това краставо куче му прави особено удоволствие да я отрупва с подаръци. Страхувам се обаче, че не е толкова щедър, колкото би се искало на нашата скъпа Сочна Пиен.

— И тя си позволява дребни отклонения, така ли?

— Така ми казаха.

Нанги усети как го обзема гняв. Този хлапак е стъпил на тънък лед!

— Кой друг знае с какво се занимаваш? — рязко попита той.

— Никой, освен вас — отвърна китаецът и най-сетне приключи с плюскането. Бутна настрана последната чинийка, лицето му блестеше от пот и мазнина. — Каза нещо на Лю и именно то ме накара да извърша някои малки проучвания. Сочната Пиен живее на Средното ниво, на улица „По Шан“. Този район се контролира от триадата Грийн Панг. — Извади снежнобяла копринена кърпичка и внимателно си избърса лицето, после се усмихна: — По една случайност моят трети братовчед носи номер 438 в Грийн Панг.

— Не искам да съм задължен с нищо на никакви триади и други мафиоти — твърдо рече Нанги.

— Няма страшно — напевно пропя Непредвидимият Чу. — Братовчед ми дължи кариерата си в триадата изцяло на баща ми и с радост ще ни помогне без никакви условия.

Нанги си помисли, че ще получи културен шок от тоя разговор, но все пак кимна с глава:

— Продължавай.

— По всяка вероятност нивата на скъпия другар Лю се оре и от още някой.

— И кой е той?

— Не съм магьосник. Все пак ми трябва малко време, за да го открия. Много внимателно се пазят… — Младият китаец се ухили насреща му и добави: — Ще се наложи двамата с братовчеда да направим някоя и друга нощна проверка.

— С помощта на Грийн Панг, така ли?

— Нямам друг избор. Това е тяхна територия. Не мога да покажа дори носа си там, без да им искам разрешението.

Нанги кимна. Много добре знаеше с каква власт разполагат престъпните синдикати в Хонконг.

— Какви бяха думите на Сочната Пиен, които те накараха да предприемеш подобни действия?

— Спомена името Редмън — отвърна китаецът. — Чарлс Пърси Редмън. Чували ли сте за него?

Нанги се замисли за момент, после кимна с глава.

— Най-богатият корабособственик в Хонконг, нали? Англичанин, чието семейство се е заселило тук преди повече от сто години.

— Точно така — кимна Непредвидимият Чу. — Малцина знаят, че освен с бизнеса си Редмън се занимава и със събиране на секретни сведения за правителството на Нейно величество британската кралица.

— Редмън е шпионин?! — сащиса се Нанги. — Господи, пресвети Боже! Но каква връзка може да има той със Сочната Пиен? Да не би тя да го изнудва по някакъв начин?

— Май така изглежда.

Всичко това е много интересно, потръпна вътрешно Нанги. Но не виждам с какво би ми помогнало то в играта с комунистите. Времето ми изтича. Ако довечера до шест не потвърдя по телефона, че приемам условията, Лю ще анулира сделката. Нямам капитал, „Азиатска банка“ ще фалира и почти сигурно ще повлече след себе си и цялото кейрецу.

— Още нещо? — попита той.

— Толкова. Още нещо ще има чак когато се мушна в леглото със Сочната Пиен и разгледам внимателно това, което крие между краката си.

— Дали ще се мушнеш в леглото, или не си е твоя работа — хладно рече Нанги. — Искам да разполагам с някакъв резултат преди шест часа днес следобед.

— Днес ли? — разшириха се от учудване очите на Непредвидимия Чу. — Няма начин, приятел. Тя си е у дома и няма намерение да излиза. Има си дойка, която й пазарува. Останах с впечатлението, че късно вечерта ще даде на някого лека вечеря. Съжалявам, но не мога да направя нищо и реди утре сутринта.

— Едва ли съжаляваш повече от мен — въздъхна Нанги и се изправи.

Нощ. Наоколо капеше дъжд. Небето беше непрогледно черно, с изключение на едно бледо петно, зад което като лицето на забравена любима прозираше луната. Топлата вода тихо се плискаше в голите им гърди, в нея се поклащаха отраженията на окачените по околните дървета фенери.

Двойната пътечка от изкуствено осветление се извиваше като разкошна перлена огърлица около шията на африканска принцеса и свършваше при тъмната грамада на навеса, зад който сигурно беше морето. Никълъс усещаше горчиво-соления му вкус.

Сато се размърда и водата тихо се разплиска в кръгообразни вълни.

— Не е ли това там най-красивата гледка на света? — прошепна той. — Не е ли това гледката, която прави Япония единствена и необикновена?

Никълъс проследи погледа му и видя стръмно спускащите се към океана скали, под които подскачаха и се поклащаха светлините на оранжеви фенери. Това бяха лодките на ловците на сепии, излезли да търсят пресен улов.

— Приличат на светулки — отвърна Никълъс и разтърка възпалените си очи. Отминалият ден беше тежък и дълъг, през цялото време той сериозно се опасяваше за живота на своя приятел. Горещата вода вече оказваше магическото си влияние върху напрегнатото му тяло, разпускаше свитите на топка мускули, схванатите жили на врата и раменете му бавно се отпускаха, натрупаното през деня напрежение изчезваше.

Все пак безпокойството не го напускаше изцяло, тъй като си даваше сметка какво рискува, вземайки Сато със себе си. Но отпуснат в гальовната вода в непосредствена близост до своя приятел и с представата за Котен, който внимателно наблюдава входа на ротенбуро, той се чувстваше малко по-спокоен отколкото през деня.

Сато се чувстваше добре и не криеше това. Протегна дългите си крака и с удоволствие се отпусна в леко потрепващата минерална вода на извора.

Изведнъж почувства как нещо меко и топло се допира до лявото му бедро, почуква го настоятелно, после се оттегля за миг…

Той леко се приведе напред, имаше чувството, че е щъркел, който търси храната си в устието на малка рекичка. Разперените му пръсти напипаха нещо меко, наподобяващо снопче водорасли. Любопитството му се събуди и той го подръпна. Беше тежко, много тежко.

Над главите им заплющя дъждът. По небето препускаха тежки облаци. Бяха толкова ниско, че долната им част проблясваше на светлината на фенерите. Миг по-късно облаците се разкъсаха, сред тях надникна белият диск на луната, призрачните му лъчи осветиха онова, което ръката на Сато издърпваше, от димящата вода.

Дори с помощта на Никълъс японецът бе принуден да напрегне мускулите си до крайност, за да измъкне тежкия предмет, оплел се в краката му.

Най-сетне той бавно започна да се издига от дълбините. Никълъс рязко се дръпна, от устата му се изтръгна стон.

— О, Буда! — прошепна Сато. Ръцете му трепереха толкова силно, че от безформената маса, която издърпваше на повърхността, водните капчици започнаха да падат като от дъждовен облак. Първо се показа свирепо озъбената муцуна на татуирания върху рамото тигър, после мускулестият кръг с лапите на звяра. Водата леко плискаше, цветната татуировка сякаш живееше свой собствен живот. — Господи, Феникс, какво са направили с теб! — тихо простена Сато.

Безжизнените очи, покрити от млечнобялата маска на смъртта, бяха впити в лицето му, изражението на удавника продължаваше да бъде строго и решително, зъбите му бяха здраво стиснати.

Акико мислеше за обещанието, което беше дала на Сайго. Или, по-точно казано, на неговото ками.

Намести се върху футона и покри очите си с ръка. Червена светлина прорязваше мрака. „Гири“. Сякаш я стиснаха железни клещи. Не за пръв път й мина през главата, че би се чувствала много по-добре, ако не беше се родила японка. Колко ли свободни се чувстват американките или англичанките, лишени от възможността да възприемат бремето на „гири“. Защото Акико си даваше сметка, че не може да усеща „гири“, ако не е здраво обвързана от него. Но тя беше японка, във вените й течеше кръвта на самураите. Не, това положително не е кръвта на прочутия Офуда. Тя беше избрала това фамилно име по същите причини, по които Джъстин бе предпочела да се нарича Тобин вместо Томкин — просто за да прикрие миналото си.

Но наистина ли е мислела някога, че се нарича Акико Шимада? Никога не успя да научи фамилното име на майка си. Във Фуяжо са се използвали само псевдоними, които обикновено не са имали нищо общо с истинските имена на момичетата. Икан. Дали майка й се е родила с това име? Или пък го е получила едва в публичния дом, по каприза на онези, които са управлявали „Замъка, който не познава нощта“?

Пъхна длани между бедрата си и се сгуши в постелята. Все още чувстваше как плътта й потръпва от докосването на Никълъс. Вече никога няма да е същата. И, което беше още по-страшно, някак не й се искаше да бъде същата.

Ами клетвата? Желанието за отмъщение беше червената нишка в живота й, придаваше му смисъл дори когато от оптимизма й нямаше следа. Без него животът губеше смисъл, душата й се стопляше при представата за върховния миг. Онези, които я бяха изхвърлили от Фуяжо, отдавна бяха в гроба, изпратени там от безпощадната й ръка. Но те бяха старци и възмездието не беше истинско. Според нея бяха живели прекалено дълго, за да изпитват истинска мъка от прекратяването на земните си дни. Въпреки това беше стоварила възмездието върху главите им.

Животът трябва да има форма. Отмъщението е нейна съдба. Вероятно е била страхотно зла в предишния си живот, за да бъде кармата й в сегашния толкова неумолима.

Но тази мрачна хармония е заплашена от човека, който се нарича Никълъс Линеър. Тя усети това още в мига, в който го зърна — там, в увеселителното заведение „Ян-Ян“. Той стопи сърцето й за кратка секунда, въпреки че до този момент беше уверена в гранитната му неуязвимост. До този момеят си беше представяла, че то е бронирано срещу всякакви чувства.

Оказа се, че греши.

Докато плачеше в пустата и тиха къща на своя съпруг, Акико отправяше горещи молитви към Амида Буда. Заливаха я панически вълни при мисълта, че може да се влюби като всеки обикновен смъртен, предпочиташе боговете да вземат живота й. Защото през целия този живот беше вярвала, че е по-различна, че други са нейните цели.

Но сега болка пронизваше душата й при всяка мисъл за Никълъс Линеър, сърцето й смутено забързваше ритъма си. Беше се заклела да унищожи този мъж, който вече нито за миг не напускаше съзнанието й.

Замисли се. Искаше й се да забрави този страшен обет, да потъне в мир, да се остави на вълните на забравата.

После леко разтвори бедра и се взря в меката плът от вътрешната им страна. На всяко от тях потрепваше малък, бълващ огън дракон. Съвършени оцветени татуировки, създадени от ръката на истински майстор.

И отново разбра, че не може да има забрава, не може да има любов. Кийоки беше белязал не само плътта, но и душата й. Надежда за забрава не може да има.

Беше получила своята отсрочка. За миг сякаш бе попаднала в окото на ураган. И в този миг бе усетила сладостта на един друг, съвсем различен живот. — Сърцето и духът й бяха в плен на „гири“, това, което бе започнала, трябва да има своя логичен завършек.

Спомни си за Сайго, изправил се сред гористите склонове на Кюшю. Висок и красив, с позлатена от слънцето коса. Господи, как се промени животът й след срещата с него!

Стана и прекоси пустия дом. Изглеждаше мъртъв и безжизнен, дебелите снопове слънчева светлина се блъскаха в затворените прозорци в напразен опит да проникнат по-навътре. Но този дом бе дом на смъртта, в него няма място за животворните лъчи на слънцето.

Акико преминаваше от стая в стая, сякаш искаше за последен път да запечата в съзнанието си разположението на мебели и предмети. Докосваше всичко, някои неща леко разместваше. Така откри миниатюрния магнетофон, с помощта на който Котен подслушваше съпруга й.

Пренави лентата, натисна бутона за възпроизвеждане и чу всичко, което Феникс беше разказал на Сато.

Дъждът браздеше повърхността на минералния извор, плющеше върху раменете и главите им. Нито един от двамата не го усещаше.

В далечината мъждукаха фенерите на рибарските лодки, пороят се усилваше. Никълъс и Сато бавно изтеглиха трупа на Феникс от димящата вода.

— Амида! — прошепна Сато, покатери се на брега и потърси нещо, с което да прикрие голотата му. После отново се върна до проснатото тяло на нинджата и сложи парче плат върху оголените му срамни части. Лежеше с подвити в коленете крака и широко разперени ръце.

— Какъв срам — прошепна той и клекна до Никълъс — Не е достойно да намериш смъртта си по подобен начин.

— Той положително не би го избрал — кимна Никълъс и посочи с пръст. — Виж тук. — В тила на Феникс зееше дълбока дупка. — Това не е работа на самурай.

Сато сведе поглед към призрачно бялото тяло, шибано от немилостивите дъждовни струи.

— Вероятно е екзекутиран от КГБ — промълви несигурно той. — Един мой братовчед работеше преди време в „Кемпетай“[3], от него знам, че куршум в тила е начинът, предпочитан от руснаците…

— Който и да го е сторил, трябва да е бил страхотно добър — отбеляза Никълъс. — Този човек е бил сенсей по нинджуцу.

Сато скри лице в дланите си.

— Имаше информация за нас, може би е проявил известна небрежност… Беше сигурен, че руснаците не знаят по коя следа върви.

— Положително е бил изненадан тук. Иначе едва ли би им се дал. В открит двубой никой не би могъл да го застреля от упор. Явно са го чакали в засада.

Сато вдигна глава, очите му бяха зачервени и изразяваха пълно объркване.

— Но как е станало?

Никълъс с нежелание отвърна на този въпрос.

— Само по един начин — в кейрецуто действа предател. Дори още по-близо до теб, вероятно някъде в твоя кобун…

— Глупости! — възрази Сато. — Абсолютно никой не знае къде отиваме. Феникс се обади у дома. Там беше само ти. И Акико…

— Забравяш Котен.

— Котен? — разшириха се очите на Сато. — О, Господи, не! — Замисли се за миг, после добави: — При последните няколко обаждания на Феникс той неизменно беше край мен… — Поклати глава. — Не, винаги вземах мерки да разговаряме насаме…

— Сигурен ли си, че не е имал възможност да подслушва?

— Всъщност не — отвърна Сато и стовари юмрук върху разтворената си длан. — Котен е сенсей в изкуството на най-древната японска борба — сумо. Феникс го познаваше и му имаше доверие. — Вдигна глава към небето и отчаяно простена: — Мухон-нин!

От проснатото в краката им тяло се издигаше пара, единственото все още живо нещо в него сякаш беше татуираният тигър.

— Той трябва да си плати! — скръцна със зъби Сато. — Знае къде щеше да ни отведе Феникс и аз възнамерявам да го изтръгна от него! Хайде, да вървим!

Заедно с последните думи той скочи и се затича в мрака, без Никълъс да успее да реагира. Рибарските фенери отвъд полегато спускащите се склонове на минералния извор бяха изчезнали и всичко наоколо тънеше в мрак. Фенерите край пътеката също бяха угаснали, подгизнали от обилната влага. Вятърът се усилваше.

— Сато-сан! — изкрещя Никълъс и се втурна по следите на своя приятел. Вятърът отнесе думите му, а и Сато едва ли би се вслушал в тях. Защото най-важното нещо в момента беше „Тенчи“ и нищо не можеше да го спре.

Никълъс профуча между редицата камфорови дървета, които ограждаха пътечката към извора. Ушите му се изпълниха с воя на вятъра и плющенето на дъжда.

Сетивата му се напрегнаха до крайност с приближаването на слабо осветената съблекалня. Котен — опитен сенсей както по сумо, така и в още по-опасната сумай, можеше да се справи със Сато за не повече от три секунди. Тежко предчувствие притисна гърдите на Никълъс.

Може би именно то му попречи да усети навреме лекото помръдване на едва забележима сянка в периферията на зрението му. Все пак се приведе напред и рязко се извъртя надясно. Край ухото му бръмна блестящо насекомо, размина се на милиметри с главата му и се заби в дървото зад него с глух тътен. Съзнанието му автоматично отчете позицията на човека, хвърлил острия шурикен. Нинджа! Това означаваше, че убиецът на Феникс, предателят, избягал от „Теншин Шоден Катори“, е все още тук! От което следва, че все още имат шанс да спасят „Тенчи“ от руснаците!

Никълъс се остави изцяло на инстинктите си. Тялото му, мокро от дъжда и обилно избилата пот, рязко се насочи по посока на скрития в мрака противник. Искаше да стигне до него по най-бързия възможен начин, за да елиминира опасното му предимство с шурикените.

Влетя в съблекалнята и се плъзна като змия в тесните полуосветени коридори. На моменти тичаше, на моменти пълзеше по корем, ангажиран изцяло да нарушава естествения ритъм на придвижването си. На два пъти край ушите му бръмнаха шурикени и това го накара да удвои предпазливостта си. От звуците на острите като бръснач летящи ножове успя да определи, че е скъсил значително разстоянието до противника.

Но ситуацията беше тежка и непрекъснато се влошаваше. Къде е Сато? Отсъствието му го разсейваше, а в такава ситуация всяко разсейване можеше да се окаже фатално.

Плъзна се край редицата железни шкафчета, решил да се добере до своето и да извади оттам свещената си дай-катана. Внезапно върху рамото му се стовари страхотен удар и за момент го парализира. От устата му се изтръгна сподавено проклятие, краката му изведнъж се хлъзнаха по влажния под. Още докато се бореше да запази равновесие, рефлексите му вече бяха готови за защитна реакция. Сянката го връхлетя…

Никълъс рязко завъртя горната част на тялото си, дясната му ръка се стрелна напред. Лакътят й се превърна в стоманена опора, тясната част на дланта й се вряза в тялото на противника, разкъсвайки кости и плът. До ушите му долетя тежко изпъшкване, почти в същия миг вляво от него се разнесе грохотът на падащо, тяло. Светкавично и инстинктивно прибягвайки до способа „хризантема“ за възвръщане пъргавостта на крайниците си, той се стрелна напред и засипа с тежки удари проснатия насред тясната пътечка противник.

С чувство на свирепо удоволствие усети как вито един от тези удари не пропуска целта. После изведнъж получи зашеметяващ удар в слепоочието. Разтърси глава и отново се нахвърли върху противника, си. Но за това му беше необходима някакви си част от секундата — време, очевидно напълно достатъчно за другия мъж, тъй като него вече го нямаше.

Изправи се на крака и залитна. Сетивата му работеха на максимални обороти. Инстинктивно прибягна до „гецумей но мичи“ и веднага долови духа на нинджата. Той се отдалечаваше от Никълъс. Защо?

Миг по-късно отговорът на този въпрос вече беше в съзнанието му, душата му се сгърчи от безпокойство. От устата му се изтръгна нечовешки рев, сърцето му се изпълни с ужас и той се втурна обратно в тъмния коридор.

Сато не намери никого във вътрешността на сградата. Къде е Котен? Къде е мръсният предател? Задавяше се от гняв, адреналинът сякаш щеше да му пръсне сърцето, мисълта за предателството го караше да тръпне от погнуса.

Обърна се и изскочи отново под проливния дъжд. Наоколо беше пусто, не се виждаха, дори собствениците на минералния извор. Котен! Искаше да извика, но от устата му не излезе нито звук. Ще те убия! Но ще те убия бавно, за да се наслаждавам на мъките ти!

Втурна се към паркинга. Под лампата проблясваха мокрите покриви на две-три коли. Избърса с длан дъждовните капки от очите си и се вгледа в тях. Всички бяха празни. Премести поглед към наетата кола, с която се бяха придвижили от летището дотук.

Котен!

Колата невъзмутимо стоеше под струите на поройния дъжд. Сато се втурна към нея, без да мисли. Подхлъзна се на мокрия асфалт, нещо в гърба му пропука, просна се с цял ръст, въздухът напусна гърдите му с остро свистене. Изпъшка, вдигна се на коляно и закуцука към колата.

— Котен! — изкрещя той, хвана хромираната дръжка и рязко отвори вратата. До слуха му достигна остро изщракване, сякаш пропукване на суха съчка в гората. После нощта изведнъж избухна в оранжеви и алени пламъци. Колата се взриви, вдигна се високо във въздуха, по асфалта забарабаниха нажежени метални отломки и късчета полуразтопено стъкло. Надуваемото чучело зад волана буквално се изпари от силата на експлозията.

Ехото повтори тътена като далечна артилерийска канонада, вятърът с усърдие се зае да разпръсква облака гъст черен дим, мазен и противен…

Тялото изглеждаше огромно, като на див звяр. Сянката му върху плочките беше черна. Счупените стъкла наоколо отразяваха хладната луминесцентна светлина.

Трима униформени полицаи от градската полиция на Ралей забързано записваха в бележниците си подробности от произшествието, четвъртият беше грабнал подвижния радиотелефон в колата.

Две нови патрулни коли спряха със скърцане на спирачките, полицаите изскочиха от тях и се заеха да слагат подвижни бариери пред започналата да се събира тълпа от любопитни зяпачи.

Сержант Хари Саундърс хвърли микрофона на седалката и се измъкна навън. Приключил с доклада си пред началника на полицейското управление, той бавно се насочи към тримата си колеги. Лицето му бе бледо и загрижено.

— Спокойно можете да изгорите тефтерите си — рече той. — Няма никакъв смисъл от вашите записки.

— Какво? — учудено го погледна Боб Сантини, току-що сложил точка на последното си изречение.

— Всеки момент тук ще пристигнат хора, натоварени специално с този случай. Капитанът каза, че ние нямаме нищо общо с него.

Сантини бавно свали бележника си.

— Искаш да кажеш, че ще си тръгнем просто ей така? — попита той с недоверие в гласа. — Въпреки извършеното убийство?

— Точно този въпрос зададох на капитана и аз — сви рамене Саундърс и лицето му се разкриви. — И знаеш ли какво ми отговори? Няма смисъл, защото оня тип — пръстът му се насочи по посока на трупа — няма отпечатъци, няма досие, няма нищо! Една голяма, кръгла нула!

— Шпионин — рече Ед Бейн. — Започва да става интересно!

— По-добре се забавлявай с нещо друго — посъветва го Саундърс. — Защото оттук насетне нито жените ни, нито твоята приятелка, Бейн, не трябва да знаят нищо за случая!

— Стига вече с тези предупреждения за креватни откровения — изплю се с отвращение Спинели. — Какво трябва да правя оттук нататък?

— Това, което винаги си правил, тъпако — рече Бейн. — Ще се обърнеш на другата страна и ще захъркаш!

— По-тихо, фокусници — просъска Саундърс. — Вече си имаме компания!

Всички извърнаха глави към фигурата с дълго палто, която се приближаваше по пасажа. Никой не я прие с отворени обятия.

— Пресвета Дево — хлъцна Сантини. — Та това е жена, да я вземат мътните!

— Кой е старши тук, господа? — попита тя на няколко крачки от тях.

— Сержант-детектив Хари Саундърс, госпожо — пристъпи напред Саундърс.

— Спокойно, сержант — изрече с каменно лице жената. — Нямам намерение да ви оскубя косите. — Хвърли бързо поглед наоколо и добави: — Нищо не е пипано, нали?

— Не, госпожо.

— Точно в това положение ли го открихте?

Саундърс мълчаливо кимна, ядосан на себе си. Не би трябваме да му пресъхва устата пред някаква фуста!

— Мога ли да ви помоля… хм… да се легитимирате? — промърмори той.

Тя се обърна да огледа близките няколко квадратни метра от пасажа, лицето й беше все така безизразно.

— Тази информация ще получите от своя капитан, сержант Саундърс — ледено процедиха устните й. — Може би ще бъде в настроение да задоволи вашето любопитство.

Саундърс прехапа устни да не изругае и обърна гръб на Спинели, който насмешливо го наблюдаваше.

— Сержант! — долетя до слуха му хладният глас на жената, коленичила пред трупа. — Нямам нужда от вашата помощ. Ще направите по-добре, ако се отдръпнете до бариерите и разкарате зяпачите. Ще ви повикам, в случай че имам нужда от вас.

— Да, госпожо — отвърна с подчертана любезност Саундърс, кимна на тримата си колеги и групата бавно тръгна към патрулните коли, които проблясваха с червените си светлини в дъното на пасажа.

Таня Владимова ги изчака, да се отдалечат и отново провери верността на първоначалното си заключение. Трупът безспорно принадлежеше на Джеси Джеймс. Разтвори малка чантичка с инструменти и сръчно свали отпечатъците от парчето стъкло, което стърчеше от гърдите на убития. Едва сега си позволи да си зададе въпроса, който я измъчваше от известно време — какво се обърка? Дори без да се замисля прекалено, отговорът бе ясен.

Бяха проявили глупост, оставяйки Аликс Логан жива. Глупост и немарливост, особено ако нещата се разглеждат от гледна точка на сигурността. Но мъжете винаги проявяват слабост, въздъхна вътрешно тя. Дори мъж, който е могъщ и интелигентен като К. Гордън Минк. Защото именно той, въпреки енергичните протести на Таня, беше решил да я остави жива.

Това решение не беше взето по хуманни подбуди. О, не! Минк просто преспиваше с нея от време на време, като тайно отлиташе за Кий Уест, докато всички знаеха, че кара яхтата си някъде из водите на Чейсапик. А Аликс Логан, подобно на легендарната Шехеразада, беше успяла да го омайва със сладките си приказки и да отлага своята екзекуция.

— Съветвам ви да не мърдате, господин Линеър — просъска човекът на руски.

В гърдите на Никълъс беше насочено грозно, невероятно широко дуло.

— При най-малкото движение ще ви застрелям!

Никълъс с нищо не показа, че разбира този език и нарочно пристъпи крачка напред.

Нощта отново експлодира, ситни късчета асфалт изригнаха на сантиметри от краката му и болезнено се впиха в глезените му.

— Зная, че разбирате какво ви говоря, господин Линеър. Следващият куршум ще отнесе половината ви глава!

Вляво димяха разкривените отломки на наетата кола. От тях се издигаха тънки струйки черен дим. Сякаш змии бягаха от разрушената си клетка.

При грохота на експлозията тялото на Никълъс неволно потръпна. Като на животно, което иска да побегне, за да спаси живота си. Когато изскочи от съблекалнята, пламъците тъкмо бяха започнали да се слягат. Върху асфалта се виждаха овъглени части от тялото на Сеичи Сато, най-малко три ужасни купчинки. Дъждът равнодушно се лееше върху тях, бързо превръщайки ги в подобни на овъгленото желязо безлични черни петна върху мокрия асфалт.

Инстинктивно се беше шмугнал обратно в сянката на леката постройка, подсилена от големите кедри пред нея. Но руснакът, очевидно надарен с остър слух и още по-остро зрение, все пак беше успял да го открие. Никълъс беше сигурен, че именно този тип е екзекутирал Феникс, естествено, след като Котен го е извадил от строя.

Оръжието му беше последната новост от серията „Калашников“ — моделът АКЛ-1000, който имаше втора цев, способна да изстрелва и гранати. Беше толкова леко и компактно, че лесно можеше да се използва и с една ръка. Никълъс беше абсолютно безсилен срещу него.

Пристъпи бавно напред и дъждовните струи зашибаха главата и раменете му.

— Така вече е по-добре — обади се гласът, отново на руски. — Омръзна ми да си представям къде точно се намирате.

— С това нещо в ръцете едва ли ви е необходима особено точна представа — рече Никълъс.

— Точно така.

Никълъс получи възможност да го разгледа. Висок, здрав мъж с военна стойка, облечен в дълъг дъждобран. Беше гологлав и чертите на лицето му се виждаха ясно на ярката светлина — клюноподобен нос под гъсти вежди, които след няколко години ще станат рунтави и положително ще доминират над, общо взето, красивото лице с правилни черти. В момента тези черти бяха нещо неясно и второстепенно, върху лицето доминираха големи и широко разположени яркосини очи.

— Винаги съм харесвал: умните хора, независимо от идеологическите им заблуди — Леко се усмихна руснакът, после кимна и се представи с доста странно прозвучал официален тон: — Казвам се Пьотр Александрович Русилов.

— Очаквах да срещна Проторов — отвърна Никълъс. В момента единственото му оръжие бяха думите и той възнамеряваше да се възползва максимално от тях.

Лицето на Русилов помръкна, приятелското изражение изчезна като сянка.

— Какво знаете за Проторов?

— А вие откъде знаете, че говоря руски? — контрира го Никълъс. — Хайде, дайте да си разменим малко информация.

Руснакът се изплю и стисна автомата.

— Не сте в положение да се пазарите! — остро отвърна той. — Приближете се още малко към светлината!

Никълъс се подчини. С гърба си усети — някакво движение и миг по-късно в полезрението му се появи фигурата на Котен. На слабата светлина изглеждаше някак променен. Сякаш беше станал още по-дебел и силен. Когато се приближи, Никълъс разбра на какво се дължи това — през рамото му беше преметнат безжизнен труп.

Като пристъпваше ситно, приведен под тежестта на трупа, огромният борец внимателно се приближи до руснака. Стовари тялото в краката му и рече:

— Нинджата е свършен. Тоя тип му нанесе прекалено много удари. — Очите му се извъртяха по посока на Никълъс, който изпитваше странно чувство, слушайки руските думи от устата на огромния японец.

— Намери ли го? — попита Русилов, без дори да погледне в краката си.

Котен му протегна торбичка от обработена кожа, изглеждаше миниатюрна в огромната му лапа.

— Изскочи от него заедно с последния му напън — ухили се той. После, доловил колебанието на руснака, пискливо се разсмя. — Хайде, вземи я! Дъждът вече я изми!

Русилов протегна свободната си, ръка и бързо пъхна торбичката в джоба си. Замина „Тенчи“, помисли си Никълъс, после в съзнанието му се появиха думите на Сато: „Открият ли «Тенчи», те ще ни унищожат. Всички!“ Какво ли се крие зад този секретен проект? Сигурно е страшно важно, след като може да предизвика световна война! Трябва да разкрия тази загадка, рече си Никълъс. Трябва, и то скоро!

Тъмните очи се плъзнаха по посока на Никълъс.

— Сега ли да се погрижа за него?

— Стой по-настрана от него! — остро отвърна Русилов и горилата навъсено го изгледа.

— Току-що се изложихте завинаги пред него, Пьотр Александрович! — меко продума Никълъс.

— Вие двамата сте твърде опасни, за да ви се позволи директен контакт! — остро отвърна руснакът.

— Така ли? — искрено се учуди Никълъс. Разговорът започваше да става интересен. Откъде един оперативен агент на КГБ разполага с толкова подробни сведения за него? — Сигурен съм, че нямате моето досие. Аз съм обикновен гражданин.

— Тогава какво правите тук? — иронично се извиха веждите на Русилов.

— Ние със Сато-сан сме… бяхме не само делови партньори, но и приятели.

— И това е всичко, така ли? — гласът на руснака потръпваше от ирония.

Нямаше смисъл да продължават в този дух.

— Бомбата в колата не беше предназначена единствено за Сато — твърдо каза Никълъс. — Не бихте могли да сте сигурен, че само той ще влезе в колата.

— Ако бяхте влезли и вие, нещата щяха значително да се опростят — отвърна Русилов и потупа джоба си. — След като разполагаме с това тук, вие вече нямате значение за нас… Ако агентът ни беше засечен…

— От Феникс или от мен.

— О, вярвам, че нашият приятел Котен щеше да намери начин да ви държи настрана. Но нека си довърша мисълта — ако агентът ни беше засечен, ние положително щяхме да ви вкараме в играта…

— Ако искате да се радвате на живота си поне още известно време, по-добре е да ме застреляте веднага — спокойно рече Никълъс.

— Точно това възнамерявам да направя.

— И така никога няма да научите за промените в „Тенчи“, които бяха осъществени съвсем неотдавна.

— От кого? — попита Русилов и в гласа му за пръв път се долови известно колебание.

— А защо според вас „Томкин Индъстриз“ се слива със „Сато Петрокемикълс“? — отвърна с въпрос Никълъс. — Мога да ви уверя, че не е от братски чувства!

— Лъжете! — изръмжа Русилов. — За пръв път чувам подобно нещо!

Разбира се, че е за пръв път, помисли си Никълъс. Само че не можеш да бъдеш сигурен. Затова се страхуваш, че ако не ме откараш при Проторов жив, може би ще допуснеш фатална грешка. Времето е малко и едва ли е подходящо за поправяне на фатални грешки.

— Вие наистина не знаете някои неща — рече той. Словото беше отделна и доста старателно застъпена част от всестранната му подготовка. „Киай“ — страховитият боен вик, се използва за стряскане и понякога за парализиране на противника, а „ичи“ има същото предназначение, макар и по по-индиректен и по-прикрит начин. В този случай „ичи“ се идентифицираше с дефиницията за „позиция“ и зависеше основно от интонацията и самия глас на този, който прибягва до него. Изключително трудно изкуство. Почти безнадеждно, когато е комбинирано с външни, независими от волята на изпълнителя фактори. Наред с многобройните си умения Акутагава-сан беше изключителен сенсей по „ичи“, а в лицето на Никълъс беше намерил достоен ученик. — Вече бях започнал да мисля, че господин Проторов е наистина всемогъщ — добави той и остана с впечатлението, че в този момент животът му зависи единствено от „ичи“ и никакви други необикновени способности.

— Убий го! — изръмжа Котен. — Застреляй го веднага, иначе аз ще свърша тази работа!

— Я по-тихо! — скара му се Русилов, без да отмества очи от лицето на Никълъс. — Елате насам, другарю Линеър — добави той и гласът му потъна в оглушителната гръмотевица, разцепила от изток на запад небето над главите им. Дъждът ги обливаше с плътни сребристи струи. — В крайна сметка ще получите онова, към което толкова много се стремите в този момент.

Проторов! Душата на Никълъс потръпна от вълнение.

Кумамото | Асама Коген | Швейцария

Есен-зима 1963 — Пролет 1986

Ето как стана така, че Акико спаси живота на Сайго и той й се отплати. Есента на 1963 година беше студена и дъждовна, през някои дни дори снежна. Тук-там по оголената земя проблясваха сребърни ивици слана, приличащи отдалеч на изхвърлени на брега пасажи риба.

В Кюшю, където Сун Суинг изпрати Акико за следващата фаза от подготовката й, кипеше напрегната работа. Покачени на стари дървени стълби, селяните внимателно увиваха стъблата на плодните дръвчета с ленено платно, подготвяйки ги за тежка зима.

Беше необичайно рано за подобен вид дейност, но още в деня, в който лятото се стопи като дим под навъсеното небе, старите хора загрижено предрекоха тежка и продължителна зима.

Когато Акико пристигна, тази част от Кюшю бе потънала в студена мъгла, не се виждаха нито величествените върхове на планината Асо, нито високите комини на огромния промишлен комплекс, прострял се северозападно от града.

Намрази Кумамото още от първия миг. През средновековието градът вероятно е притежавал известен чар, но днес, в дните на бързото икономическо развитие на Япония, старите, покрити със сивкав прах сгради свидетелстваха единствено за безнадеждната му затънтеност.

Но Акико трябваше да бъде тук, трябваше да продължи подготовката си в риуто „Канака на нинджуцу.“ Неговият символ представляваше кръг с девет симетрично разположени диаманта, сред които беше изписан на канжи йероглифът „комузо“. Тя веднага разпозна неговото значение — „кужи кири“, или „Черното нинджуцу“.

Дори личният печат на Сун Суинг върху препоръчителното писмо не помогна особено за приемането й. Сенинът на риуто — болезнено слаб мъж с издължено лице, я прие, след като си беше опъвала нервите половин ден. После, въпреки потока от любезни извинения, тя не успя да открие в очите му дори онази елементарна искрица, с която човек отличава себеподобните си от по-низшите създания в природата. Коленичила срещу него върху голата тръстикова рогозка, тя бе обзета от странна и поне на първо време непонятна тъга. После, разбира се, това чувство престана да бъде загадка за нея. Просто защото си даде сметка, че й липсва Сун Суинг, липсва й неговият топъл и гостоприемен дом.

Но желанието, което я накара да напусне удобството и топлината, беше силно и всеобхватно. Тя съзнаваше, че е тук по волята на своята карма и това не подлежеше на съмнение. Трябва да й се подчини и толкоз.

А сенинът я възненавидя в мига, в който я зърна. Мълчаливо прокле своя бивш сенсей и препоръчителното му писмо. И дума не можеше да става да отпрати това момиче, макар че страшно много му се искаше да го стори.

Единствената му надежда беше, че подготовката в тази специална школа, а и самият живот между голите й стени ще се окажат непосилни за тази жена както във физическо, така и в емоционално отношение. Вътрешно потръпна, като си помисли за присъствието й тук, за неизбежното разхлабване на желязната дисциплина сред останалите ученици, което ще предизвика нейното „ва“.

Дори в момента усещаше странното влияние на женския й дух, което по болезнен начин се врязваше в душевното състояние на него и на всички останали в йерархията на школата. Състояние, постигнато с цената на тежък и продължителен труд.

Със злорада усмивка на лице и вик на тържество в душата си той я прикрепи към единствения възпитаник на школата, който стопроцентово щеше да направи непоносим живота й в Кумамото. После с каменно лице я изчака да стане и се поклони. Гледаше как новата ученичка напуска стаята и в душата му отново нахлу злорадството. Беше сигурен, че Сайго ще я унищожи.

Не в буквалния смисъл на думата, разбира се. Това би означавало да се изложи непоправимо пред Сун Суинг и не биваше да се допуска. Не, не! Познаваше добре своите възпитаници и беше убеден, че е направил правилен избор. В душата на Сайго се бе вселил страховит демон, ноктите му бяха впити толкова дълбоко в нея, че дори самият сенин се беше отказал да го прогони оттам.

„Обладаният от духове“ (така го наричаха помежду си инструкторите в риуто) беше единственият човек, който е в състояние да прогони тази женска. Тя сама ще има възможност да се убеди в това. Така ще бъде спасена честта на всички засегнати — Сун Суинг няма да може да обвини сенина в некоректност, а самата женска. Ще получи възможност да се завърне с достойнство там, където й е мястото — при церемонията по поднасяне на чай или може би — подреждането на цветя. В мига, в който Акико му се представи, Сайго разбра колко малко го цени сенинът. Какво унижение, помисли си мрачно той. Да водиш за ръчичка новопостъпил ученик е нещо нормално, но не и когато този ученик е от женски пол! Мълчаливо я гледаше, в душата му набираха сила, омраза и отвращение.

Акико също усети, че са я вкарали в клетката на тигър. Нейното „ва“ се сблъска с враждебното излъчване на Сайго и тя си даде сметка, че ако иска да оцелее тук, ще трябва да спечели първо него, а след това и останалите обитатели на риуто. Постепенно, бавно, един по един…

Остатъка от следобеда прекараха в разглеждане на риуто — един отделен и затворен свят в сърцето на баналното промишлено градче. Постройката беше без прозорци, мръсносива и мрачна. Не срещнаха абсолютно никого. Акико тайно наблюдаваше своя нов настойник.

— Когато изляза по работа, ти няма да мърдаш оттук! — кратко й нареди той и тя покорно кимна с глава. — Не искам да издаваш нито звук, докато ме няма, също и когато се прибера!

— Защо?

Отговорът му беше тежък плесник, нанесен със светкавична бързина. Акико политна и падна настрана.

Сайго се изправи над нея с леко разкрачени крака и отпуснато тяло.

— Искаш ли да ми зададеш още някой въпрос? — мрачно попита той.

Акико потръпна, устата й остана здраво затворена. Сайго изръмжа в знак на задоволство, обърна се и излезе.

Останала сама, Акико моментално потъна в „шинки“[4]. То включваше пълна изолация на „танден“[5] и по този начин я освобождаваше от присъствието на окръжаващата я среда. След няколко секунди на интензивна концентрация болката изчезна. Тя бавно се изправи, погледът й не се отделяше от вратата, през която беше излязъл Сайго.

Естествено, стотни от секундата, преди да получи удара, тя беше почувствала враждебната реакция на духа му. С лекота би могла да избегне физическия контакт, но какво добро щеше да й донесе това? Сайго положително би изпаднал в бяс и последиците щяха да бъдат тежки.

Освен това беше почувствала и още нещо — този човек не беше сигурен в своята мъжественост и именно поради това изпитваше силна нужда да се налага с физическа сила над околните, независимо дали те са мъже или жени. Ако иска някога да властва над него, тя ще трябва да намери ключ към използване на естествените му склонности. Едва тогава би могла да избере стратегията, с чиято помощ ще го укроти.

Нямаше го в продължение на няколко часа. Навън се мръкна. Дойде време за вечеря и Акико огладня.

Тук нямаше храна и тя тихо се отправи към дожото. Там отвори чантата си, облече черното си „ги“ и потъна в медитация. След около четиридесет минути постигна състоянието „шинки киицу“ — пълното сливане между дух и тяло, което лежи в основата на всички бойни изкуства. В долната част на корема й се настани оловна топка, сякаш цялата вселена тежеше върху нея. „Шитахара“[6].

Пое си дълбоко дъх: „жицу“, пълнота. Изпусна го: „кио“ — празнота. „Удариш ли навреме, непременно ще усетиш «кио» в своя противник, беше й казал Сун Суинг. Точната преценка на удара пък ще ти донесе чувството за «жицу». По този начин победата ти е сигурна!“

„Но ако си позволиш глупостта да мислиш за победата предварително, ти си обречена, продължаваше той. Свържи своето внимание със «сайка танден» — дъха на Пустотата. Само оттам — от необятната Пустота — ти ще можеш да изработиш, стратегията на победата.“

В продължение на деветдесет минути упражненията се редуваха, все по-трудни и по-трудни. Обляна в пот, Акико координираше бързината на действията си с точното време за тяхното прилагане. Те ставаха все по-сложни и разностранни — първо три, после шест, накрая светкавични хватки за нападение и защита.

После отново се върна в съзерцателното състояние „сайка танден“. Това й беше необходимо, тъй като все още се учеше, все още не бе постигнала онова състояние на духа, в което всички действия ставаха автоматични и леки, просто втора природа.

Бръкна в торбата си и извади оттам парче плътен памучен плат — единствения подарък на Сун Суинг. Сгъна го на две и с точни пестеливи движения го обви около горната част на корема си. Горният му ръб опря в края на гръдния й кош. Пристегна го здраво, като превръзка над широка рана. Едновременно с това продължаваше да диша дълбоко и равно, изпълваше дробовете си с въздух до отказ. Седеше с кръстосани крака и изправено тяло, раменете и бавно се приведоха напред. Върхът на носа й почти опря в пъпа. „Сайка танден“. Вдишване, издишване.

Все още беше потънала в ритъма на дишането, когато изострените й сетива доловиха мекото захлопване на желязната входна врата, последвано от потракването на големия катинар.

Жицу, кио. Пълнота, празнота. Навътре, навън.

Усети присъствието на Сайго в салона и вдигна глава. Очите й бавно се фокусираха върху силуета му.

— Стани и ела тук! — прошепна той, изправен на крачка от вратата.

Тя се подчини. Преди да се приближи до него, внимателно сгъна парчето памучен плат. Държеше на него особено много, въпреки че подобно можеше да се купи във всеки магазин. Пъхна го в широката си черна блузка и пристъпи към Сайго.

— Слушай — прошушна той. Гласът му беше съвсем тих, наподобяваше жуженето на комар. Стояха съвсем неподвижни. Дори и без грубото му предупреждение отпреди няколко часа тя не би си позволила да издаде звук.

Помещението тънеше в тишина, нарушавана единствено от едва доловимото шумолене на стърготини. То напомняше за какво е била построена тази сграда преди много години. През дебелите стени и пода от масивно дърво не можеше да проникне шумът на улицата три етажа под тях. Беше тихо, като в гробница.

После някой се закашля, зад вратата се разнесоха меки стъпки. Тя хвърли кос поглед към Сайго, който беше насочил цялото си внимание към вратата.

Кой ли е там, зачуди се Акико. Остана мълчалива и продължи да се ослушва.

— Какво е това? — разнесе се тих женски глас. — Къде се намираме?

— Ела — отвърна й плътен мъжки глас. След няколко секунди тишина гласът повтори настоятелно: — Хайде, ела!

Двойката зад вратата изчезна, но в душата на Акико продължаваха да се люшкат отраженията на духовете им. Мъжки дух, женски дух…

Лицето на Сайго беше разкривено от ярост. Колко дълбока е омразата му, потръпна вътрешно тя. Просто го разяжда! Омразата беше чувство, което тя не разбираше.

Може би точно в този миг Акико за пръв път усети, че двамата с жестокия си настойник са другари по съдба, че духовете им са родени един за друг. Акико и Сайго. Звучи добре, нали?

След известно време лицето му започна да възвръща нормалния си цвят, той отново бе в състояние да говори. Странното беше, че изобщо не се върна към инцидента оттатък вратата.

— Ти си ме чакала — промълви той.

— Нали това искаше от мен? — отвърна тя и се взря в очите му, мрачни и безжизнени като камъни на дъното на мъртво езеро. Ако е вярно поверието, че очите са огледало на душата, Сайго положително се е родил на този свят без душа. В очите му липсваше живец, емоциите зад тях бяха тежки и неподвижни като увиснал на бесилото труп.

Той кимна с глава и тя усети задоволството му. Усети и нещо друго — увереността му, че покорството й е резултат от плесницата. Някой друг с неговия характер положително би се успокоил и отпуснал, но той не го стори. Акико забеляза и това.

— Късно е — рече той. — Обличай се и да вървим.

Не се обърна, когато тя започна да смъква своето „ги“. Каменните му очи не се отделяха от тялото й. За разлика от повечето японки Акико не изпитваше срам от своята голота, но този път усети как тежкият поглед на Сайго пълзи по кожата й и внимателно я изследва.

Това, което се излъчваше от него, не беше точно похотливост в смисъл на обикновено сладострастие. Подобно излъчване тя би разбрала без всякакво затруднение. От друга страна, нямаше чувството, че прелестите й са подложени на хладна преценка. Това също би разбрала. Той беше от някаква напълно непозната порода, до този момент не беше се сблъсквала с такива мъже.

Когато беше напълно гола, тя усилено разтърка тялото си с хавлията, след което се обърна към него и го погледна в очите.

— Какво толкова те привлича? — запита тя и изви тялото си така, че нищо да не остане скрито от погледа му.

— Не се вълнувам от секса, ако това имаш предвид — отвърна той. — Отдавна съм получил своя дял.

Очите му бяха насочени малко под пъпа й — там, където се появяваха първите косъмчета над венериния хълм.

— Не се давам току-така — простичко рече тя. — Какво те кара да мислиш, че точно пред теб ще отстъпя?

— Гола си, нали? И почти не ме познаваш…

— Ако те познавах, шансовете ти може би наистина щяха да са малко по-големи — отвърна тя.

— Искаш да кажеш, че това те е покана, така ли?

— Ако ме желаеш, това си е изцяло твой проблем — започна да се облича тя. — Защото ти беше този, който ме лиши от възможността да се преоблека на спокойствие.

Той остана за известно време загледан в нея, после рязко се обърна. Приближи се до металната врата, отключи я и се зае да сваля символа на риуто от гладката й повърхност. След малко го постави настрана и затърка лакираната тъмночервена повърхност, за да отстрани и последните следи от него.

Акико беше изпълнена с любопитство, но вече знаеше, че няма смисъл да го пита защо си прави труда да отстрани следите от присъствието им в сградата на някогашния склад. Това беше единствената врата на третия етаж, от която можеше да се излезе на стълбището.

Вече облечена, тя взе сака си, мина край нето и спря на площадката. Сайго внимателно сложи катинара и го заключи.

— Нямам къде да се настаня — рече тя.

Той извади ключ от джоба на панталоните си.

— Това е за резервната спалня. Не пипай нищо в къщата. — Написа адреса на листче хартия и добави: — Не знам кога ще се върна, но ме чакай.

Три седмици по-късно се озоваха в провинцията, сред портокаловите горички. В южната част на острова нямаше промишленост, земята се обработваше както преди векове. Сайго каза, че там му харесва.

Макар и далеч на юг, снегът хрупаше под краката им. Беше навял на дебели преспи, повърхността му бе покрита с тънка ледена корица, деликатна като изящен китайски порцелан. Тя проблясваше в мрака с леко фосфоресцираща светлина и правеше нощта необичайно светла и прозрачна.

Кълба пара излизаха от устите им, произнесените думи увисваха във въздуха като странен архипелаг.

Много неща в живота на Акико успяха да се променят за този относително кратък период. В момента се питаше дали това важи и за него. С всеки друг отговорът на подобен въпрос отдавна не би представлявал тайна за нея.

Всичко започна преди три седмици. Той се върна късно през нощта, вратата се затвори зад гърба му без никакъв звук. — Акико се беше унесла в сън, но една част от съзнанието й реагира моментално на неговото присъствие. Отвори очи и зачака. Не се изненада от тази рязка промяна, просто защото по рождение притежаваше способността да преминава от едно състояние в друго леко и без видимо усилие.

Сайго се беше спрял до вратата, лицето му тънеше в мрак.

— Спеше ли? — попита той.

Ако изобщо го биваше за нещо, отговорът на този въпрос несъмнено би намерил място в съзнанието му.

— Не — отвърна тя. — Нали искаше да те чакам.

Той пристъпи навътре и тя отново почувства мръсно похотливите помисли обзели душата му. Не помръдна, не отмести поглед, с нищо не показа, че усеща намеренията му. Обратното би означавало да се прости с надеждата, че може да го контролира, би го изплашило. А това тя не можеше да си позволи.

След като я удари и реши, че е прикрил вътрешната си слабост, той каза:

— Навън има един вързоп. Иди да го вземеш. — Гласът му прозвуча съвсем нормално.

Акико стана и мина покрай, него. Отново усети духа му, неподвижно свит на кълбо като задрямала змия. За своя огромна изненада на прага откри момиче на нейната възраст. Беше се облегнало на рамката на вратата и трепереше. Акико обви, ръка около кръста му и го поведе навътре.

Момичето се спъна на прага, политна и се отпусна в ръцете й с цялата си тежест. Тя бе принудена да го подхване и да го внесе почти на ръце. Привършила, с това, тя се, отдръпна и се вгледа в лицето му, осветено ясно от топлата светлина на лампата.

Лицето й беше красиво, но безжизнено. С нещо й заприлича на мъртвия дух на Сайго. Зениците й бяха неестествено разширени, върху полуразтворените й устни беше избила лека пяна…

— Натъпкана е с наркотици — отбеляза Акико.

— Естествено — отвърна той. Тонът му беше такъв, сякаш забележката й беше най-нормалното нещо на света. — Сложи я да си легне. Тази вечер ще спи в твоята стая.

Акико се подчини. Положи отпуснатото тяло на момичето върху памучния футон, зави го с вълненото одеяло и се върна във всекидневната. Сайго се беше отпуснал на колене върху татамито, палтото му, покрито със сняг, се беше разстлало около него като венец от замръзнали лилии. Брадичката му опираше в гърдите, главата бавно се поклащаше. Очите му не бяха напълно затворени.

Какво ли ще стане, ако го подхвана в момент като този, запита се Акико. Знаеше, че ако иска да се придържа към подобна стратегия, именно сега му е времето. Той беше изпаднал в състояние на пълно „кио“.

Но миг по-късно главата му рязко се повдигна, очите му я стрелнаха с напрегнатото внимание на готова за нападение усойница. Усетила опасността, тя мигновено забрави офанзивните си помисли, коленичи пред него и обърна ръцете си с дланите нагоре.

Очите му бавно се замъглиха, главата му се люшна и той бавно се предаде на съня. Акико също задряма. Малко преди разсъмване се събуди и мигновено изостри вниманието си. Насреща й Сайго спеше дълбоко, гърдите му равномерно се повдигаха и отпускаха. Някак не можеше да се освободи от чувството, че той продължава да я наблюдава.

В дожото цареше изключително тежка и напрегната атмосфера. При приближаването й обаче всичко замираше. Както преподавателите, така и възпитаниците на риуто се държаха с нея изключително любезно, но хармонията на подготовката се нарушаваше от нейното присъствие и тя добре усещаше това.

Инстинктивно чувстваше, че сенсеите не й се доверяват, а учениците я мразят. Никой не й помагаше в нищо, с изключение на случаите, при които подобно поведение би прозвучало откровено невъзпитано. Никога през живота си тя не се бе чувствала толкова самотна и откъсната от света. Изпитваше усещането, че е леден айсберг, попаднал случайно в тропически води, и слънцето е безсилно да го разтопи. Ако някой от тези мъже тук изобщо я забелязваше, то беше по начина, по който човек забелязва гноен цирей върху тялото си.

Всички искаха да я няма и тя добре го усещаше. Въпреки това беше изпълнена с решимост да се противопостави на волята им. В досегашния си живот не бе позволявала на никой мъж да определя съдбата й, нямаше намерение и сега да допусне това. Бореше се срещу подобно влияние още от самото си раждане. Волята й бе закалена по подобие на стотиците пластове фина стомана, от които се раждаше острието на катаната — оръжието на честта. Нима наистина си въобразяват, че могат да я прекършат?

Упорито се опитваха да го сторят, това поне можеше да им се признае. За начало сенсеят я включи в групата на най-невъзприемчивите и бавни възпитаници — онези, които положително щяха да бъдат отстранени от риуто след няколко месеца. В рамките на час тя успя да определи със смайваща точност способностите на всеки от тях. Всички без изключение бяха на значително по-ниско равнище от нея. Изпращането й в тази група беше откровен плесник по лицето й, но вместо да се почувства унизена, тя направи всичко възможно да извлече полза от създаденото положение.

Подобно на всички новоприети ученици тя седеше кротко на мястото си и слушаше внимателно инструкциите на сенсея, внимателно наблюдаваше упражненията, особено тези, които комбинираха елементи от нападението и защитата.

Всичко й беше познато, повечето позиции владееше отлично от години благодарение на опитните указания на Сун Суинг. Но нищо в поведението не показваше това, държеше се съвсем като любознателна ученичка, решена да овладее тайните на нови и непознати неща. Задоволяваше се да им подхвърля това, което се очакваше от нея, и нищо повече.

Когато дойде нейният ред за практическа тренировка, сенсеят се оттегли и отстъпи мястото си на един от по-опитните възпитаници. Нов плесник, тъй като всички досега бяха работили директно с него.

Пъхнаха в ръцете й полиран дървен прът, около два пъти по-тънък от бокена — дървената сабя за тренировка по кендо, и някъде около три пъти по-дълъг от него. Тя зае позиция върху излъсканите дъски, обръщайки особено внимание на обстановката. Стараеше се да се проникне от качествата на желязното дърво — гъвкавост и здравина, качества, които всички японци ценят особено високо.

Потъна в състоянието „шинки киицу“, изчака нападението на партньора си до последната секунда, след което вдигна пръта и с лекота го парира. Ученикът се просна на пода.

В салона настъпи мъртва тишина. Сенсеят кимна на следващия от групата. Резултатът от нападението на втория младеж беше абсолютно същият, макар че Акико го парира по друг начин.

Сенсеят изпрати срещу нея двама младежи едновременно. Акико продължаваше да стои на колене с отпусната глава. Не й беше нужно да се обръща назад, за да определи позицията и намеренията на втория противник. Стратегията му й беше съвсем ясна благодарение на „шинки киицу“. Пръстите й се обвиха точно около средата на дървената пръчка. Това беше много важно, тъй като се готвеше да прибегне до техниката на опорната точка, при която всичко зависи от прецизния баланс.

Остана в същата позиция, макар че не можеше да използва краката си и това беше допълнително предимство за нейните противници. Но тя беше в състояние да върши много неща само с горната част на тялото си.

Концентрирайки се в Нищото, тя ясно усети приближаването на противника зад гърба си. Раменете й се извиха, дясната част на тялото й потъна надолу. Миг по-късно вече се връщаше в обратна посока — движение, многократно усилено от тласъка на опорната точка. Прътът изсвистя във въздуха и се стовари върху гръдния кош на нападателя. Той изохка и се строполи на пода.

Противоположният край на дървеното оръжие, приведен ниско надолу, започна възходящото си движение. Закръгленият му край с математическа точност се заби в гърлото на втория нападател, който, едва успял да пристъпи крачка напред, се озова по гръб на пода с объркано изражение на лицето.

Едва тогава я напусна интензивната концентрация и сетивата й безпогрешно доловиха интереса на всички присъстващи везалата. Това, което до този момент бе смятала за обикновено и незначително упражнение, беше привлякло вниманието на три четвърти от мъжете в дожото.

Ако беше очаквала, че ще получи привилегията да се изправи лично срещу сенсея на групата, очакванията й останаха излъгани. Школата отново потърси начин да я унижи. Сенсеят й заповяда да се изправи, взе пръта от ръцете й и я поведе към другия край на салона. Там тренираше групата на Сайго. Остави я в ръцете на друг сенсей — мрачен тип с дълбоки белези от едра шарка по лицето.

— Добре дошла — процедиха с очевидно нежелание тънките му устни.

Акико имаше чувството, че е презрян гайжин в собствената си родина.

Твърдата му мазолеста ръка, жълта и някак мазна, бавно се протегна напред.

— Бъди така добра да заемеш позиция „кокую шуру“!

С това словосъчетание се означаваше една от атакуващите позиции в част от бойните изкуства, но както повечето японски изрази означаваше и друго — в случая „дишай“.

— Джин-сан!

Възпитаникът с това име пристъпи крачка напред и стори дълбок поклон:

— Хай!

— Вероятно поради грешка на администрацията Офуда-сан е била включена в неподходяща група. Не бихме искали втори подобен пропуск. Затова ще те помоля да ни убедиш, че новото място е съвсем подходящо за нея.

След тези думи сенсеят се отдръпна и се присъедини в кръга от любопитни зрители.

С ъгълчето на очите си Акико видя фигурата на Сайго, спокойна и отпусната. Дали го интересуваше представянето й сред доста по-напредналата, група на неговите възпитаници? Дали не съжаляваше, че не е на мястото на Джин-сан?

В това дожо не прибягваха до ритуалните поклони, характерни за началото и края на повечето двубои по правилата на японските бойни изкуства. Защото тук се подготвяха нинджи, а за тях не важеше „бушидо“ — правилникът на честта, въведен от самураите, за разлика от самата чест, разбира се.

Джин-сан се изправи срещу нея с леко разтворени крака. Ръцете му бяха свити в юмруци, лявата стискаше дясната, и двете повдигнати на височината на кръста.

В тази стойка имаше нещо странно и непознато, нещо, което Акико не можеше да определи. После той помръдна и ако миг преди това тя не беше успяла да долови състоянието на духа му, борбата вече щеше да е приключила.

Стана така, че Акико се изплъзна в последната секунда. Получената информация беше достатъчна. Тя успя да подготви духа си и да насочи цялото си внимание към неизвестното. Благодарение на този факт зърна навреме блясъка на „манрики гусари“, в буквален превод — „веригата, силна колкото десет хиляди мъже“. Тя представляваше петдесет-шейсет сантиметрова верига от стоманени брънки, в двата края на която се полюшваха тежки оловни топчета.

В същия мит разбра и какво я беше разтревожило в стойката на Джин-сан. Това беше „гохо но камае“[7].

Джин-сан вече беше преполовил разстоянието до нея, зловещата верига се поклащаше леко отпусната между протегнатите му напред ръце. Ще прибегне до „макиотоши“, мерна се в съзнанието на Акико. Тоест — ще се опита да увие веригата около врата й. Защото се стремеше не само да я победи, но и да го стори с максимална решителност и бързина.

Не направи грешката да посегне към веригата. Знаеше, че това ще й донесе единствено удар в лицето или, ако е достатъчно неразумна, натрошени кокалчета.

Постъпи съвсем иначе — до последния момент се държеше така, сякаш „манрикигусари“ изобщо не съществува. Приведе торса си съвсем леко напред и това се размина с очакванията на противника й, очевидно решил, че тя инстинктивно ще се отдръпне. Това й позволи да се подготви, рамото й светкавично се хлъзна под протегнатите му ръце, лявата й ръка нанесе удара „екика“, предназначен специално за беззащитните точки под мишниците на противника, усилен стократно от инерцията на тялото му. Нападението беше толкова внезапно, че наруши както ритъма, така и концентрацията на Джин-сан. Откъснат от съзерцателното състояние на Нищото, той престана да бъде опасен съперник и миг по-късно също се строполи на пода.

Сенсеят със сипаничавото лице мълчаливо изгледа Джин-сан, който бавно се изправи и с олюляване се прибра сред кръга любопитни наблюдатели. Акико усети как напрежението сред тях видимо нараства.

Следващите няколко минути се бяха запечатали в паметта й със своята странност. Много пъти след това беше изживявала отново следващия ход на сенсея, наблюдавайки като в забавен кадър как той се обръща към групичката свои възпитаници и тихо изрича:

— Сайго-сан.

Не потърси очите й, нищо в поведението му не показваше какви ще бъдат следващите му ходове. Но тя ясно съзнаваше, че в близките няколко мига, изправени един срещу друг, те ще решат съдбата на своите отношения.

Знаеше и друго — съдбите и на двамата са в нейните ръце. Вътрешно той отдавна бе сигурен, че има власт над нея и следователно ще бъде освободен от напрежението на предстоящото мъжкарско доказване, неизбежно обземало предишните й противници. И ще направи точно това, което иска от него сенсеят да я победи по най-убедителен начин, да я унижи пред очите на всички.

Акико си даваше ясна сметка, че сега е моментът да възвиши и обожестви сливането на тяхната карма, ако такова сливане изобщо е възможно да запуши дълбокия кладенец на омразата, клокочещ като вулкан в душата му. Той бе изключително опасен и тя нито за миг не забравяше това. Ако не успее да овладее този вулкан, той би могъл да я нарани тежко, дори фатално. Не вярваше, че сенсеят ще осъзнае навреме този факт, за да може да го възпре. Обзет от мрачния огън на чувствата си, Сайго би могъл да я убие, без дори да си дава сметка, че го прави.

Всичко това проблесна мигновено в съзнанието й, докато Сайго пристъпяше в кръга да заеме мястото на победения и унизен Джин-сан. Лицето му бе напрегнато и възбудено, той бе твърдо решен да не допусне подобно унижение.

Стигнаха му точно три минути, за да я победи. За това кратко време между двамата набъбна цял микрокосмос от познание, прилагането на различните тактики и стратегии в боя ги разкри напълно един за друг, станаха по-близки от любовници, дори от близнаци. Нищото ги свърза в неделимо цяло, очите на всеки от тях гледаха, без да мигат, в тъмните мрачни тунели, водещи до душата на другия.

Сипаничавият сенсей се държеше така, сякаш Акико не бе победила нито един възпитаник от групата му.

— Добре, Офуда-сан — рече той. — Мястото ви е тук, при мен.

По-късно Сайго предложи да вечерят заедно. Сънливата млада жена от предишната вечер се беше преместила на неговия футон. Акико не направи никакъв коментар на този факт, нито пък на необичайното й състояние. Момичето нито хапна, нито дори отвори очи през всичките часове на деня. Просто продължаваше да бъде под упойващото влияние на наркотиците.

По време на вечерята в ресторанта Сайго мълчеше, ръцете му разсеяно ровичкаха предястието и салатата. Животът около него пулсираше с пресилено оживление, сякаш всички тези хора, работили с пълни сили в огромния завод край града през целия дълъг и уморителен ден, искаха да забравят неприятните мигове, да ги удавят в пиене и мнимо веселие.

Акико видя много жени, които упражняваха професията на майка й. Разбира се, тяхното ниво беше по-друго, но крайният резултат беше все същият. Спряла очи върху тях, тя изпита странното усещане, че отново е във „Фуяжо“ и гледа през тайните цепнатини на многобройните спални как изтичат безкрайно дългите часове на нощта.

Същевременно си даваше сметка, че се е променила, че вече възприема като куха фасада дори безкрайната изтънченост на майка си, че в крайна сметка тя не се е различавала по нищо от тези жени тук — лишени от положение и достойнство, лишени от най-ценното човешко качество за японците — честта.

Икан не беше имала нито семейство, нито прадеди, които да почита, нито съпруг, който да я закриля и насочва съдбата й в по-достойна посока. Тя беше имала единствено Акико — грижа и бреме, прекалено тежки за жена като нея.

Защото, подобно на всички тези жени тук, тя нямаше бъдеще, в което да расте и оформя мирогледа си едно невинно дете.

— Акико-сан.

Съзнанието й с лекота се прехвърли в настоящето.

— Хай?

— Защо не го стори?

Прекрасно разбра какво има предвид, но реши да отвърне с обичайното недоумение:

— Не разбирам за какво говориш, Сайго-сан.

Той обмисли чутото за миг, после каза:

— Ти можеше да ме победиш там, в дожото. Но предпочете да не го сториш.

— Не можех! — тръсна глава тя. — Моля те да ми повярваш!

— Усетих го, Акико-сан.

Тъмните й очи се впиха в неговите.

— Усетил си друго, Сайго-сан. Най-вероятно силното безпокойство да не бъдеш победен пред очите на своите колеги. Твоето поведение се определя от чувството за чест — то е твоето най-силно оръжие и най-голяма слабост. Как бих могла да те извадя от подобно състояние?

Днес, три седмици по-късно, газейки дълбокия сняг сред заспалите до следващото лято портокалови дръвчета, тя си даде сметка, че е постъпила правилно.

„Мичи“. На японски тази дума означава пътека, но има и още редица други значения — пътешествие, дълг, странник…

Акико изведнъж почувства, че вероятно е единственото човешко, същество на света, сблъскало се със ситуация, при която действат всички значения на тази дума. Защото животът й със Сайго беше всичко това; тя не можеше да определи къде свършва едното значение и къде започва другото.

Мълчаливо се приближаваха към малка горичка от тънки бамбукови дръвчета. Един клон на най-близкото от тях, очевидно и най-старото, беше извит под тежкия заледен сняг, всеки миг щеше да се прекърши. Но стана друго. Събрал в себе си последните съпротивителни сили на гъвкавата си същност, той се поклащаше под поривите на студения вятър, после отскочи рязко нагоре, снегът се посипа по главите на двете самотни човешки същества. Беше свободен, беше отхвърлил тежкото бреме, беше готов за нов живот…

Те отминаха нататък. Сгушени в топлите си връхни дрехи, пъхнали ръце в джобовете, двамата продължаваха да крачат напред. Вятърът свиреше в ушите им.

Спряха на завет сред гъста борова гора, вляво от тях ромонеше невидимо поточе. Оттук не можеха да видят нито грозната грамада на огромния завод оттатък Кумамото, нито дори величествения връх Асо, покрит с лава и гореща пепел. За миг изпитаха усещането, че човек може да се откъсне дори от даденостите на природата, да забрави дълбоко разделените пластове, от които е съграден собственият му нищожен живот.

Сайго се обърна с гръб към напукания от старост дънер на вековен бор и бавно се отпусна на колене. Акико стори същото, заела позиция странично от него. Той не я погледна, очите му продължаваха да са вперени в гъсто преплетените клони, натежали от заледен сняг.

Акико гледаше гордия му профил. В много отношения този мъж продължаваше да бъде загадка за нея. А сега й се стори, че още повече той е загадка и за самия себе си. Макар че притежаваше изключителна за млад човек проницателност, той едва ли я ползваше за самопознание. В душата му гореше мрачният огън на омразата и този огън трябваше с нещо да се подклажда. Акико беше убедена, че угасне ли този огън, Сайго ще се превърне в безжизнен труп. Огънят беше храната за душата му, той беше това, което е майчиното мляко за новороденото.

Макар и убедена, че този човек е олицетворение на злото, тя продължаваше да изпитва влечение към него. Дали това се дължеше на убеждението й, или пък съществуваше въпреки него? Когато беше до него, тя се вцепеняваше от страх. Сякаш мрачният огън, който изгаряше душата му, беше заразителен. Същевременно чувстваше как я напускат обичайните ограничения на морала и духът й е готов на всичко, включително и на разрушителни действия.

Със Сайго имаше чувството на принадлежност. Времето и пространството се сливаха в стройно цяло. Подобно на нея и той притежаваше духа на човек извън закона, но не и на човек, отхвърлен от обществото, създало този закон. Отхвърленият от обществото няма статут, достойнство, чест. Това й стана особено ясно, когато си спомни за гейшите в ресторанта — с черни зъби и покрити с дебел слой оризово брашно лица.

Тогава си даде сметка, че мисли за Икан сравнително рядко, а когато го прави, винаги е свързано с неосъзнатото желание да се отърси от нещо недостойно, нещо отвратително. Икан не притежаваше статут, освен този на „таю“, който нямаше никаква стойност извън стените на Йошивара. Успяла да избяга оттам, Акико беше изпълнена с омраза към всички куртизанки.

Нима Икан не бе продадена като робиня? Нима не е истина, че придобила уменията на жена за удоволствия, тя завинаги е изгубила качествата на желана съпруга? Къде е достойнството при подобен начин на живот? Къде е честта?

По отношение на майка си Акико не изпитваше дори гняв. Чувствата й отдавна бяха надраснали фазата, при която беше ненавиждала Икан заради неспособността й да я приеме. Изпитваше омраза единствено към това, което е била нейната майка към това, което е вършила.

Икан беше наистина отхвърлена от обществото, без да осъзнава това, Акико също се бе включила в нейната категория. Но Сайго й показа, че може да поеме и по друг, по-различен път. Защото човекът извън закона притежава статут, притежава достойнство и чест. Това се доказва напълно и без никакво съмнение от древната японска традиция на „благородния провал“, т.е. на тържеството на идеалите над конкретните действия.

Застинал до нея, Сайго изведнъж се разтърси от конвулсии. Имаше чувството, че вътрешностите му се разпъват в противоположни посоки, заля го жлъч и неудържимото желание да я наранява.

— Все трябва да има някакъв край — промърмори той.

Вятърът подхвана думите му и ги запрати сред ледените борови стволове. Той продължаваше да гледа встрани, само лекото потръпване на тялото му издаваше наличието на огромно вътрешно напрежение.

— Може би се чудиш кое е това момиче, което доведох у дома преди няколко седмици — продума отново той, брадичката му бавно се спусна надолу и опря в гърдите. — Тя е жената, която обичам! — Акико усети как ножът прониква между ребрата й; въпреки това се извърна към него, бавно, както той го желаеше. — Името й е Юкио, тя ми изневери. Стори го с братовчед ми, който е гайжин. Гайжин и итеки! — Двата епитета бяха изстреляни с такава дива злоба, че Акико неволно затвори очи.

Устните на Сайго се разтегнаха в нещо като усмивка, по то много повече приличаше на озъбена гримаса.

— Сигурно се питаш как може един гайжин да бъде мой братовчед — продължи той. — Майка ми, името й е Итами, е имала брат. Изключително предан и лоялен, истински самураи. Казвал се е Тцюко, през 1943 година става комендант на Сингапур.

Там той служи дълго и предано на императора, но през 1945 година влиза в решително сражение с превъзхождащите го сили на английската армия. Гарнизонът е обкръжен, хората загиват с доблестната смърт на истински самураи. Тцюко е сред последните защитници на крепостта, главите на презрените итеки хвърчат под свещената му катана. Англичаните го правят на решето с пушките си, подобно на всички варвари те са лишени от чувството за чест.

В момента на смъртта си вуйчо ми е женен за една красива жена с малко неясен произход. Тоест имало е подозрения, че в жилите й тече китайска кръв. Вероятно е прибягнала до черна магия, тъй като Тцюко отказвал да повярва на слуховете.

— Аз съм сигурен, че тя не е японка. Жена, в чиито, вени тече самурайска кръв, не може да не отмъсти за смъртта на съпруга си. А тази Чонг прави точно обратното — встъпва в брак с командира на противниковите войски, току-що превзели Сингапур. Може би той сам е изстрелял един от куршумите в тялото на вуйчо ми, но това за нея е било без значение. — Главата на Сайго рязко се повдигна. — Отрочето на Чонг и този полковник-варварин се нарича Никълъс Линеър! — процеди през зъби той.

Акико усети как по гърба й полазват мравки. Нима е възможно това, смаяно се запита тя. Нима кръговратът на живота й е предоставил шанса да се свърже с единствения човек на този свят, който може да й помогне? Защото именно този полковник Линеър, този презрян итеки по думите на Сайго, е човекът, подложил на публично унижение бащата на Акико и предизвикал самоубийството му! Затаила дъх, тя зачака края на историята.

— Този Никълъс Линеър се изправи на прага на нашето риу, повел Юкио за ръка! — продължи мрачно Сайго. — Тя беше моя любовница далеч преди да го познава! И той, по подобие на презряната си майка, беше успял по някакъв начин да я прелъсти… Аз я държа под влиянието на наркотиците, защото в противен случай тя ще избяга обратно при него! Но сега е моя, само моя!

— Още ли… Още ли я любиш?

Главата на Сайго рязко се извъртя и каменните му очи се забиха в лицето й.

— Правя го, когато ми се иска, и толкоз — промърмори той, погледът му отново потъна в гъсто преплетените клони. — Тя ми изневери и не заслужава нищо по-добро.

Акико си спомни думите му, казани преди броени минути: „Все трябва да има някакъв край.“

— И сега искаш да я убиеш, нали? — потръпна тя.

Сайго помълча, после бавно отвърна:

— Искам отмъщение. За мен, за майка ми и най-вече за Тцюко!

„Кай хо“, помисли си тя. Пролука! Трябва да се промъкна през нея, и то веднага!

— Преди две седмици ти изведнъж изчезна — меко проговори тя. — Четири дни не те видях нито в дожото, нито у дома.

— Бях в Токио, на погребението на баща си — тихо промълви той, очите му се притвориха. — Исках да те взема със себе си, но просто нямаше начин.

— Това е чест за мен — поклони се дълбоко Акико.

— Той беше велик човек — продума Сайго и лицето му отново се разкриви от напрежение. — Вероятно и неговата смърт настъпи заради наглите варвари, особено заради полковник Линеър. Този итеки го уби! Но моето отмъщение вече е в ход! Успях да отровя гадния полковник. Отровата се просмуква през кожата му бавно и не оставя никакви следи. Процесът е бавен, но в замяна на това мъчителен и необратим.

— А после?

— Ти си права — кимна той. — Юкио трябва да умре. Но Никълъс, моят братовчед, не следва да разбере това. Той трябва да се чуди какво е станало с нея… докато настъпи подходящото време. Тогава, малко преди да му нанеса смъртоносния удар, аз ще му разкрия съдбата на любимата. Само по този начин ще бъдат успокоени неспокойните духове, жадуващи за отмъщение.

Смърт, смърт и само смърт. Беше навсякъде около тях, сякаш плуваха сред океан от черепи. Обречеността на Сайго тежеше като камък върху душата на Акико, тя вече ясно разбираше защо душата му е така изпепелена. Ясно разбираше и друго — от този момент нататък тяхната карма е свързана навеки.

Несъзнателно протегна ръка и докосна тялото му. Той рязко се извърна, в очите му отново се появи мрачният предизвикателен блясък.

— Нека прогоня тези камита от душата ти… — промълви тя. — Поне за миг…

Нещо вътре в него внезапно се стопи, някаква здрава бариера с трясък рухна в краката й. Гордият воин падна в прегръдките й, превърнал се изведнъж в безпомощно пеленаче, което търси закрила в майчината гръд.

Студът беше безсилен пред вътрешния им плам. За пръв път в живота си Сайго усети как кръвта нахлува в пениса му от едно леко женско докосване. Досега беше обладавал Юкио само със сила, предпочиташе да я има отзад — както повечето от любимите си момчета. В този начин на проникване трудно можеше да открие нещо, което би се доближило до думите „правене на любов“.

С Акико беше съвсем различно. Може би защото й беше позволил да разтопи бронята му, да поеме цялата инициатива. Сега той следваше нейните движения, той се покоряваше на волята й. Грубите му мазолести длани, предназначени да носят само болка и смърт, изведнъж натежаха от нежност, докосвайки смътно очертаващите се сред снега горещи контури на пламенното й тяло.

В момента, в който влажните й устни се впиха в неговите и езичето й се стрелна в устата му, той стана твърд като скала и нетърпелив като начинаещ любовник.

По отношение на любовното отдаване Сайго наистина беше начинаещ, беше съвсем девствен. В душата му никога не бяха потрепвали нежност и страст, тя не познаваше любовта. „Мичи“.

Гърдите й се втвърдиха под пръстите му, зърната възбудено щръкнаха. Той беше толкова нетърпелив, че пожела да проникне до дъно в нея почти веднага. Но Акико му внуши търпение с помощта на устните и опитните си ръце, с тясно притиснатите си бедра.

Усетила прекомерната му възбуда, тя обви пръсти около основата на члена и тестисите му, стисна ги здраво и не му позволи преждевременното изригване, което би разочаровало и двамата. В същото време езикът й леко докосваше оголените зърна на гърдите му, пръстите на свободната й ръка леко задраскаха слабините му, здраво стиснатите й бедра започнаха да галят главичката на члена му с невероятно меката си вътрешна част.

Вкопчени в тази поза, те, все така с инициативата на Акико, започнаха да се търкалят в снега. Когато въздържането му започна да се превръща в мъчение, тя го обърна към себе си и насочи потрепващия му член към вече разтворените си бедра.

Той изпусна тежко стенание и проникна в нея с цялата си сила. Тазът му, стегнат до отказ и потръпващ от напрежение, жадно се залепи за нейния.

Тя го притисна до себе си и не му позволи да помръдне. Съзнаваше, че само едно движение ще бъде достатъчно, за да го изпусне от контрол. Обви ръце около задните му части и се намести така, че проникването му да бъде пълно, без остатък. После бавно и с влудяваща нежност, започна да свива и разпуска вътрешните си мускули. Контракциите, получени по този начин предизвикваха далеч по-малко триене от обичайните мъжки движения. Така той щеше да издържи по-дълго въпреки готовността му за оргазъм в момента на обладаването й.

Акико гледаше лицето му и усещаше как потъва във вълните на невероятната наслада не само от нежния сексуален контакт, но и от това, което четеше по изражението му. Беше сигурна, че наистина е успяла да прогони мрачните духове от съзнанието му и това й носеше неизразимо удовлетворение.

Потта по голите им тела замръзваше и бавно, незабележимо ги превръщаше в част от зимния пейзаж наоколо. Но там, където телата им се докосваха, беше топло, дори горещо. Сякаш някой ги бе залял със сладък сок, вечен и всемогъщ, напълно независим от природните стихии.

Очите на Акико бавно изгубиха фокус, умът й се залута сред странни съновидения. Усещаше как достига до сърцевината на собствената си същност. С усилие на волята се отърси от това състояние и концентрира вниманието си върху Сайго. Той не виждаше нищо, не чуваше нищо. Слабото му стегнато тяло леко потръпваше и се притискаше в нейното. От двете страни на врата му се бяха издули огромни жили, зъбите му скърцаха от усилието да продължи до безкрайност чувството на див, великолепен екстаз. Разбира се, не успя.

— О, да! — извика тя и впи зъби във врата му, разтопила се от наслада въпреки волята си.

Дълго време след това не можеше да се превърне в мъжа, който сам бе свикнал да бъде. Продължаваше да се гуши в прегръдката й, в обърканото му съзнание се мяркаха само отделни фрагменти от предишния Сайго, хладен, зъл, пресметлив… Дишането му не можеше да се успокои. Дори когато студът ги принуди да нахлузят дрехите си, той продължаваше да търси топлата й прегръдка. От очите му внезапно протекоха мълчаливи сълзи. Срещнал въпросителния й поглед, той тръсна глава и тихо каза:

— Спомних си за бамбуковото дръвче, край което минахме преди малко. О, колко ми се иска да бъда като него! Да бъда жилав и издръжлив, да мога да отхвърля от себе си непосилното бреме!

После, бавно и незабележимо, той започна да се превръща в онзи Сайго, когото тя вече познаваше. Отдръпна се от нея и седна в снега, раменете и ръцете им се разделиха. Акико изпита чувството, че той някак се срамува от това, което бяха сторили; че дори се гневи на себе си за престъпянето на някаква дълбока, известна само нему граница. Много й се искаше да мисли, че той се срамува единствено от пролетите сълзи, но вътре в душата си усещаше, че това не е така.

Стори й се, че той съжалява. Съжалява, че притежава онези емоции и чувства, които са присъщи на всички човешки същества. Акико беше живяла вече достатъчно дълго край него, за да й стане ясно, че този човек живее с внушението за дълбока и непреодолима пропаст между себе си и човешката раса.

Ако изобщо вярва в някакъв бог, то неговото име е Пропаст. Именно пропастта му дава силите, които повечето воини като него получават при контакта си с Пустотата. Тя му позволява да възприема всичките си постъпки и действия като единствено правилните. Без нея ще бъде прах, ще бъде нищо. Като проповедник, останал без своя Буда.

Но в този миг отдръпването му я нарани толкова дълбоко, че тя не успя да се сдържи.

— Ти не изпита наслада от нашето сливане, Сайго-сан — изрекоха устните й, докато очите й не слизаха от лицето му. — Ти не усети любовта, с която те дарих.

Лицето му се разкриви в насмешлива гримаса.

— Любов ли? Такова нещо не съществува!

— Но преди малко ти сам каза, че обичаш. Юкио — настоя Акико въпреки предупредителните звънчета в главата си.

— Моите чувства към Юкио не те засягат! — остро отвърна той. — А одеве просто използвах най-близката до състоянието ми дума! Това, което изпитвам към нея, не може да бъде изразено, с никакви думи. Но то положително не е любов!

— А към мен? — Знаеше, че ще стигне до този въпрос. Страхът от това, което той ще каже или премълчи, не беше достатъчно силен, за да я възпре. — Какво изпитваш към мен, Сайго-сан? Или и то не може да се изрази с думи?

— Въпроси, винаги въпроси! — рязко отвърна той и тежко се изправи на крака. От устата му излизаха облачета пара, той отново беше железният непобедим воин. — Защо жените винаги задават толкова много въпроси? Мисля, че вече си разбрала колко малко обичам въпросите, Акико-сан. И въпреки това продължаваш да ги задаваш…

— Аз съм само човек — тъжно отвърна тя. — За разлика от теб, „оябун“[8]!

От устата му се изтръгна къс гърлен смях.

— „Оябун“, а? Добре, Акико-сан, много добре! Ти ме приемаш като твой наставник и господар. Ще ти призная нещо — умееш да поддържаш доброто ми настроение като никой друг!

Вътре в душата му обаче се надигна някакво непонятно подозрение — сякаш солидните континенти на истинската му същност бяха започнали да променят своето положение, през пукнатините започна да нахлува ослепителна слънчева светлина и пред очите му се разкри съвсем нов и различен пейзаж. Мракът бързо отстъпваше, в далечината гаснеха пламъчетата на онова лишено от живот съзнание, което беше той през всичките години на живота си.

Гледайки лицето на Акико, той изведнъж и с невероятна леснота разбра, че никога не е обичал Юкио, че за пръв път в живота си открива какво се крие зад подобно чувство — топлина, но и хлад.

Очите му жадно я изпиваха, в тялото му се появи дълбоката тръпка, породена от неотразимото й сексуално привличане. Към Акико не изпитваше онази сляпа и неудържима ярост, която изпитваше към Юкио и многобройните си любовници-момчета. Смаяно разбра, че с тази жена няма гняв, а само топлина. Усещане, което по-късно щеше да идентифицира с чувството за спокойствие. И в същия миг разбра, че всичко, което й беше казал през този ден, беше насочено не към нейното нараняване, а по-скоро към собственото му облекчаване.

Небето потъмня, изпълнено от ниски буреносни облаци. Въздухът беше влажен и оловно тежък. Скоро ще завали. Сняг или дъжд, в зависимост от температурата. Ниско на хоризонта се появи преждевременната черта на зазоряването, червена като прясна рана.

— От северозапад се приближава буря — каза той. — Време е да тръгваме.

Искаше да отмести очи от нея, но не можеше. Чувстваше се като дете, току-що открило сладостта на бонбоните. Веднъж престъпило прага на сладкарницата, то не искаше да излезе.

В същото време съзнаваше, че трябва да скъса тази невероятно здрава връзка, която се проточваше между тях като тънък копринен шнур. За него беше важно да възстанови предишното си самочувствие и същност, да се увери, че това ново и невероятно чувство все още не е успяло да го погълне изцяло. Че железният воин все още държи нещата под контрол.

По тази причина закрачи напред сам, сякаш беше забравил напълно за нейното съществуване. Акико се изправи да го последва и видя, че нещо е привлякло вниманието му. Той се отклони от пътеката и свърна към боровата горичка вляво.

След миг се върна обратно. В ръката си държеше нещо сиво и пухкаво.

— Виж какво намерих, Акико-сан! — провикна се той. — Малко вълче!

Акико се усмихна и тръгна по пътеката към него. За кратка секунда той се беше превърнал в щастливо и безгрижно момче и това я зарадва. Колко е хубав блясъкът в очите му, помисли си тя. Ех, да можеше да го задържи малко повече!

В следващата секунда към него се втурна сива, изпълнена със заплаха вихрушка. Акико отвори уста да извика, но беше късно.

Огромният сив звяр вече беше скочил върху раменете на Сайго, от гърлото му се разнасяше клокочещо ръмжене, острите зъби смътно проблеснаха. Сайго падна ничком, ръката му веднага пусна кутрето, но вълчицата продължи нападението си с хладна ярост. По гърба му пропълзяха тръпки на ужас.

Акико изкачи тичешком малкото хълмче и видя как двете тела — човешкото и животинското, се извиват като змии по заснежената земя. Хвърли се отгоре им, опитвайки се да стисне гърлото на звяра и да го отдръпне от Сайго.

Но Сайго, вероятно попаднал на скрит под снега лед, изведнъж се хлъзна към ръба на сипея и миг по-късно вече се търкаляше презглава надолу по стръмнината. Сивото тяло на вълчицата се премяташе заедно с него.

Акико извика и се втурна към ръба. Долу, на десетина метра от нея, се гърчеше тялото на Сайго, лицето му беше разкривено от болка. Тя се плъзна по стръмния сипей, приземи се току под носа на вълчицата и острият край на ботуша й потъна в озъбената муцуна.

Животното изквича и отхвръкна встрани. Изви се във въздуха и падна на крака, после без колебание се втурна към гъстата борова гора, откъм която ясно се долавяше скимтенето на заблуденото пале.

Акико коленичи до Сайго. Лицето, рамото и ръцете му бяха покрити с дълбоки рани. Малко над лявата му китка се бяха отбелязали всичките зъби на вълчицата. Но раните не бяха най-лошото. Гърбът му продължаваше да е неестествено извит, а по разширените му зеници личеше, че изпитва страхотни болки.

Тя обгърна тялото му с ръце и внимателно го превъртя по корем. Още от първия бегъл поглед разбра какво беше станало — при падането си беше счупил някой от прешлените в горната част на гръбначния си стълб, очевидно влязъл в съприкосновение с острите, скрити под снега камъни.

Пръстите й леко пробягаха по гърба му опипвайки го с деликатността на опитен хирург. Установи, че са засегнати три, а може би и четири прешлена.

Пое дълбоко дъх. Редом с останалите си способности Сун Суинг беше и „копо сенсей“ — можеше да счупи всяка кост на противника, използвайки само палец и показалец. Това беше най-разпространеното умение на този вид бойно изкуство. Но Сун Суинг беше научил Акико и на неговата противоположност — „кацу“, изкуството за чудотворно възстановяване на счупени кости.

Веднъж беше гледала как използва „сейкацу“ — една от най-висшите форми на „кацу“ и беше останала толкова запленена, че горещо го помоли да я науча на това сложно и толкова изтънчено изкуства, което наподобяваше чиста магия. Външно то приличаше на обикновено наместване на кости, но методите му бяха далеч по-сложни и съвършени.

С усилия на волята успокои дишането си. Знаеше, че ако не успее да стори това, което беше намислила, Сайго положително ще остане инвалид до края на дните си. А за човек като него това е равносилно на смъртна присъда. Но нима имаше алтернатива? Тя не можеше да го транспортира, и е можеше и да го остави в това състояние, за да търси телефон. Той вече беше изгубил съзнание, потънал в дълбок шок. Не можеше дори да иска позволението му, тъй като студът скоро щеше да сломи съпротивителните му сили, а това също означаваше смърт.

Тръсна глава, прогони страховете от главата си и се наведе над безжизненото тяло. Обработва го двайсет минути без прекъсване, после спря за миг, колкото да си поеме дъх. Подозренията й за четири засегнати прешлена се оказаха верни. Последният беше доста по-ниско от другите три, тя не беше сигурна, че способите на сейкацу ще могат да помогнат. Не знаеше дали да продължава, или да се откаже.

Затвори очи и потърси онова освободено от всякакви мисли състояние, което предлагаше единствено Нищото. Тук вече се ръководеше само от инстинктите си. А те скоро я съединиха с нещо далеч по-висше, нещо наистина съвършено. Душата й бе обзета от чувство за висша, космическа хармония. Опря палци о двете страни на травмирания гръбначен стълб и се зае с ритмичната му обработка. След известно време нещо в гърба на Сайго прещрака — сякаш някой отвори бутилка шампанско. Тя вдигна очи към небето и отправи една безмълвна молитва на благодарност към Буда, влял в ръцете й необходимата сръчност, а в главата й — достатъчно смелост да продължи.

В продължение на няколко дълги минути тя остана просната върху неподвижното тяло на Сайго, топлият й дъх прогонваше ледената скованост от наранения му гръб.

После пое дълбоко дъх, вдигна Сайго и го преметна през рамо. Бавно и леко, използвайки цялата мускулатура на краката си като опитен щангист, тя се изправи и пое обратно към цивилизацията.

— Значи така ти се появи тук — каза той.

— Сайго ми каза за теб — кимна Акико. — Негово беше и предложението да проникна там, където той не можеше да има достъп.

— Доста самонадеяно от негова страна — отбеляза той. — Но логично. Той не беше подходящ за тук, едва ли е подходящ за където и да било. Особено ако трябва да се задържи по-дълго време.

Тя прие тези думи с нескрита горчивина. Знаеше много добре, че Сайго й беше проправил път едва след като се е уверил, че сам не може да пробие.

— Какво искаш да научиш тук, Акико-сан? — попита Кийоки, сякаш прочел мислите й. — Какво е това, което мога да ти дам единствено аз?

— Искам да се науча да прикривам своя дух — отвърна тя. — Искам да демонстрирам съвършено „ва“ дори когато се готвя да нанеса удар на противника си.

Кийоки напълни чашите им с още чай и отпи глътка от своята. Седяха един срещу друг на каменния под, краката им бяха кръстосани. Замъкът е бил построен в началото на XVII век от Йеасу Токугава специално за една жена със смесена кръв — наполовина японка, наполовина португалка. Така й каза Кийоки. Трябва да е била наистина специална, помисли си Акико.

Отвън долитаха протяжните звуци на флейта. Надуваше я одърпан „комузо“[9] с плетена кошница на главата си.

— Как стана така, че младо момиче като теб си е създало толкова много врагове? — попита след известна пауза той.

Нямаше друг избор, трябваше да му разкаже всичко — за Икан и Фуяжо, за Шимада — нейния баща, и за онези, които сложиха в ръцете му „вакизаши“ и го принудиха да разпори корема си с два мощни напречни удара. Да сложи край на живота си с помощта на сепуку.

Кийоки притвори продълговатите си очи.

— Приятно е да откриеш синовно съпричастие у млад човек като теб — рече той, после взе позлатеното ветрило до себе си и започна да си вее. Беше женствен и не особено приятен жест.

Кейоки прекрати разхлаждането си така внезапно, както го беше започнал, очите му се впиха в лицето на Акико. Ветрилото замръзна до бузата му като препарирана пеперуда.

— Дразниш ли се, че използвам ветрило, Акико-сан? — попита той.

Тя с усилие на волята потисна желанието си да го излъже, Сайго я беше предупредил да не прави това. Кийоки-сан моментално ще усети и ще те помоли да напуснеш, каза й той.

Истината я засрами, бузите й потъмняха от притока на кръв.

— Ветрилото изглежда неподходящо за велик воин като теб — промълви тя.

— Или като теб.

— Аз не съм велик воин, сенсей.

— Но желаеш да бъдеш.

— Хай.

— Следователно отхвърляш ветрилото.

— Като жена аз…

Акико млъкна и със зяпнала от удивление уста проследи ветрилото, което бръмна във въздуха и се приземи точно в средата на отворения скрин от камфорово дърво в противоположния край на просторното помещение.

— Не като жена, а като воин — рече Кийоки и невъзмутимо отпи глътка чай. — Моля те, донеси ми оръжието.

Акико стана и прекоси стаята. Посегна към ветрилото, разперено като ръката на Буда върху твърдото дърво. В същия миг я застигнаха думите на сенсея!

— Това не е обикновено „оги“[10], Акико-сан. Това е „гунсен“, опасно бойно оръжие. — Изчака я да го донесе и продължи: — Десетте му ребра са от закалена ръка стомана, а самото ветрило представлява мрежа от остра стомана, която, насочена по подходящ начин, с лекота прониква през кожата, плътта, вътрешностите, а дори и през костите на противника…

Гунсенът възобнови ритмичното си движение край бузата му, пеперудата се беше завърнала в пашкула си.

— Стаята ти е на втория етаж — добави той. — Точно под моята.

— Аз нямам родители, заместват ги небето и земята. Аз нямам дом, моят дом е „оайка тандену“[11]; аз нямам тяло, моето тяло е стоицизмът; аз нямам очи, заместват ги небесните светкавици; аз нямам стратегия, нейното място заема „сакацу джизей“[12]; аз нямам предварителни планове, те се заместват от „кисан“[13]; аз нямам принципи, но притежавам „ринкиохен“[14].

Сама в Залата на Сенките, Акико беше коленичила пред двойната редица ароматични пръчици и дълги бели свещи. Всички горяха, помещението бе натежало от тежък аромат. Въздухът сякаш всмукваше молитвата й.

Замъкът на Кийоки се беше сгушил в закътана долчинка, изпълнена с бели брези и лиственици, просторни полянки с великолепни цъфнали азалии и праскови, на хиляда метра височина над морското равнище, в средата на платото Азама. Това беше най-типичната за Япония земя — хладна през лятото, мразовита през зимата. Беше отдалечена на 130 километра от Токио, в североизточна посока от гигантската метрополия, почти в центъра на Хоншу, най-големия японски остров.

Платото се простираше от двете страни на връх Азамаяма, действащ вулкан с изпепелени склонове, издигащ се на повече от 2500 метра надморска височина.

От другата страна на долината, точно срещу замъка на Кийоки, се чернееше Ониошидаши — мрачен, гол и заплашителен вулканичен връх, получил името „Изригването на дявола“, след опустошителното си пробуждане през 1783 година.

В околността имаше множество вили и паркове, притежание на богати хора, но всички бяха на доста голямо разстояние от замъка на Кийоки, получил името „Ями Доко“ — „Хвърчилото на мрака“, малко след неговото настаняване тук.

Акико нямаше представа кога точно е станало това, така както нямаше представа и за още ред неща, отнасящи се до сенсея и неговите привички. Като съдеше по външния му вид тя беше сигурна, че в жилите му тече и монголска кръв — това ясно личеше от формата на очите му, плоските скули и цвета на кожата му. Представяше си дедите му, увити във вълчи кожи и стегнати в груби железни брони, връхлитащи откъм китайските степи на малките си коне, жестоки и безпощадни към жителите на беззащитните села в долините.

Заниманията се провеждаха стриктно, по желязна програма, без никакви отклонения. Този режим се различаваше значително от двете години, прекарани в риуто край Кумамото. Всяка секунда от времето й в Азама беше предварително отмерена, всеки пропуск от предначертаната програма водеше след себе си тежки наказания. Никакви извинения не се признаваха, включително и заболяване. Кийоки лично лекуваше своите възпитаници с помощта на отвари от различни билки. Беше отличен „йоген“ — знахар, и Акико, която и без това рядко боледуваше, се вдигаше на крака от тях за броени часове. Те, разбира се, не означаваха почивка. Учебната програма, включително и най-трудните физически упражнения, трябваше да бъде изпълнена в срок.

Излизаха да живеят на открито в продължение на седмици, замъкът се превръщаше в далечен мираж. Това ставаше, независимо от годишните сезони, често през най-студените и мрачни зимни дни или пък в ранната есен, когато цялото, югоизточно крайбрежие на острова се разтърсваше от тайфуни и ураганни ветрове.

Всичко това ставаше със съвсем определена цел. Той я научи как да се справя с природните стихии, а в определени случаи — дори и да ги укротява. При тези свои пътешествия вземаха със себе си единствено „рокугу“ — шестте пътнически предмета, задължителни за всеки нинджа. Петте от тях се побираха в шестия, напречен „ишитаке“ и представляващ триметрова пръчка от кух бамбук. Вътре се побираха лекарство, тебешир, кърпа, шапка и „музубинава“ — осемметрово въже, изплетено от човешки коси — по-леко и далеч по-здраво от обикновените въжета.

Живееха по дърветата, сред храсталаците, край пенливи планински поточета, по скалите над водопада Ширайто — гъста мрежа от кристалночисти рекички, събиращи се над огромна скала и спускащи се по нея със спираща дъха красота.

Кийоки твърдеше, че техниката „цучигумо“ е наследил от баща си, който пък я научил направо от Джинай Укифуне — наемен убиец, служил на могъщото феодално даймийо Нобунада Ода и известен като единствения в историята нинджа-джудже.

Кийоки наричаше тази техника „прилеп под покрива“. Той я учеше как да се катери по гредите на покривните конструкции с помощта на „котешки нокти“ от специална стомана. Часове наред висяха между небето и земята, използваха особена техника за контролиране на дишането, която им позволяваше да ограничат метаболизма на тялото си чак до сутринта.

С първите лъчи на слънцето се спускаха безшумно на каменния под, мускулите им бяха свити, но едновременно с това свежи, готови да нанесат съкрушителен удар на евентуалния противник.

Една вечер, около година и половина след настаняването й в замъка, Кийоки я извика в една стая, която до този момент й беше напълно непозната. Беше просторна, с висок и извит таван, чиито очертания се губеха в мрака, разделена на две с портичка, наподобяваща китайските „лунни врати“ — тясна и почти кръгла.

Тук за пръв път от престоя си в замъка Акико видя татами. Кийоки беше коленичил върху едно от тях, съвсем близо до „лунната врата“. Пред него имаше лакиран сервиз за чай и малка чинийка с оризови сладкиши.

Акико му се поклони, свали ботушите си и коленичи до него. „Лунната портичка“ се извисяваше над главите им и очертаваше ясно линията, която разделя сенсея от неговия ученик.

Наоколо цареше тишина и абсолютно спокойствие. Прилагайки на практика наученото, Акико се отпусна в себе си, усещайки ясно хармонията на неговото „ва“.

С интерес гледаше как сенсеят приготвя зеления чай. Никога не бе допускала, че владее и това изкуство. Ритмичните му движения я хипнотизираха, чувстваше се лека и почти ефимерна, в душата й нахлу неземно спокойствие.

Кийоки остави бъркалката, завъртя леко чашата й и я подаде. Движението му бе придружено от дълбок поклон. Акико стори същото, тялото й се изпъна, челото й докосна татамито от другата страна на „лунната врата“.

До слуха й достигна леко съскане. Шумолене на коприна или…

Тялото й изведнъж настръхна, адреналинът нахлу с тътен във вените й. Протегнатата й напред глава рязко продължи своето движение, тялото й светкавично се сви на кълбо и се претърколи напред.

В следващата секунда широката гилотина се хлъзна от арката на „лунната врата“, разсече плетената рогозка и потъна дълбоко в пода — точно там, където допреди миг беше стоял голият й, напълно беззащитен врат.

Акико се изправи на колене и впери разширените си от смайване очи в сенсея, който кротко пиеше чай.

— Как? — прошепна озадачено тя. — Не усетих никакво потрепване в твоето „ва“. Нямаше нищо, абсолютно нищо!

— Точно затова си тук — простичко отвърна Кийоки. — Моето „ва“ се маскира от „яхо“.

— „Яхо“? — повтори в унес Акико. — Магия?

— Наречи го както щеш — сви рамене сенсеят. — То има много имена. Не е толкова важно кое от тях ще предпочетеш.

— То съществува…

— Имаше ли някаква представа за моите намерения?

— Можех да бъда убита. Наистина ли щеше да го допуснеш?

— Веднъж освободена, гилотината не може да бъде спряна от нищо — отвърна той. — Но ти, както винаги, беше пълен господар на съдбата си. Аз пък се радвам, че все още си тук, до мен. Не си първата жена, дошла тук да търси онова, което обикновено търсят мъжете. Жените като правило се стремят да контролират властта и именно заради това разполагат с нея. Тази стратегия е прикрита, типично женска. Така в обществото майката контролира своя син, съпругата — мъжа си. Случва се изключително рядко жената да търси пряко средство за контрол, да демонстрира властта си над мъжете чрез непосредствената си воля. Вече споменах, че няколко жени преди теб се опитаха да постигнат това. Но всички се провалиха. Може би ти ще си първата истинска Мико. — След тези думи сенсеят се изправи и й протегна ръка: — Ела. Време е да се залавяме с твоята истинска подготовка.

Беше просто едно лице, мяркащо се през гъстите дъждовни струи. Виждаше го и същевременно сякаш никога не беше го виждала. Беше до нея, едновременно с това го нямаше. Неуловим като ками, той проблесна с ослепителна светлина, в следващия миг от него нямаше нито следа.

Въпреки годините, прекарани с него, въпреки че именно той й предаде в ръцете ключа към новия свят, дойде време да се съмнява, че някога изобщо е била в Ями Доко.

Швейцарските Алпи се издигаха като отвесни стени около хижата, в която лежеше тя, плътно увита в снежнобели бинтове. Не беше в състояние да вижда, през по-голямата част от времето до слуха й не достигаше нищо интересно. Оставаха й единствено спомените.

Кийоки се превърна в сън, безплътен като утринната омара във вековна гора. Това обаче не се отнасяше до наученото от него.

Всеки ден, в продължение на четирийсет минути и нито секунда повече, сестрите в бели униформи изкарваха снабденото й с колелца легло под лъчите на бледото слънце. По отношение на някои неща швейцарците са не по-малко прецизни от японците. Едно от тях беше разписанието.

Спомни си онзи миг, в който храсталаците затрещяха и насреща им изскочи, огромен глиган. Ясно видя грозните и мазни на вид бивни, насочени към корема й злобните и уплашени очички. Не мръдна от мястото си, духът й остана спокоен като водите на планинско езеро. После устата й се разтвори и от нея се разнесе грозният вик „киай“, изпълнен с нюансите на „тоате но ате“ — „удар от разстояние“.

Глиганът се извъртя във въздуха, от зурлата му се изтръгна пискливо квичене, което секна почти веднага — сякаш някой го бе стиснал, за гърлото. Тялото му тежко се тръшна ничком на земята и замря там. Щеше да остане в това положение, докато тя реши да прекъсне бойния вик — така й беше казал Кийоки.

Отново почувства докосването на кимоното му до ръката си. Присъствието му край леглото й по време на дългия следобеден сън се чувстваше осезателно. Сякаш дори сънят в замъка Ями Доко беше подчинен на специалната й подготовка.

Тя мечтаеше за неговите уроци така, както младежът мечтае за секс — с болка, страст, всеотдайност.

Отношенията им се отличаваха с едно особено целомъдрие, напълно непознато за нея при контактите с други мъже. Той не беше светец, но тя не го желаеше физически. Защото далеч повече желаеше да притежава уменията му, особено онова от тях, което продължаваше да нарича „яхо“ и което й беше по-скъпо от всеки любовник.

Помнеше ясно раздялата им. Беше останала при него цели седем години — многозначителна цифра и за двамата, магическа цифра. Но накрая дойде време да се върне в света на хората и да осъществи своето отмъщение.

Едно лице, което проблясва в дъжда.

Беше почти убедена, че след нейното заминаване замъкът е започнал да се руши, отстъпвайки бързо пред настъплението на пищната растителност в долината. Дъждът плющеше върху раменете й в такт с протяжната мелодия на „комузо“. Зайци се разбягваха изпод краката й, самотен ястреб се беше оставил на поривите на вятъра и лениво се поклащаше над върховете на дърветата.

Докато се спускаше все по-далеч от скованото в студ плато и се смесваше с тълпите туристи в добре поддържаните, но изкуствени паркове в околностите на Токио, тя имаше чувството, че страда най-много от липсата на Сайго, тъй като в продължение на цели седем години неговата любов бе заместена от уроците на Кийоки. С усилие на волята си наложи да не мисли за него, тъй като тези мисли я измъчваха.

По телефона й казаха, че той вече не е в Кумамото, И тя тръгна към едно от предградията на Токио, там, където бе неговият дом.

Седем години не беше го виждала и чувала, но въпреки това, докато влакът препускаше по блестящите релси и я приближаваше към него с всяка изминала минута, тя имаше чувството, че това не са били седем години, а някакви си незначителни седем минути. Кратък полъх на времето и нищо повече. Между тях нямаше пространство, нямаше чувство за промяна и отчуждение.

Сайго рядко споменаваше родителите си. Тя виждаше единствено мъката, изписваща се върху лицето му всеки път, когато говореше за баща си. Може би затова се оказа напълно неподготвена за великолепието на неговия дом.

Преди всичко беше просторен — едно рядко срещащо се качество в японските жилища. Второ — беше ограден с великолепни градини, простиращи се далеч отвъд стените на къщата. Пространството в Япония се цени толкова високо, че Акико неизбежно се почувства зашеметена. Не можеше да повярва, че толкова много пространство принадлежи на едно-единствено семейство.

После удивлението й нарасна, тъй като установи, че цялото „семейство“ се състои от майката на Сайго и десетина слуги. Нито братя, нито сестри, нито каквито и да било роднини. Тя беше дребна и изящно сложена жена с красивото и малко надменно лице на самурайска съпруга. Традициите бяха всичко в нейния живот.

Очаквана гостенка, Акико беше посрещната на прага от любезен прислужник. Той я отведе в определената за нея стая и я предаде в ръцете на камериерката. Тя разопакова багажа й и я отведе в банята, където я чакаше друга, трета по ред прислужница. После я нагостиха с печена опашка от риба, полята обилно със соев сос, великолепна студена салата от морски водорасли, пиле, ориз и бледозлатист чай с непознат вкус.

Когато всичко това приключи, навън отдавна се беше стъмнило. Четвърта прислужница се появи да я отведе обратно в стаята й. Там я чакаше удобен футон, приготвен за спане. Така тя прекара първите шестнайсет часа от престоя си в този дом, без дори за миг да зърне лицето на стопанката му.

На другата сутрин Акико се облече в най-хубавото си кимоно, погледна, се в огледалото и тъжно си призна, че всъщност дрехата не е кой знае какво. Животът в планините я беше отучил да мисли за себе си като за жена.

Ръбовете на ръкавите бяха малко поотъркани, коприната съвсем не беше от най-добро качество.

За разлика от нея облеклото на Итами беше безупречно. Но то би било същото и в компанията на най-знатните японски дами, успокои се вътрешно Акико.

Срещата се състоя в една от просторните, покрити с шестнайсет татами стаи, веднага след като Акико беше готова с облеклото и прическата си. Младата прислужница, която от снощи бе поела грижите за нея, почука на хартиената преграда, изчака разрешение да влезе, след това коленичи до Акико и в продължение на почти цял час се занимава с косата й. Изчетка я, среса я и постави украшенията — дървената шнола „цуге“, останала от Икан, и комплектът фиби „канзаши“, които й бе подарил някога Шимада.

Погледнала се в огледалото, Акико остана смаяна от приликата си с Икан. От колко години не беше носила тази прическа? Не можеше да си спомни, дори не беше сигурна, че се харесва с нея.

Разделяше ги изящен сервиз за чай, чиято майсторска изработка не отстъпваше на великолепния материал. Порцеланът беше прозрачен и тънък като човешка кожа. Сложната церемония по поднасянето на чая Итами използваше с двояка цел. Тя спомагаше за разпръскване на неизбежното напрежение и неудобство от първата среща между непознати, а освен това й помагаше да концентрира вниманието си върху Зен — хармонията на съвършенството.

След като церемонията приключи, те все още не бяха приятелки, но вече не бяха и съвсем непознати.

— Радвам се на вашето посещение — каза Итами. Гласът й беше приятен и отлично модулиран, а маниерите й, макар и официални, съдържаха в себе си достатъчно топлота, за да отпуснат Акико. — Синът ми няколко пъти ми е разказвал за вас.

Акико усети, че зад тези думи се крият доста скрити значения.

— Пристигнахте в добро време — продължи Итами. — Сайго още не е тук, но ще се прибере най-много след седмица. Вие ще останете да го изчакате, разбира се.

— Не ми се иска да ви бъда толкова дълго в тежест — отвърна Акико. — Но ви благодаря за предложението.

— Предложението не означава нищо, преди да бъде прието — каза Итами. — Сама виждате, че тази къща е голяма… някои биха казали дори прекалено голяма за сама жена. Дните ми понякога са доста самотни, човек не може да живее само в съзерцание и размисъл. Много ще се радвам вашата компания и ви моля да ме дарите с нея.

— Разбира се, след като настоявате. Никога в живота си не съм виждала толкова хубава къща, направо се въодушевявам от нея!

— Е, малко преувеличавате — отвърна скромно Итами, но личеше, че й стана приятно от хубавия комплимент.

В късния следобед на следващия ден Итами каза:

— Страхувах се, че след преждевременната смърт на бедната Юкио, Сайго завинаги е обърнал гръб на жените. Той много я обичаше и смъртта й дълбоко го покруси. За съжаление тя съвпадна със смъртта и на моя съпруг… а Сайго беше изключително близък с него…

Синовната обич не прощава на никого, помисли си Акико. Намесва се в живота ни и го преобразява по най-неочакван начин.

Бързо си даде сметка, че харесва възрастната жена, при това много. Домакинята се беше постарала да й осигури всички удобства, без да я засипва с огромното количество въпроси, с които майките обикновено затрупват избраниците на своите синове. „Какво е семейството ти?“ „Откъде идваш?“ „Какво е положението на баща ти?“ „Ами на дядо ти?“ И тъй нататък, и тъй нататък… Обратно, Итами, изглежда, прие Акико такава, каквато е, и това дълбоко развълнува душата на младата жена.

— Днес всичко е различно — каза Итами. — Отминаха дните, в които Япония изглеждаше вечна и непроменлива. А модерният живот няма да позволи повече да се върнат.

Настъпи мълчание. Двете бавно крачеха сред редиците стройни лимонови и сливови дръвчета. Розови и бели хризантеми поклащаха главички под лекия ветрец и приличаха на древен гръцки хор. По небето плуваха бели облаци, блестящо сиви дъждосвирци прорязваха въздуха с бръснещ полет. Слънцето приятно затопляше наоколо.

— Утре се прибира синът ми. — Итами спря и погледна малкото пъргаво гущерче върху близката скала. Акико спря също — Може би ще най-добре вие да си тръгнете рано сутринта.

Акико се замисли над думите й като археолог, попаднал на непознати разкрития.

— Аз обичам Сайго — промълви най-сетне тя. — Много го обичам.

— Зная — поклати глава Итами — Въпреки това мисля, че ще е по-добре да си тръгнете преди неговото пристигане…

— Защо, Итами-сан?

Възрастната жена се извърна към нея.

— Защото синът ми е зъл, Акико-сан — отвърна тя. — Понякога си мисля, че това се дължи на ранната и трагична смърт на Юкио. Аз бях против тяхната връзка. Надявах се, че всичко ще свърши, когато тя започна да се среща с Никълъс Линеър. Но и тя се върна при Сайго, също като вас. Не искам грешките да се повтарят.

— Нима се страхувате за живота ми, госпожо?

— Не, Акико-сан — втренчено я изгледа Итами. — Страхувам се за душата ви. Моят син е костелив орех. Представите му за живота са отровени. Ако не се държите на разстояние, те ще заразят и вас.

— Досега не съм се чувствала отровена — леко отвърна Акико.

— Не бива да се отнасяте лекомислено към тези неща, скъпа — рече Итами и отново закрачи напред. — Няма да ви преча, ако решите да останете. Отдавна зная, че насила нищо не може да се постигне и няма смисъл човек да налага волята си на околните. Не съм го правила нито със съпруга си, нито сина си, нито дори със своята снаха. Положително няма да го сторя и с вас. Но ви говоря откровено и ви моля да обърнете внимание на думите ми.

Отново настъпи мълчание.

— Искам да го видя, Итами-сан — промълви най-накрая Акико.

— Разбира се, дете мое — отвърна, Итами и леко склони глава.

На сватбата бяха само четирима: Сайго и Акико ръка в ръка, Итами и шинтоисткият свещеник, който извърши церемонията. Всичко бе извършено в северната градина, сред аромата на лимони и рози. Денят беше ясен, въздухът — кристалночист. Слънцето ги обливаше с щедрите си топли лъчи.

После Сайго я отведе в Токио и тя виждаше Итами рядко, съвсем епизодично. Не можа да присъства на погребението му. Тялото бе докарано от Америка в запечатан ковчег, а Итами, научила подробности за смъртта на своя син, отказа да го отвори. Акико получи от нея дълго писмо. Итами пишеше, че иска само едно — да погребе Сайго до гроба на баща му. Човекът, който го беше обичал по начин, недостъпен за нея, и който бе покварил душата му така, че дори в смъртта тя не можеше да му прости това.

Акико не изпитваше никакви колебания. Просто трябваше да стори това, което Сайго й беше заръчал, преди да отпътува за Америка. Дори да не беше й казал нито дума, тя пак знаеше какво трябва да стори.

— Зная как да го сторя — тържествуващо му бе казала тя в деня, в който празнуваха осмата годишнина от съвместния си живот. — Това ще означава пълна промяна за мен.

После му показа снимката. Той дълго време мълча, очите му бавно се местеха от снимката върху лицето й и обратно.

— Това ще го унищожи! — промълви най-сетне той. — В случай че аз не се завърна… — Лицето му се изкриви в жестока гримаса: — Но аз ще се върна!

Акико обаче, беше на друго мнение. Беше сигурна, че Сайго е мъртвец още в момента, в който стъпи на борда на самолета, който трябваше да го отнесе в Америка за решителния сблъсък с Никълъс Линеър, неговия братовчед. Тази сигурност обаче, не й позволяваше да го спре дори да му намекне за съдбата, която то очаква. Той беше воин, а да лиши воина от неговата битка беше все едно да прониже сърцето му с кинжал.

Новината за смъртта му я настигна в Швейцария вече пета седмица пребиваваше там. Скърбеше за него, дори когато отработваше в съзнанието си последните подробности от страшното отмъщение.

Искаше да тренира по време на дългия си престой в швейцарската клиника. Но лекарите категорично й забраниха това, поне през първата седмица. После сама трябвало да реши, добавиха те, с тайната надежда, че няма да направи нищо с тези плътни бинтове около главата. Сгрешиха, разбира се, но все пак това бяха швейцарци, а всички знаят колко тесногръди хора са те.

Всеки ден преди обед я откарваха в гимнастическия салон. Там тя провеждаше серия от тежки физически упражнения в продължение на плътни деветдесет минути. Упражнения, предназначени да поддържат във форма великолепното й тяло. Късно следобед ги повтаряше още веднъж, а нощем, свикнала на минимално количество сън, тя ставаше сама, определяше безпогрешно по слух местоположението на сестрите и отново поемаше към гимнастическия салон.

Жадуваше за физическо натоварване и потапяше в него цялото си същество. Преди всичко, защото упражненията й помагаха да не мисли за последиците от това, което беше сторила. Ако тукашните лекари претърпят неуспех, тя е напълно загубена. Предварително я бяха убедили в своите способности, с очите си беше видяла резултатите от тяхната работа. Това я убеди, но сега, след като операцията беше факт и връщане назад не можеше да има, след като познатата Акико беше изчезнала завинаги в небитието, в душата й отново започнаха да се промъкват черни съмнения. Ами ако…? Ами ако нещо не е както трябва?

Затова предпочиташе да потъне дълбоко в градината на духа, да гради основите на това, което беше научила от Кийоки, на това, което Сун Сиунг беше вселил в младата й душа. Нищо друго не и оставаше. Особено сега, след като Сайго е мъртъв.

Най-сетне настъпи утрото, в което мракът бе принуден да отстъпи. Пласт след пласт падаха от очите и черното посивяваше, избледняваше, превръщаше се в тебеширено бяло…

— В погледа й бавно се настаниха очертанията на стаята, които ставаха все по-плътни, изпълваха се със съдържание. Завесите бяха дръпнати, осветлението изключено. Помещението се осветяваше единствено от слаба нощна лампа, но дори и нейната жълтеникава светлина преряза като нож зениците на Акико. Шест седмици беше прекарала в пълен и непрогледен мрак. Зрението й носеше болка, и беше принудена често да примигва, за да върне поне част от приятната тъмнина, на която беше свикнала.

Всичко й изглеждаше екранно и различно. И далечно, сякаш току-що се завръщаше от непозната планета. Взе в ръка огледалото, което й подаваше една от сестрите и бавно го вдигна пред лицето си.

Това, което видя в него не беше вече смътно мяркащо се зад дъждовните струи лице, а първият истински цвят на нейното отмъщение.

Пред нея беше лицето на Юкио, клепачите й нервно потрепваха в светлината на настъпващия ден.

Книга пета

Мико

Магьосница. Млада послушница в храм

Ню Йорк | Хонконг | Хокайдо | Мауи | Вашингтон | Токио

Пролет, в наши дни

— Ало, Мати?

— Кой го търси?

— Кроукър. Лейтенант-детектив Кроукър от Градската полиция на Ню Йорк.

— Да бе, как не! Кроукър е по-умрял от каруцарски гвоздей!

— Значи си във връзка с оттатък, Мати. Моите поздравления!

— Кой се обажда, по дяволите?

— Мати, намерих мадамата, за която говорихме миналата година. Помниш този разговор, нали? Аликс Логан, Кий Уест.

— Нещо май не мога да…

— Ти каза, че положението е по-напечено от задника на Луцифер…

Въздухът, изпуснат от дробовете на Мати, остро изсвири в слушалката.

— Пресвета Дево насред шибаната църква! Това наистина си ти, лейтенанте! Не си хвърлил топа! А аз ходих да ти запаля свещица в „Сейнт Люк“!

— Оценявам жеста ти, Мати. Наистина го оценявам.

— Но къде си, за Бога?

— Искам информация, Мати — каза в слушалката Кроукър. — Искам я както наркоманът иска дозата си! С това си оправяме всички стари сметки и можем да започнем на чисто!

Мати Устата, основният осведомител на Кроукър, обмисли предложението със светкавична бързина.

— Да, ама на мене могат да ми видят сметката — рече притеснено той.

— На мене почти ми я видяха, шампионе. Ще бъдеш поставен под надеждна закрила. Ще направя всичко възможно никой от хората на Томкин да не се добере до теб.

— Хич не ме е грижа за Томкин, лейтенанте. Над него вече цяла седмица има два метра пръст!

— Какво?!

— А бе на тебе какво ти става? Не четеш ли вестници?

— Бягам от тях като от чума. А на Аликс казах, че радиото в колата е развалено… В Северна Каролина се забъркахме в страшна каша, не исках тя да разбере колко сме хлътнали…

— Нищо не съм чувал за С. К. приятел.

— И за Ралей?

— Нищо, лейтенанте. Ако имаше нещо, щях да го зная.

Кроукър извърна глава и хвърли поглед към Аликс, която го чакаше в колата. Бяха спрели, малко преди тунела „Линкълн“, съвсем близо до Ню Йорк…

— Какво се случи с Томкин? — попита в слушалката той.

— Хвърлил топа от някаква тайнствена болест… Не й помня името, ама звучеше като на японски…

— Много странно.

— Тъй ли?

— Няма нищо, не ми обръщай внимание. — В слушалката прозвуча предупредителният сигнал, и Кроукър бързо натика няколко нови монети в процепа. — Искам да зная какво се говори за инцидента в Ралей.

— Пълно затъмнение.

— Аха…

— Не съм изненадан, лейтенанте. Томкин беше само върхът на цялата лайняна купчина. — В слушалката се появи някакъв шум. — Почакай за секунда… — До слуха на Кроукър долетяха приглушените думи на Мати, говорещ на някой до него. — Направи каквото ти казвам, по дяволите! Иди на някое шибано кино или се поразходи! — Миг по-късно беше отново на линия: — Извинявай, исках да разчистя терена… И без това ми причиняваш доста болка в задника… — Прочисти гърлото си и продължи: — Обещах ти да си пъхна носа тук-там и наистина го сторих. Хич не ми хареса това, което открих. Всъщност ми се щеше да си прехапя езика за оная информация, дето ти я дадох за Кий Уест. Когато вестниците писаха, че си хапнал дървото, аз бях толкова потресен, че тръгнах направо за „Сейнт Люк“!

— Аз пък през цялото време си мислех, че между нас двамата е имало едно чисто и искрено приятелство, Мати.

— В живота такова животно няма, лейтенанте. И ти го знаеш не по-зле от мен.

Кроукър неволно си спомни за Никълъс Линеър и дружбата, която ги бе свързала напоследък. Нима и тя е била създадена с помощта на обичайните егоистични интереси? Не, в техните отношения такова нещо не можеше да има. Именно затова те се бяха превърнали в нещо особено, в нещо здраво и обвързващо. Къде ли е Никълъс сега, запита се замаяно той. Какво ли прави? При последния им разговор той беше в Уест Бей Бридж, сега вероятно вече е потеглил на сватбеното си пътешествие… Кроукър съзнаваше, че отдавна би тръгнал след приятеля си, ако не беше тази неясна опасност, която то заплашваше. Много беше искал първо да разбере каква точно е тя.

Направи усилие да се концентрира върху непосредствените проблеми.

— Мати, по-добре изплюй камъчето — рече в слушалката той.

— Новините не са добри. Замесено е правителството.

За миг Кроукър остана с усещането, че някой е хвърлил граната в краката му. Смаян, той зададе съвсем глупав въпрос:

— Кое правителство?

— Нашето, за Бога. Кое друго?

— Не разбирам.

— А да не мислиш, че аз разбирам? Знам само едно — тук става въпрос за нещо далеч по-голямо от собствените ни задници!

Умът на Кроукър бясно препускаше.

— Сега разбирам защо не си изненадан от затъмнението върху инцидента в Ралей — промълви той. — Само правителството разполага с толкова голямо одеяло! Случайно да знаеш някакво име?

— Да си чувал за някой си Минк?

— Никога.

— И аз не бях, докато не се разрових по-надълбоко. Той е управител на едно представително заведение, дето му викат „закрит магазин“…

— И с какво търгува този магазин?

— С шпионаж, лейтенанте, не можа ли да се сетиш?

— Но какво общо имат тук Томкин и убийството на Анжела Дидион?

— Нали каза, че си пипнал мадамата? Питай нея. Тя е била единственият свидетел.

— Добре де, а защо тогава все още се разхожда жива и здрава?

— Сама ли беше в Кий Уест? — засече го Мати.

— Не, покриваха я ден и нощ. Но това беше, за да я пазят.

— Сигурен ли си?

— Фактически да — рече Кроукър след кратък размисъл. — Един ден реши да изпие морето, но пазачът й я спаси. Бях свидетел на целия инцидент.

— Нещо не се връзва — призна си Мати. — Но да пукна, ако знам какво е то!

— Всичко ли ми каза? — попита Кроукър и пъхна в процепа последния си четвърт долар.

— Има и още нещо, което не е свързано пряко о нашата работа — отвърна Мати. — Но ти замина за Луната и нямаше как да ти го съобщя… Твоето приятелче Линеър беше назначен за президент на „Томкин Индъстриз“.

— Стига бе! Да не се майтапиш?

— Защо да го правя? В момента се намира в Токио и приключва някаква сделка, започната от Томкин. Партньор му е някаква компания с името „Сато Петрокемикълс“…

Пресвети Боже, изтръпна Кроукър. Какво става? Светът май е пощурял! После тръсна глава и забързано рече:

— Ще ми направиш ли една услуга, Мати?

— Оттук нататък всичко ще ти струва мангизи, лейтенанте — отвърна Мати Устата. — Сам каза, че вече сме на чисто. Слушам те.

— Трябва ми временно убежище за мен и момичето. Мисля, че при теб ще бъде най-подходящо…!

— Хилядарка на седмица плюс разноските.

— Хайде стига, Мати. Въпросът е спешен.

— Това го знам, лейтенанте. Но ти трябва да се поставиш и на мое място. Времената са трудни, а аз трябва да живея като всички останали.

— Забравяш, че в момента не се водя на ведомост…

— Ще приема честната ти дума.

— Мръсно копеле!

Дори по телефона Кроукър усети усмивката на Мати.

— Знам — рече онзи и прекъсна връзката.

Точно в шест следобед хонконгско време Танцан Нанги вдигна слушалката и набра номера, който му беше оставил Лю. Намираше се на върха на небостъргача, в който се помещаваше „Азиатска банка“ и от доста време насам наблюдаваше с мрачно изражение на лицето тълпата, струпала се пред входа на банката далеч долу. Хората се блъскаха, всички искаха час по-скоро да изтеглят влоговете си. „Азиатска банка“ изведнъж се беше превърнала в ламя, която иска да погълне парите им.

Нанги продължаваше да бъде в неведение по отношение на механизма, който беше успял да събере толкова хора пред вратите на банката, при това за изключително кратко време. Но едновременно с това си даваше ясна сметка за силите, задействали този механизъм. Комунистите затваряха кранчето.

— Колко дълго можем да издържим? — запита той Алън Су в три часа следобед, малко след затварянето на вратите. Пред банката вече имаше полиция, която с мъка удържаше напиращата тълпа.

— Не повече от четирийсет и осем часа, ако това темпо се запази — отвърна Су. — Току-що разговарях по телефона с клоновете ни във Ван Чай, Дим Шацуи, Абърдийн и Стайли. И при тях положението е горе-долу същото. Довечера ще трябва да отворим хранилището.

— Няма да правите нищо без мое разрешение — рече Нанги и замислено подпря челото си с ръка…

— Да, моля? — женският глас насреща беше спокоен и приятен.

— Свържете ме с господин Лю — каза в слушалката Нанги. Усети, че в този миг мрази както себе си, така и проклетите комунисти.

— За кого да съобщя? — настоя женският глас.

В седем и четвърт същата вечер колата на Нанги спря пред сградата на търговската компания „Сун Ва“, разположена на улица „Сай Иингтпан“. Фасадата й беше боядисана в яркочервен цвят, който просто дразнеше очите. Китайците никога не са разбирали красотата на пастелните разцветки, помисли си Нанги. Винаги са предпочитали да се заобиколят с крещящи, по детски наивни тонове. Това е просто част от многобройните им суеверия.

Стъпи на задръстения от хора тротоар, в ноздрите го удари тежката миризма на силни подправки, анасон, сушена, риба и соя. Душата му се сви от внезапното желание да си бъде у дома, да забрави кошмара на този налудничав град. Но веднага си даде сметка, че част от този кошмар е именно това, което ще свърши след малко.

Изпъна рамене и закрачи напред. Искаше да се концентрира максимално да скрие накуцването си, да не дава допълнителна храна за злорадството на своите врагове.

Острата миризма на подправки насищаше въздуха и във вътрешността на сградата. Коридорите бяха пусти, тъй като работното време отдавна беше свършило.

Нанги спря в сумрачното преддверие и се огледа. С труд забеляза една сянка, която се приближаваше към него по тъмния коридор.

— Запарих чай специално за случая — разнесе се гласът на Лю.

Нанги се насочи към него, внимателно заобикаляйки пръснатите навсякъде щайги и празни кашони. Седна срещу китаеца върху прост дървен стол, разделяше ги маса с похабен плот. Беше съвсем гола, ако не се броят двата комплекта идентични документи в средата й. Нанги знаеше какво съдържат те, без дори да ги докосва.

— Първо ще пием чай — любезно се усмихна Лю. — Искам всичко да приключи по най-безболезнения възможен начин.

За човек, постигнал пълен триумф, поведението му беше наистина благородно.

Отпиха по една глътка.

— Този чай се казва „Черен тигър“ — информира го Лю. — Произвежда се в съвсем малки количества, има го само в Пекин. Харесва ли ви?

— Много — кимна Нанги, макар че за малко не се задави от противната течност.

— Радвам се — наклони глава Лю, после отпи нова глътка от чашата си. — Научих, че следобед е имало безредици пред сградата на „Азиатска банка“ — добави той.

— Нищо особено — реши да го изпита Нанги.

— Но въпреки това е била повикана полиция, така ли?

— Полицията на кралската колония е длъжна да се появява навсякъде, където се събира тълпа — хладно отбеляза Нанги. — Така правителството на Нейно величество си създава работа.

— И най-лакомата гарга знае кога да напусне нивата, господин Нанги.

Хайде сега, започнаха и поговорките! Лю сякаш искаше да покаже богатството на китайските афоризми, макар да беше убеден, че те не могат да впечатлят нито един японец. Защо го прави? Обикновено човек прибягва до поговорки, когато има кой да го слуша. Нанги незабележимо се стегна.

Помещенията на търговската компания „Сун Ва“ тънеха в мрак. Нощта бавно встъпваше в правата си. Подът беше покрит със стърготини, миризмата на подправки трудно се понасяше. Нанги не можеше да определи дали в сградата има и други хора, но всичките му сетива долавяха чуждо присъствие.

— Тежко ли е положението в банката, господин Нанги? — попита Лю и допълни чашите. Сякаш искаше на всяка цена да очертае границите на своето превъзходство.

— Сигурен съм, че вие знаете абсолютно всичко за него, господин Лю — внимателно отвърна Нанги. — При подобна обсада всяка банка изпитва трудности.

— Аз пък съм сигурен в друго — отпи нова глътка чай китаецът. — Без нашата намеса банката е загубена!

— На мен също ми минаха подобни мисли и именно затова ви позвъних.

Вероятно точно това беше искал да постигне Лю — изказано на глас признание. Кимна, сякаш му бяха направили комплимент, и насочи вниманието си към документите върху масата.

— Надявам се, че вътре са включени всички клаузи, за които настоявахте — рече той. Каза го така, сякаш той беше отстъпил, сякаш не Нанги, а той самият беше притиснат до стената.

Нанги остана неподвижен. Всяко избързване би засилило унижението му — и без това беше приел твърде неизгодни за себе си условия, дори само чрез съгласието си за тази среща. След като изтекоха няколко дълги и изпълнени с напрежение минути, той най-сетне се пресегна за: документа и потъна в четене. Всяко изречение смразяваше духа му, всяка клауза, под която ще бъде принуден да постави подписа си, караше сърцето му болезнено да се свива. В момента, в който писалката му докосне хартията на този документ, цялото управление на кейрецуто ще премине в ръцете на пекинските господари на Лю!

Китаецът бавно постави в средата на масата една старомодна автоматична писалка. Нанги би трябвало доста да се протегне, за да я достигне.

— На първо време не възнамеряваме да променяме нищо в стратегията на компанията — обади се Лю. — В това отношение можете да бъдете абсолютно спокоен.

— Аз пък си мисля за онези трийсет и пет милиона долара — рече Нанги. — Те трябва да бъдат получени утре в осем сутринта.

Лю невъзмутимо кимна с глава.

— Ако изпратите господин Су или всеки друг служител от централното хранилище на „Азиатска банка“, те ще бъдат в състояние да получат сумата в точно уговорения срок.

О, да, благодарение на скъпия другар Чин вие знаете всичко за нашите хранилища, помисли Си Нанги.

— Това е добре — каза на глас той.

После, без да обръща внимание на писалката върху масата, бавно извади своята от джоба си и още по-бавно положи подписа си под двата комплекта документи. Лю взе писалката от масата и направи същото, после бутна към Нанги едното копие.

— Още малко чай? — попита той, а очите му тържествуващо проблясваха.

Нанги отказа и започна да прегъва документа. Хартията му се стори мазна и нечиста. Канеше се да стане, когато забеляза жеста на Лю. Китаецът бръкна във вътрешния джоб на сакото си, извади яркочервен плик и безмълвно му го подаде.

Нанги въпросително го изгледа.

— Ние, китайците, имаме един обичай — поясни Лю. — Сумата в този плик представлява заплащане на трансфера на собствеността на властта, ако щете… По този начин никой не се чувства унизен, никой не остава с усещането, че дава, без да получи…

Нанги любезно склони глава. Гледани отстрани, двамата положително приличаха на приятели, които си разменят комплименти върху някоя градинска пейка. Но вътрешно кипеше, сърцето му бясно ускори ритъма си. С нищо не показа какви чувства го вълнуват в момента. За Лю и онези, които тайно го наблюдаваха, той си остана просто един умен бизнесмен, осъзнал навреме, че е на ръба на пропастта.

Пъхна плика до документа, който вече тежеше в лявата част на гърдите му като тежка скала, отдръпна се от масата и се изправи. Взе бастуна си и с твърда стъпка напусна търговската компания „Сун Ва“.

Влезе в колата и нареди на шофьора да го откара обратно в хотела. Поръчаната вечеря имаше вкус на пепел и засядаше на гърлото му. Сякаш дъвчеше самия противен договор, подписан под диктовката на Лю и неговите проклети господари. Стоически опразни чинията си, после изведнъж разбра, че не помни дори какво си беше поръчал. Но това нямаше никакво значение.

Съблече се и се отпусна в леглото. Загледа се в тавана и в душата му нахлуха спомените. Потъна в „канрьодо“, както винаги. Боецът винаги си остава боец. Невъзможно е да окачиш катаната си на стената, въздъхна вътрешно той. Дори когато това, както в неговия случай, е един чисто фигуративен жест.

Сред облаците на помътеното му съзнание изплува образът на Макита, неговия „семпай“. Това често се случваше. Той беше предпочел сепукуто пред унижението. Беше помолил Нанги да бъде негов секундант. Нанги беше човекът, отсякъл с широк замах главата на своя любим наставник, прекратявайки по този начин ужасните му болки от разсечения на кръст корем.

Въпреки че това беше единственото достойно нещо, което Нанги можеше да стори, изпълнявайки последното желание на своя „семпай“, той беше потресен, очите му ужасено гледаха окървавеното оръжие и главата на своя втори баща, търкулнала се върху рогозката. После го втресе, кожата му пламна, устата му пресъхна.

Христос едва ли би одобрил една такава постъпка, беше си помислил той. После хукна като бесен към църквата, влезе в тясната кутийка за изповядване и избълва всичко с прекъсващ от вълнение глас. Не почувствува очакваното облекчение и се отпусна на колене пред образа на разпнатия Христос. В продължение на цели шест часа се молеше за прошката му, там го намери и Сато.

— Не бива да се самообвиняваш, приятелю — меко му каза той. — Ти си сторил това, което е длъжен да стори всеки самурай. Останал си при своя най-добър приятел в мига, в който той е имал нужда от теб. Какво повече можеш да искаш? Това е било „гири“.

Очите на Нанги продължаваха да излъчват болка и самообвинение.

— Постъпката ми не беше християнска, Сато-сан — промълви измъчено той.

Сато не отвърна, а просто го повдигна и го изведе от църквата.

Мислите за Макита неизбежно го отведоха до спомена за „мабики“ — продължилия десетилетия процес на съграждане на информационна мрежа в МИТИ, изцяло в услуга на любимия „семпай“. Колко ли бяха хората, пострадали от този процес? Колко ли кариери бяха превърнати в пепел? Тези въпроси продължаваха да го измъчват, чувстваше се гузен и отговорен за постъпките си.

Пръв беше Шимада. С него бе поставено началото на „мабики“. Той беше платил скъпо за своята алчност и недалновидност. Не беше успял да усети предстоящите промени и тази беше причината, поради която беше осъден на унижение и смърт. Осъден от Нанги. Шимада беше избрал пътя на честта. След неговото сепуку Макита бе назначен за първи заместник-министър на МИТИ.

Шимада беше пръв и най-труден. После „мабики“ тръгна като по вода, Нанги се справяше, с лекота е новите си задачи. Изискванията на „канрьодо“ прогониха всякаква жалост от сърцето му.

Сега, потящ се в хотелската стая на една чуждестранна колония, свързана е огромния Азиатски континент чрез тънка и често неуловима нишка, той страдаше от тежката загуба и отново се питаше дали е постъпил християнски отнемайки живота на най-близкия си приятел.

Така и не разбра дали излезе от състоянието си на дълбок размисъл благодарение на телефона, или това стана само по себе си. Претърколи се по корем и вдигна слушалката. Светещите цифри на ръчния му часовник показваха четири без тринайсет минути сутринта. Тази комбинация от цифри вероятно би се сторила злокобна за всеки китаец, но Нанги не й обърна никакво внимание.

— Да?

— Обажда се Непредвидимият Чу — бръмна гласът в слушалката. — Намирам се на По Шан роуд, на една пряка от апартамента на Сочната Пиен. — Беше леко задъхан.

— Още ли не си успял да проникнеш? — изправи се в леглото Нанги.

— Вече бях там — в гласа на младежа звучеше нескрито вълнение. — Мисля, че веднага трябва да дойдете тук!

— Какво?

— Моля да извините нахалството ми, сър. Мисля, че няма да повярвате на думите ми, затова ще е по-добре да се уверите във всичко със собствените си очи.

— Тръгвам — кратко отвърна Нанги и усети как сърцето му ускорява ритъма си. Потта беше засъхнала по тялото му. Хвана с две ръце краката си, завъртя ги към пода и посегна за бастуна.

Блиндираното помещение беше тъмно, въздухът — тежък и труден за дишане. Зад гърба му тихо изсъска пневматичният механизъм на бронираната овална врата.

Никълъс остана сам в непрогледния мрак, вслуша се в онова, което му нашепваше чувството за „харагей“ и безпогрешно се изправи в центъра на помещението. Бюро, няколко стола, настолна лампа. Някакви машини с неизвестно предназначение край стената. Нещо като дървено скеле, пълна загадка. Всичко това усети благодарение на сетивата си.

Каква е равносметката? Беше в Хокайдо, на съвсем неизвестно място. Котен се беше погрижил не само да завърже ръцете и краката му с яко въже, но и да постави плътна превръзка на очите му. После беше пренесен в нещо, което вероятно беше багажникът на колата на руснака, над главата му изщрака ключалка. Пътуването продължи малко по-малко от час. Определяйки средната скорост на колата на около 70 километра в час, той изчисли, че се намират на горе-долу същото разстояние от минералния извор, в една пълна окръжност около него. Съзнаваше, че тази информация е съвсем недостатъчна.

В мрака се разнесе леко бръмчене, вниманието му моментално се изостри. Беше толкова тихо, че положително би убягнало от слуха на човек, който не притежава подготовката на Никълъс.

Той се насочи по посока на звука. Крачките му бяха гъвкави и напрегнати, ноздрите му леко се разшириха. Долови миризмата на около четири метра от противоположната стена, някъде в горния й край положително имаше вентилационен отвор. Отскочи назад, но знаеше, че с това само ще забави действието на хлороформа. Въпреки това му трябваше време, колкото и малко да е то.

— Не виждам смисъл да чакаме толкова дълго — рече докторът. — Газът изпълва камерата точно за три минути и половина. — После вдигна китката си, за да покаже на останалите, че от отварянето на вентила бяха изтекли повече от петнайсет минути, засичани с точност до десета от секундата от големия му хронометър. В камерата се нагнетяваше един особено упояващ дериват на хлороформа, който имаше силен ефект при вдишване.

— Търпение, докторе — тихо се обади Виктор Проторов. — Оценявам напълно желанието ви да забиете нокти в новия си пациент, но аз по-добре зная какво ни е необходимо в този случай.

Докторът сви рамене и започна да си подсвирква „Царедворецът и революционерът“ — стара народна песен, която беше научил преди много години от своята баба. — Така искаше да покаже на останалите в кабинета, че не е като тях — пионки в ръцете на всемогъщия Проторов.

Тук бяха се събрали Пьотр Александрович Русилов, двама от подчинените му младши лейтенанти и Котен. Последните шифрограми, изпратени чрез кода „Алфа-3“, съобщаваха на Проторов, че полковник Евгений Мироненко от ГРУ беше успял да убеди повечето от членовете на Генералния щаб да извикат на доклад него, Виктор Проторов. И той трябваше да ги убеди в ефективността на своите действия, да докаже силата си. — „Тенчи“ ще докаже моята сила, помисли си той. А после, за пръв път в историята на Съветския съюз, ГРУ и КГБ ще започнат съвместни действия. Стените на Кремъл ще се разтърсят от тропота на ботушите ни, старците ще падат като снопи в краката ни, бюрокрацията ще изчезне завинаги, руският народ ще се обедини в стегнат строй. Зората на Втората Велика революция е близко!

Проторов прикри тържеството си с цената на доста усилия. Дори Русилов не бива да разбере какви са мащабите на предстоящите промени. Все още е рано. Той, разбира се, ще поеме в свои ръце управлението на Девета дирекция, но това ще стане бавно и постепенно. Не бива рязко да усети толкова много власт в ръцете си.

— Хайде, вече е време да се прочисти камерата — кратко заповяда той.

Русилов хвърли кос поглед към единия от помощниците си, той пристъпи към пулта за управление, затвори някакъв клапан, отвори друг. Двойка мощни вентилатори изсмукаха за броени секунди газовете от малката камера. Червената лампа на пулта угасна, на нейно място светна зелена. Проторов заповяда да разпечатат херметически затворената врата.

Пръв влезе Котен, следван от младши лейтенантите. Проторов и докторът бяха последни. Въздухът в камерата беше чист, нямаше и следа от замайващи газове. Присъстващите се наредиха край стената като група благородници на лов, току-що хванали в капана си особено опасен хищник.

— Изглежда достатъчно упоен — констатира докторът и бутна очилата на върха на носа си. — Мисля, че не трябва да очакваме никакви изненади.

Какъв глупак, помисли си Проторов и махна с ръка на Котен. Огромният борец се насочи към неподвижното тяло на Никълъс, проснато ничком на пода, Проторов внимателно тръгна след него.

— Дишането му е равно и дълбоко — продължаваше с констатациите си докторът. — Клепачите му не реагират на светлината, пулсът е бавен, а цветът на кожата отговаря на състоянието на дълбока кома. — Рецитираше медицинските си заключения като клетва срещу нещо страшно и непознато, нещо, което му бе напълно непонятно.

Проторов направи знак на Русилов да заеме позиция зад тялото на Никълъс, после се обърна към Котен.

— Време е — кратко нареди той.

Краката на Никълъс светкавично се стрелнаха по посока на приближаващата се към него грамада. За него не беше особено трудно да се предпази от въздействието на упойващия газ, тъй като най-малко осем различни техники на нинджуцу се ползваха от постиженията на тибетските йоги за контрол на дишането и превръщането му в затворена, напълно автономна система. Това се отнасяше и за регулирането на телесната температура.

Докторът хлъцна и отскочи назад. Петите на Никълъс се насочиха към коленете на Котен. За разлика от непосветените в тайните на борбата сумо той си даваше ясна сметка, че няма никакъв смисъл да атакува огромния му търбух.

Котен прояви невероятна пъргавина и почти успя да постави тялото си под ъгъл, чрез който би парирал атаката. Но само почти. Все пак лекото помръдване на тялото му по посока на свистящите нозе спести счупването на капачките му. Това обаче стана с цената на изгубеното равновесие и тялото му с тътен се стовари на пода.

Никълъс ясно чуваше резките заповеди на Проторов, още по-ясно виждаше как докторът се отдръпва от настъпилото меле и дава път на двамата млади офицери. Беше сигурен, че ще се справи с всички, но нещо в сметките му не излизаше. Зает с обезвреждането на Котен, той автоматически прие, че ще трябва да се справи с четирима противници. Четирима!

Това: беше последната му ясна мисъл, преди Русилов да забие острието на десетсантиметровата спринцовка в месестата част на бицепса му. Късно, изпъшка вътрешно той. Пред очите му се раздвижиха, пет черни петна, видя фигурите на петимата си противници, ударът на Котен в челюстта му отекна пет пъти в по-мътнялото му съзнание.

Петте черни фигури се превърнаха в пет тъмни тунела и той полетя в мрачните им дълбини. В ушите му заглъхваха яростни крясъци, ехтяха въпроси, без значение, думи без смисъл. После мощният наркотик нахлу под кората на мозъка: му и той изгуби съзнание.

— Добра работа — рече Проторов и се усмихна ласкаво на Русилов. — Виждате, докторе… — извърна се към вцепенения лекар: той. — За разлика от това, което пише във вашите книги, ние през цялото време съзнавахме, че имаме работа с необикновено човешко същество. Този мъж може да ви ликвидира дори с малкия си пръст!

Докторът, объркано мълчеше. Нищо не разбирам, нищо не разбирам, повтаряше затормозеното, му съзнание. По всички закони на науката този тип би трябвало да бъде в дълбока кома!

— Може би пак се преструва — боязливо подхвърли той.

— Невъзможно — изсумтя Проторов. — Няма власт да спре разпространението на лекарството в кръвта си. — После кимна по посока на дървеното скеле, опряно край една от стените: — Хайде, Котен — меко рече той. — Завържи го — както трябва!

„Ти трябва да откриеш източника… Неговия източник.“ В съзнанието й прозвучаха думите на. Масашиги Кусуноки. Те бяха толкова ясни, че: заглушиха диалога между Сато и Феникс. Акико пусна тази част от записа за пореден път, опитвайки се напразно да разгадае тайната му.

Свита на топка в стаята на Котен, тя беше прегърнала коленете си, умът й напрегнато работеше. Беше гола, кожата й проблясваше като намазана с крем на светлината на настолната лампа. Тайнствено и същевременно открито, тялото й съвсем точно изразяваше чувствата, които вълнуваха съзнанието й. Трябва да разреши тази загадка, просто трябва!

„Хората, които са го обучили и изпратили тук, представляват огромна заплаха за Япония.“ Това бяха думи на Масашиги-сан.

Масашиги. Преди всичко искаше да разбере какво я беше накарало да постъпи в риуто „Гьоку“. Не знаеше, по-скоро не можеше да си спомни. В замяна на това помнеше отлично първата си среща с Масашиги Кусуноки. Сякаш бе успяла да установи връзка с миналото си или поне с част от него. Животът й на воин беше отдаден на Масашиги така, както личният й живот — на Сайго. От бракосъчетанието й с него бяха изминали три седмици, само преди шест беше напуснала замъка на Кийоки.

В „Гьоку“ Масашиги-сан бе застанал за пръв път на нейна страна. Именно от „Гьоку“ си тръгнаха двамата, когато останалите сенини на риуто възроптаха срещу присъствието на жена зад стените му.

Двамата отидоха в Мошино, в прочутата школа за нинджи „Теншин Шоден Катори“.

Защо направи толкова много за нея? Какво беше видял в нея опитният сенсей? Какво я направи толкова специална? И как жестоко се излъга! Лоялността и добрите чувства му донесоха смъртта. И то именно от ръката на тази, която бе закрилял с цялата си душа.

Акико си спомни ясно усмивката, която пробяга по лицето му в момента, в който животът напускаше тялото му. Защо? Как е възможно човек да се усмихва в подобен момент? В живота на Масашиги-сан нямаше място за тъга. Той беше постигнал пълна хармония с вселената, космоса и себе си. Не би могъл да приветства смъртта. В очите на Акико беше истински светец. Именно това беше една от причините, поради които го избра за своя първа жертва. Защото знаеше, че ако успее да замаскира своето „ва“ пред човек като него, тя ще бъде в състояние да прави това и пред всеки друг.

Във въздуха се носеше някакъв странен аромат. Някаква подправка, която й беше непозната. Главата й рязко се, вдигна, очите й пробягаха по вътрешността на помещението, очаквайки да видят и доловят нечие скрито присъствие. Полуотворената фузума леко потрепваше, хартиите по масата едва чуто шумоляха. Не, това е вятърът…

Акико едва забележимо потръпна. Защо се рови във всичко това? „Хората, които са го обучили и изпратили тук, представляват огромна заплаха за Япония.“ Масашиги-сан употреби тези думи за онзи мухон-нин Цуцуму. Тя лично беше ликвидирала втория мухон-нин — Тенгу, и собственоръчно бе върнала в риуто откраднатите от него документи.

Едва сега разбра, че между стените на „Теншин Шоден Катори“ е имало и трети предател. Масашиги Кусуноки се изправи пред нея в цялото си великолепие и й заповяда да извърши онова, за което е била подготвяна толкова много години. Да изпълни обещанието, което само той бе успял да види в нея. Мислите й се насочиха към Сато, Феникс и Никълъс, които бяха заминали там, на север, в далечния Хокайдо. Особено към Никълъс.

Стана и премина в спалнята. Отвори едно от най-долните чекмеджета, които Сато никога не поглеждаше, и измъкна оттам тъмно кимоно. Светлосиво върху тъмносиво. Горната му част бе покрита от голямо кърваво петно, отдавна изсъхнало и потъмняло. Там беше бликнала кръвта на любимия сенсей.

Обви го около тялото си с почтителен трепет. След секунди беше готова и пое на север.

Никълъс се пробуди и установи, че е привързан към нещо като голямо дървено колело. Съзнанието му бързо се прочисти, но очите му останаха все така затворени, дишането — все така леко и почти незабележимо: С нищо не показа на хората в камерата, че отново е буден.

Това, което бяха инжектирали във вените му, трябва да е било изключително силно, тъй като все още чувстваше ефекта от него. Главата му беше необичайно замаяна, виеше му се свят, не беше сигурен, че може да се довери на сетивата си. Но логиката изискваше да направи светкавична оценка на ситуацията.

Кожени колани го стягаха отвсякъде — по пръстите, китките, бедрата, глезените, кръста… Висеше на няколко сантиметра от пода и в съзнанието му бавно изплува представата за дървеното скеле, което беше забелязал при влизането си в камерата.

Тревожеше го обаче Виктор Проторов, тъй като само той би могъл да прецени с какъв човек си има работа. Единствен той сред всички руснаци беше усетил, че Никълъс има възможност да се предпази от действието на упойващия газ. И му беше поставил великолепен капан, отвличайки вниманието му с Котен — една действително съвсем непосредствена заплаха. По този начин Никълъс пропусна да отбележи липсата на Русилов — младият офицер, който бе провел операцията край минералния извор. Който съвсем не отсъстваше, разбира се, а просто бе заел удобна позиция зад гърба му. Времето му беше толкова малко, че не успя да пусне в действие дори „харагей“. Факторът стрес го беше погълнал изцяло. Май вече съм стар за всичко това, помисли с горчивина Никълъс. Би трябвало да усети присъствието на Русилов. Беше подценил руснаците и в частност Проторов. За което сега трябва да си плати.

Очите му се отвориха.

— Аха — приятелски се усмихна Проторов. — Добра ли беше почивката?

Откъде знае толкова неща за мен, попита се Никълъс, докато напразно се опитваше да размърда пръстите си. Превръзките обаче бяха стегнати здраво. Много интересно, помисли си Никълъс. Всичко това е било приготвено предварително точно за мен. Едва ли биха си правили толкова труд за някой обикновен пленник.

Този път знаеше точния брой на хората в камерата — двама между него и Проторов, Русилов и доктора край вратата. Усещаше и точното им разположение. Русилов стоеше зад и малко вдясно от шефа на дирекцията, а докторът бе близо до лявото рамо на Никълъс. На стола до него чакаше готова спринцовка.

Проторов очевидно не очакваше отговор на въпроса си. Ръцете му бавно развиха рулото компютърни разпечатки, хартията се повлече по пода. После тикна една страница пред лицето на Никълъс. Очите на американеца се напрегнаха, мозъкът му направи опит да се концентрира. Стори му се, че беше виждал подобни разпечатки по страниците на „Сайънтифик Америкън“ или на „Смитсониън“… В публикации, които се отнасяха до различни сателитни програми на НАСА.

— Познат ли ви е този район, господин Линеър? — Проторов продължаваше да говори само на руски. — Би трябвало да ви е познат. Обхваща северната част на Хоншу, целия остров Хокайдо, включително проливите Немуро, както и южната част на Курилските острови.

Очите му не се отделяха от лицето на Никълъс, пръстът му се заби в една от червените маркировки:

— Тук, в морето, е мястото, където се срещат два коренно различни тектонични пласта. А тук и ето тук — на самия Хоншу, през следващата седмица ще станат силни земетресения. Като казвам силни, имам предвид трусове с магнитуд над седма степен по скалата на Рихтер. А тук, северозападно от Токио, вече бе усетен един първоначален трус.

Проторов щракна с пръсти и Русилов, подобно на асистента на някакъв фокусник, светкавично смени разпечатката. На новия лист хартия беше изобразен същият район, но вече в мащаб, който очертаваше подробната топография на строго ограничен периметър.

— Това е още едно горещо петно — продължи лекцията си Проторов. — Геологическите проби показват, че точно там никога не е имало предпоставки за земетръсна дейност, така че причините за неговото съществуване не могат да бъдат естествени.

Хартията прошумоля като разгневено насекомо.

— Какво мислите за всичко това, господин Линеър?

— По дяволите, изобщо не мога да разбера какво ми навирате под носа!

Езикът на Проторов влезе в съприкосновение с небцето, в камерата се разнесе остро изщракване.

— Ей сега ще ви стане ясно.

В годините на възмъжаването си Никълъс беше влизал в контакт с доста японски монахини от католически манастири и гледката винаги му се беше струвала нелепа. Японският дух се бе превърнал в синоним на сливането с природата и космическите сили. Винаги беше смятал, че християнската религия проповядва един божествен ред, който е измислен от самите хора, макар проповедниците да твърдяха обратното. Цялата история на Римокатолическата църква представлява кърваво знаме, развяващо се над идеята за световно господство.

Рано беше открил, че всички католици са арогантни, а най-арогантните сред тях са калугерите и свещениците. Тяхната вяра стесняваше дотолкова спектъра на човешкия им морал, че те преставаха да обръщат внимание на каквито и да било естествени фактори. Църковната върхушка изобщо не се интересуваше от природата на човека и заобикалящата го среда. Религиозният фанатизъм правеше тези хора глухи, слепи и неми.

Сега му се стори, че Виктор Проторов притежава точно тези качества на католически проповедник. Руснакът несъмнено би изпаднал в ярост, ако ги чуеше от устата му, но фактът си беше факт. Беше съвсем близо до поведението на проповедник, но едва ли някога би си дал сметка за това. Но в морално отношение комунизмът е не по-малко сляп от католицизма.

— Не мога да ви дам смислен отговор, преди да ми обясните как стоят нещата, господин Проторов — каза Никълъс.

— Нима искате да кажете, че не разпознавате тези контури, заснети от голямо разстояние? — Проторов тръсна снопчето хартия, дългата му опашка по пода помръдна като жива. — Да кажем, от височина 36 000 километра от повърхността на земята… От точно фиксирана орбита на стационарен спътник, насочил цялата си измервателна апаратура към тази точка на Тихия океан.

Проторов пристъпи крачка напред и продължи:

— Вижте това, господин Линеър. Проливите Немуро. Те очертават държавната граница между Япония и Съветския съюз. — Очите му трескаво блестяха: — А сега обърнете внимание на зоната, маркирана в червено! Тя обхваща дъното на проливите както на японска, така и на наша територия!

— Главата му отривисто кимна и Никълъс разбра какво ще последва. По отношение на тялото си не можеше да направи абсолютно нищо, но не така стояха нещата с мозъка му. Блестящата игла проникна в кожата му само на сантиметър от първото убождане. Върху кожата му се изду малко балонче, после течността започна да изпълва дробовете му. Изпита чувството, че се дави и неволно извика. Пулсът му рязко се ускори.

Дисциплина! Стисна остатъка от ясното си съзнание с обичта, с която бащата стиска ръката на уплашеното си дете, после бавно навлезе в една област, в която страхът беше непознат. „Гецумей но мичи“.

Някъде отдалеч до слуха му долетя някак странно разводненият глас на Проторов.

— Какво знаете за „Тенчи“? — питаше той. — Какво знае Минк? Ще ми кажете това, господин Линеър. Ще ми го кажете, преди да умрете!

— А сега ми кажи защо дойде подире ми чак в Хавай.

Рик Милар седеше на ръба на прозрачния пластмасов сал, който бяха взели под наем от хотелския плаж. Дългите му почернели крака бяха потопени във водата, носеше новия си леководолазен костюм, закупен току-що от Лахайна.

— Мисля, че знаеш защо — тихо отвърна той.

Джъстин се усмихна. На сърцето й беше леко, полузабравеното усещане й носеше нескрито удоволствие.

— Лаская се при мисълта, че искаш да ме прелъстиш!

Милар добродушно се засмя.

— Не става въпрос само за прелъстяване — призна си той. — Искам те обратно в агенцията, независимо от развоя на личните ни отношения.

— Развоят май е положителен — отвърна тя. — Защото се радвам, че си тук.

Очите му проследиха пасажа миниатюрни златни рибки, които се стрелнаха под сала и изчезнаха.

— Трябва страшно много да го обичаш, за да си толкова лоялна — промълви той.

В съзнанието, на Джъстин се появи един ясен, много ясен спомен. Скъп, свещен като молитва… Крачи в нощта, нервна и напрегната, страшно много й се иска да докосне ръката на Никълъс… Никога през живота си не беше докосвала ръка като неговата — нежна като нощта, силна и втвърдена от дълбоки мазоли. Докосването до нея беше равносилно на прегръдката, с която малкото момиченце се сгушва до своето мече и потъва в спокоен сън.

Но това беше някога, тя беше онази, предишната Джъстин. Днес не искаше дори да допусне, че животът й ще продължава да тече сред страх и напрежение.

Насочила поглед към пролива Молокай, окъпан от топлите слънчеви лъчи, с разпенени от опашките на лудуващите китове бистри води, тя изведнъж видя своята незрялост. Видя я отстрани, ясно и обективно, сякаш принадлежеше на друг човек. И наистина беше така, Джъстин вече не беше същата.

Сега разбра, че винаги се беше страхувала от любовта. От истинската любов… тази, която бе изпитвала към Никълъс. През целия си съзнателен живот се беше сблъсквала с мъже, които не бяха в състояние да й дадат онази стабилност, която се получава само когато двама души се сливат без остатък. Вместо това се беше оставяла да бъде съблазнявана от хора, които искат да се наситят на тялото й, а после да я изоставят и на практика да я върнат в онова самотно състояние, в което винаги се бе чувствала по-сигурна и, което е най-странното, по-защитена. Защото при него се оставяше изцяло в ръцете на баща си, на неговата закрила… да, наистина беше така — на неговата обич!

Стана й ясно и друго: тя самата беше предизвикала върховната заблуда на последните си години — че баща й е човекът, който грубо и безпардонно се намесва в личния й живот. Едва сега си даде сметка, че именно тази намеса е била осигурителната полица на малкото момиченце в душата й, тя й е давала увереността, че той продължава да я обича, че чувствата му са достатъчно силни, за да го откъснат от многобройните му задължения и да насочат вниманието му изцяло към нея.

Замаяна от това откритие, тя седеше неподвижно под щедрите лъчи на хавайското слънце, очите й гледаха, без да виждат островчето, което някога е било затвор за прокажени. Струваше й се малко смешно и някак си съвсем в реда на нещата да пропътува цялото това разстояние, за да бъде близо до Молокай. Разбира се, вече си даваше сметка защо точно го е сторила. Намираше се на десет хиляди километра от дома, на пет хиляди мили навътре в Тихия океан. Доста по-близо до Япония, отколкото до Щатите. И до Никълъс.

— Искаш ли да поплуваме? — тихо попита Милар.

Джъстин леко стисна ръката му.

— Тръгвай — прошепна тя. — След малко ще те последвам.

Той кимна и леко се спусна във водата. Отдалечи се с лек и непринуден кроул, мускулите му ритмично проблясваха.

Тя го наблюдаваше със спокойна увереност — чувство, което от дълго време не беше изпитвала. Той беше красив и несъмнено привлекателен мъж, много от приятелките й биха дали всичко на света, за да бъдат на нейно място. От устата й се откъсна весел смях. Беше приятно да се чувства желана от такъв мъж. Но още по-приятно беше да потъва в пълнотата на своята любов към Никълъс. Защото съвсем ясно чувстваше неговия дух до себе си, сякаш той, а не Рик Милар плуваше в бистрите води на океана около нея.

Сега битката с него й се струваше смешна и незначителна, не можеше да си представи защо я беше приемала като най-важната битка на своя живот. Даваше си сметка, че всъщност се беше борила със себе си, а не с Никълъс. Вече от разстояние започна да разглежда паниката, която я бе обхванала при съобщението му, че поема поста на баща й. Тогава беше абсолютно сигурна, че мъжът, за когото възнамерява да се омъжи, ще се идентифицира с тираничния баща.

Сега разбра, че беше се страхувала от тази възможност само поради факта, че една малка част от съзнанието й неволно се беше стремила към нея. Но Никълъс не беше Рафаел Томкин, начинът, по който щеше да протече животът му, зависеше единствено от него самия… и от Джъстин. Те имаха свой собствен живот и щяха да го изживеят по свой начин. Как би го определил Никълъс? Да, те имат своя карма. Усмихна се и тихо повтори: точно така — Карма!

А нейната карма й диктуваше, че трябва да бъде до него независимо дали е президент на „Томкин Индъстриз“ или не. Вече не се страхуваше да отдаде сърцето си на друго човешко същество, вече не я плашеше мисълта да прекара остатъка от живота си с друг човек. И на практика беше абсолютно убедена, че точно това е искала. Винаги.

Хлъзна се във водата и с няколко движения се приближи до Рик Милар, който лениво наблюдаваше играта на вълните в бурните води на пролива.

— Размислите май приключиха, а? — игриво подхвърли той.

— Размисли ли? — засмя се тя. — Това е дейност, която е присъща на възрастните. Ще ми трябва доста време, за да я овладея!

В погледа му се появи загриженост. Сякаш тя някак си изведнъж се промени пред очите му и от малко пале стана страховит доберман.

— Ще се върнеш ли в агенцията да поемеш поста вицепрезидент по проблемите на творческия дизайн? — тихо и някак напрегнато попита той.

Тя отрезвя моментално.

— Рик, преди да взема каквото и да било решение, бих искала да си изясня някои неща.

— Казвай — кимна той. — Готов съм да отговоря на всичките ти въпроси.

— Добре — изпитателно го погледна тя. — Изчезнах от града с такава бързина, че нямах време да звънна на Мери Кейт. Оставих й бележка, но не сме разговаряли. Следователно за момент трябва да вярвам на твоите думи. — Млъкна, за да му даде възможност да реагира, но той не отвори уста. — Ако се окаже, че си я освободил против волята й с мисълта да ме поставиш на нейно място, нищо няма да се получи. Това е твърдото ми решение, съвсем окончателно!

— Окей, считай, че съм те разбрал. Мери Кейт не се чувстваше добре при нас, ние също. Когато съдбата ме срещна с теб, ние вече търсехме начини за безболезнена раздяла. Аз направих опит да й помогна, Джъстин. Исках да я задържа като хоноруван сътрудник, но тя не пожела това. Просто беше достатъчно умна, за да си даде сметка, че всичко е свършено.

— Това означава ли, че сте обсъждали напускането й преди онзи обяд, на който ме покани?

— Да.

— Рик, това е много важно за мен и искам да сме съвсем наясно. Едно набиране на телефона на Мери Кейт ще бъде достатъчно, за да разбера дали не си ми спестил нещо.

— Ами тогава го набери, Джъстин. Предпочитам да вярваш на думите ми, но разбирам, че можеш да имаш съвсем основателни съмнения. Твоята приятелка няма да ти каже нищо повече от това, което вече научи от мен. Точка.

Май вече е крайно време да го освободи от напрежението, помисли си Джъстин. Плисна го с вода и се засмя:

— Тогава мисля, че може би ще приема твоето предложение.

Главите им подскачаха като коркови тапи над водата, океанът продължаваше неспирните си атаки срещу назъбените коралови рифове.

— Но първо трябва да отида до Япония! — добави между две гмуркания тя.

Той веднага разбра какво означава това. Тя му беше разказала за Никълъс, къде се намира в момента той, какво се беше случило между тях. По лицето му се появи усмивка, в която прозираше и мъничко завист. С подобна усмивка рибарят изпраща великолепния марлин, който е успял да прехапе кордата му. Съжалява, че го е изпуснал, но въпреки това се възхищава на прекрасното животно, на непобедимата му воля за живот и свобода.

— Знаеш ли, от години завиждам на японците за начина, по който рекламират своите стоки — рече той. — Надявам се да се върнеш с пълна чанта техни фирмени тайни!

После и двамата се разсмяха.

Непредвидимият Чу сложи пръст на устните си и махна на Нанги да го последва. Около тях се извисяваха красивите сгради на квартала Мид Левълс, предназначени за богатите жители на Хонконг. Блестящи с разноцветните си светлини, те създаваха впечатлението, че човек е попаднал в приказна гора.

Въздухът тежеше от изпарения, небето изобщо не се виждаше. Нанги беше благодарен на ограничената видимост, тъй като никак не му се щеше да го видят как се прокрадва по улиците на колонията в четири часа сутринта.

Наближиха една висока сграда и Непредвидимият Чу свърна от тротоара на уличното платно. Двамата тихо навлязоха в тясна странична алея, задръстена от празни консервени кутии и всякакъв друг боклук.

Спуснаха се по няколко бетонни стъпала, минаха през врата с желязна рамка и се озоваха в приземието на сградата. От слабите голи крушки на тавана струеше жълтеникава светлина. Двама млади китайци играеха карти в коридора. Вдигнаха глави, очевидно познаха Непредвидимия Чу и продължиха играта си. Никой не каза нито дума. Това трябва да са от хората на Грийн Панг, помисли си Нанги. Което означава, че скоро ще се срещнат и с Третия братовчед Ток, номер 438, който вероятно е проникнал в апартамента на Сочната Пиен.

Триадите, които са проникнали във всички структури на кралската колония, включително и в корумпираната полиция на Хонконг, са получили своето наименование от китайското словосъчетание Сан Хо Хиу, което означава Тройно Хармонична Асоциация — най-могъщото тайно братство в Китай преди години. То е било създадено от група патриоти, решили да се бият до последен дъх срещу манджурците, свалили през 1644 година династията Мин.

Днес различните групировки се биеха помежду си по тесните улички на Хонконг, правото на контрол над отделните квартали се извоюваше с вериги и колове. Бързата урбанизация се беше оказала най-силното оръжие за разбиването на някога монолитното китайско братство, този процес бе ускорен допълнително от индустриализацията на традиционно селскостопански райони.

На четиринайсетия етаж слязоха от асансьора и Непредвидимият Чу поведе Нанги по просторния коридор. Спря пред една врата в дъното и извади връзка шперцове. Миг по-късно, ключалката изщрака.

Апартаментът бе наситен с пастелни тонове, предимно в жълто и розово. Нанги усети как очите му се присвиват като от заслепително проблясване на слънцето. Беше просторен, с две удобни спални. Той бе въведен в едната от тях.

Насреща му проблесна черна зеница, Третия братовчед Ток го поздрави с кратко кимване на глава. Беше здрав и широкоплещест, доста по-млад отколкото си го бе представял Нанги, имайки предвид високото му положение в тайната организация. Лицето му бе злобно и опасно, обсипано с белези. Между двамата братовчеди нямаше никаква видима прилика.

Приведени напред, двамата новодошли се приближиха до Третия братовчед Ток. Той се дръпна да им направи място и Нанги забеляза в ръцете му черна камера „Никон“ със 135-милиметров обектив.

Вратата между двете спални беше леко открехната. Нанги долови лек шепот и надникна иззад рамото на Непредвидимия Чу, който вече беше успял да се залепи за процепа.

От мястото си видя част от тоалетна масичка, отрупана с кристални шишенца за парфюм и червила, прозореца и стената до него. На нея висеше картина, но той виждаше само рамката на легло с жълти чаршафи и розови сатенени завивки. Купища възглавници и две голи тела върху тях. Контрастът между тях и розово-жълтия интериор беше още по-неприятен. Сочната Пиен лежеше по гръб, жълтеникавата й кожа проблясваше на светлината на нощната лампа.

До нея, грубо и огромно, лежеше тялото на европеец. Цветът на кожата му беше розов, окосмяването — далеч по-обилно.

Нанги веднага разбра, че мъжът няма нищо общо с Лю. Беше висок и светлокос, с високо чело, тънки мустачки и ясни интелигентни сини очи.

Къде съм виждал това лице, запита се Нанги. Нямаше кой да му предостави информация и той се задоволи да гледа и слуша. Двамата разговаряха на английски.

— Във вторник ще прехвърлят три четвърти тон — каза Сочната Пиен. — Както обикновено стоката ще бъде вкарана в колонията от Лю.

— Можем ли да ги пресрещнем? — попита русият мъж. — От последната акция изминаха едва шест седмици.

— В тази пратка има и други неща, не само скъпоценности — промълви Сочната Пиен и очите й развълнувано проблеснаха. — Информация, страшно ценна информация!

— За какво?

Тя се изкиска и погали обилно окосменото му бедро.

— Много ли искаш да знаеш?

— Ами, изобщо не ми пука! — отвърна мъжът и Нанги определи акцента му като на кореняк шотландец.

— Значи няма да се разсърдиш, ако не ти кажа. — Гласът на Сочната Пиен премина в доволно мъркане, докато ръката й бавно напусна окосменото бедро и обгърна в дланта си полуотпуснатата му мъжественост. — Дала съм клетва да мълча!

Очите на светлокосия мъж бяха притворени.

— Скъпа моя, на мен наистина не ми пука, но правителството на Нейно величество може би ще прояви интерес към твоята страшно секретна информация…

— Какво мога да направя? — тихо измърка тя, пръстите й го галеха с леки, едва доловими движения. — Не мога да престъпя дадената клетва.

От устата на мъжа се разнесе леко стенание, думите му излетяха малко неясни, защото стискаше зъби от вълните на приятно удоволствие, които заливаха тялото му.

— След като си потърсила помощта ми, ще трябва да ми разкажеш всичко, скъпа — промърмори той.

— Колко е голям! — прошепна Сочната Пиен, без да сваля очи от члена му. — Огромната ти ерекция винаги ме е смайвала… И точно затова ще ти кажа всичко!

Нанги разбра, че всичко между двамата е еротична игра, а тя нито за миг не се е колебала дали да му разкаже тайната, или не. Това просто е един от начините, по които Сочната Пиен заработва парите си, помисли си той. Довереница на най-могъщия представител на комунистите в кралската колония, тя дискретно избира хората, на които продава получената от него информация.

Движенията й станаха плавни и нежни, очите й не се отделяха от това, което вършеше.

— Информацията се отнася до новите назначения на комунистически агенти във висшите ешелони на властта в Хонконг — правителство, полиция, тайни служби.

— Всемогъщи боже!

Нанги не разбра дали реакцията на светлокосия се дължеше на получената информация или на това, което вършеше с члена му Сочната Пиен.

От устата на младата китайка се изтръгна гърлен смях, тялото й възседна проснатата фигура на мъжа с едно-единствено бързо и точно движение. Тя затвори очи и потръпна, членът му потъна до отказ навътре.

— Гали ме по зърната! — простена тя. — Обичам начина, по който го правиш!

Ръцете му покорно се вдигнаха нагоре, от устата й се разнесе тих писък на задоволство. Отстъпил до стената на съседното помещение, Третия братовчед Ток натискаше бутончето на черния „Никон“, телеобективът хващаше всички подробности по лицата и изпотените тела на двойката. Изправен до него, Непредвидимият Чу усили нивото на записа, който осъществяваше с помощта на портативно касетофонче и свръхчувствителен микрофон с насочено действие.

Задните части на светлокосия мъж започнаха да се движат ритмично върху жълтите чаршафи, сякаш искаше да разкъса на две своята ездачка. Това, разбира се, не можеше да стане. Но и той все още бе далеч от финалното опиянение, тъй като се оказа, че не е забравил за какво бяха разговаряли допреди миг.

— Разбираш, че не трябва да компрометирам — леко задъхано рече той.

Сочната Пиен пъшкаше и охкаше върху него.

— Знам това… Ох… ох… И той го знае… Организирал е всичко по най-добрия начин… — Гласът й изведнъж премина във вик: — Сега, сега! Направи го веднага, жребецо мой! Напълни ме догоре!

Миг по-късно Нанги и Непредвидимият Чу бавно заотстъпваха към вратата. Когато се спуснаха в мазето, видяха, че двамата млади бандити продължават да играят и нищо друго не ги интересува.

Горе, сред боклуците на тясната алея, Нанги спря и избърса лицето си с носна кърпичка.

— Тя е само пионка — промърмори той. — Играта се води от самия Лю! Той тича по двата тротоара едновременно! Господи, нима не си дава сметка, че ще бъде ликвидиран?

— Досега се е опазил — ухили се насреща му Непредвидимият Чу. — Той е много умен и много опасен тип!

Нанги с усилие сдържаше тържеството, което набираше сили в душата му. Защото си даваше сметка, че подобни, чувства често водят до прибързани решения.

Течението се обръща, вече беше сигурен в това. Умът му бясно препускаше. Трябваше да бъде абсолютно сигурен и за да постигне това, се нуждаеше от помощ.

— Как можем да бъдем сигурни, че Сочната Пиен не подхвърля комунистическа дезинформация? — извърна се към Непредвидимия Чу той.

— Няма стопроцентова гаранция — отвърна младият китаец. — Нямам особено сигурни източници на информация в средите на комунистите, същото важи и за Третия братовчед Ток. — По лицето му отново се изписа широка усмивка и Нанги неволно се запита какво го прави толкова щастлив. Скоро щеше да разбере това.

— В този случай обаче няма да имаме нужда от независимо потвърждение — продължи младежът. — Защото дяволският чужденец, който беше набучил на кола си нашата приятелка Сочната Пиен, е самият Чарлс Пърси Редмън. Няма човек в Хонконг, да не говорим за Сочната Пиен, който би си позволил да подхвърли изфабрикувана информация на този човек. Той е толкова всемогъщ и разполага с такава мрежа от информатори, че Сочната Пиен едва ли ще види слънцето днес, ако се е опитала да го подхлъзне.

Нанги пъхна ръка във вътрешния джоб на сакото си и докосна гланцираната повърхност на червения плик, който му бе връчил Лю. Едва сега позволи на триумфа да закипи във вените му.

— Какво? Как така не можеш да го прочетеш?

— Не мога, Проторов-сан — отвърна Котен.

— Но нали е на японски? — Проторов така и не си беше направил труда да се заеме с трудния японски език, но въпреки това не прощаваше незнанието му от страна на подчинените си.

— На японски е и едновременно с това не е…

— Не ти плащам да ми задаваш гатанки!

— Свърших това, което ми беше заповядано — отвърна огромният борец. — Проникнах в кобуна на Сато, помогнах на вашия лейтенант Русилов край минералния извор. Вината за това, че изгубихте и последния си агент, не е моя. Аз изпълних своя дълг и толкоз.

— Твой дълг е това, което аз реша! — изръмжа Проторов. — Ти трябва да ми прочетеш документите от „Теншин Шоден Катори“. От това зависи животът ти!

— Значи ще умра, Проторов-сан. Не мога да преведа тези документи. Вярно е, че при тях са използвани онези китайски йероглифи, които лежат в основата на родния ми език, но едновременно с това те се използват и при „канжи“. А това означава безкрайно разнообразие в смисловите им значения и почти сигурна погрешна интерпретация. — Месестата му лапа се насочи напред: — За мен това спокойно може да бъде и арабско писмо. Няма никакво съмнение, че всичко е зашифровано със специалния код на риуто. Ако ми бяхте позволили да ръководя операцията край минералния извор според своите виждания, сега вашият агент щеше да е жив, а не на два метра под земята! Само той би могъл да дешифрира всичко това, но… — Раменете на гиганта безпомощно се повдигнаха.

Проторов стовари юмрук върху масата, после сграбчи ядно купчината хартия. Това не може да бъде вярно! Тайната на „Тенчи“ е буквално в ръцете му, това е плодът на най-сложната и най-продължителна операция в живота му, мечът за съживяване на руската армия и онези склеротици в ГРУ. И той не може да я прочете! Невероятно!

За миг имаше чувството, че ще полудее. Пое си дълбоко дъх, опитвайки се да успокои пулса си. Едно, две, три… Ето, така… Сега започвай да мислиш!

— Линеър е нинджа — тихо се обади Котен. — Получил е подготовката си именно в „Теншин Шоден Катори“ и вероятно ще може… — Гласът му заглъхна в очакване.

Надеждата проблесна като светкавица в главата на Проторов. Сега цялата му надежда е Линеър! Живял е в това риу преди много години, но японските традиции трудно се променят. Проторов си даваше сметка, че има голям шанс кодът да си е все още същият. Погледнато отстрани, това си беше чиста фантазия, но срещу него действаше с цялата си острота и факторът време. Мироненко свиква генералите, само след шест дни той трябва да се изправи пред тях и да им представи план за действие. Или ще им поднесе „Тенчи“ на тепсия, или никога няма да ги има на своя страна. Това е единственият шанс както за него, така и за цялото КГБ. Онези неандерталци от ГРУ никога няма да му предоставят втори!

Проторов се извърна и напусна стаята. Миг по-късно в коридора се разнесе гръмовният му глас, призоваващ доктора при себе си.

— Искам да разговарям със задържания веднага! — тросна се той на очилатия лекар.

— Веднага ли? — стреснато го изгледа иззад дебелите лупи на очилата си докторът. — Но нали сам казахте, че имам четирийсет и осем часа за процеса на размекване?

— Нямам време! — сопна му се Проторов. — Реалният свят бързо се променя, докторе. Вие трябва да свикнете на тези внезапни промени.

— Не съм сигурен, какво мога да сторя в подобна ситуация — отвърна докторът и забърза до Проторов. — Получавам доста обезпокоителни сигнали за мозъчната му дейност и още не мога да реша какви мерки трябва да бъдат предприети. Не мога да гарантирам за нищо.

— Тогава удвоете дозата — нареди му Проторов. — Ако искате и я утроете! Трябва веднага да бъде в състояние да говори и това е всичко!

— Но това положително ще пръсне сърцето му най-много за четвърт час! — засуети се около него лекарят. — Е, нека бъдат двайсет минути.

— Това време ми е напълно достатъчно, докторе — кимна Проторов. — Моля незабавно да се заемете с него!

— Името му е Гордън Минк, от време на време идваше в Кий Уест да ме види…

— Какво точно означава това „да ме види“?

— Означава, че обичаше да гледа и усеща как го обработвам! — сопнато отвърна Аликс Логан. — Достатъчно ясно ли се изразих?

— Мисля, че да — рече Кроукър.

Бяха в колата и фучаха през опушения тунел „Линкълн“ към дома на Мати Устата. Кроукър помисли малко, после добави:

— Извинявай, не знаех, че слагам пръст в някаква твоя рана.

Аликс се облегна назад и затвори очи. Гъстата руса коса се разстла като морска пяна около лицето й.

— А ти какво си помисли? Един силен и красив мъж, от когото се излъчва власт по някакъв… хм… особен и бих казала скрит начин, изведнъж ми хвърля окото… Той е опасен мъж, просто му го пише на лицето… „Трябваше да те убия, вика, но не мога. Не мога да си представя, че няма да те видя повече!“

— Умно от негова страна — усмихна се криво Кроукър. — Защо не ми го каза по-рано?

— Млъквай! — сряза го Аликс. — Нали ти го казвам сега?

Върху лицата им ритмично се редуваха сенки и отблясъци от луминесцентно осветление.

— „Не искам да те загубя — казваше той, — но работя на такова място, че не мога да си позволявам грешки“. После така ме погледна, че цялата изстинах. „Нали няма да бъдеш грешка, Аликс?“ Няма, викам аз. „Обещаваш ли?“ Да, викам и наистина мислех така… — Раменете й се разтърсиха от ридания: — А сега виждаш какво стана! Ти си виновен за всичко! — Отчаян вопъл на объркано дете.

Кроукър не счете за нужно да възрази, и без това обвинението беше прекалено абсурдно.

— И кой е този тайнствен Минк? — смени тактиката той.

— Просто Минк! — отвърна Аликс, после, като дете, което не иска да се раздели с новата си играчка, повтори: — Минк, Минк! Пауза и тихо допълнение: — Гордън Минк е човекът, който уби Анжела Дидион.

Кроукър трепна толкова рязко, че колата почти се заби в страничната стена на тунела.

— Какво? — дрезгаво прошепна той. Главата го заболя, в очите му започнаха да подскачат червени точици. — Не може да бъде!

Това беше всичко, което се изтръгна от обърканото му съзнание, гласът му изведнъж се загуби и заприлича на шумоленето на сухи листа. Ами ако казва истината? В паметта му пробягаха дългите месеци нелегален живот, постоянният страх да не бъде разкрит. Беше зачеркнат от списъците на Градската полиция на Ню Йорк, беше престанал да съществува за хората, ако не се брои появата му във Флорида под името Текс Бристъл. Беше се превърнал в лъжец и крадец, беше престъпвал законите, които някога, преди много години, беше дал клетва да пази и защитава. Какво се беше случило с него? Каква лудост го беше обзела? Имаше чувството, че е бил жертва на дълга и мъчителна маларична треска и едва сега се пробужда. През цялото това време беше действал с твърдото убеждение, че Анжела Дидион е била убита хладнокръвно от Рафаел Томкин. Беше вярвал в това с цялата си душа, всички факти го потвърждаваха. Но сега тези факти бягаха от него като малки рибки в морето, изплъзваха се между пръстите му, пречеха му да възвърне увереността си, отказваха да уличат в грешка Аликс Логан.

— Такава е истината — подсмръкна Аликс, без да обръща внимание на възклицанието му. — Томкин допусна грешката да разкаже на Анжела за връзката си с Минк. А онази мръсница имаше памет на компютър и беше запомнила всичко, абсолютно всичко! Винаги действаше по този начин, така получаваше всичко от хората край себе си! Никога не забравяше тайните им!

— После, естествено, дойде денят, в който тя му хвърли всичко в лицето. Не зная защо го е сторила. Може би е искала Томкин да й купи нов брилянт, може би той не се е държал достатъчно покорно и предано, може би е било и точно обратното. С човек като Анжела никой не можеше да бъде сигурен…

— Както и да е… Тя беше от хората, които не пропускат да забележат предимствата си. А по отношение на Томкин предимството й беше съвсем очевидно. Поискала е от него нещо, което той не е бил склонен да направи. Тогава го е заплашила, че вестниците ще научат тайната му. За нея това винаги е било СНД[15].

— Но според мен този път тя не е успяла да разбере какъв звяр държи за опашката. Томкин моментално млъкнал и отказал да спори с нея. Ясно виждал, че упоритостта й е безгранична.

— Обадил се на Минк и онзи пратил копоите си да й затворят устата. Не е имало нито пазарлъци, нито опити да я убеждават. Онова, в което са били замесени Томкин и Минк, е било твърде важно.

— Наложително е било Томкин да присъства на цялата операция, тъй като Анжела не би пуснала копоите на Минк без него. Томкин беше прикритието до момента, в който тя отключи… и онези тримата влязоха в апартамента.

— Значи Томкин присъства на убийството? — попита с треперещ глас Кроукър, ясно съзнаващ колко много зависи от отговора на момичето.

— Да, но не беше в спалнята. Отиде до барчето да си вземе упойката. Ръцете му трепереха толкова силно, че по масичката се разля повече уиски, отколкото влезе в чашата му. Ясно видях това от мястото, където се бях покрила — в дрешника на Анжела. Когато тя отиде да отвори вратата, аз тъкмо излизах от банята… — Очите на Аликс бяха безизразни и някак обезцветени. — Чух ясно как изписка Анжела. Като кученце, което, са шибнали с камшик… — Раменете й леко се свиха: — Не знам защо го направих, но се шмугнах в дрешника и не мръднах оттам…

— Значи си била свидетел на всичко!

— В действията им нямаше жестокост — прошепна тя. Гласът й също се обезцвети. Може би по този начин се предпазва от това, което никой друг не трябва да види, помисли си Кроукър. После взе пръстите й в ръката си и леко ги стисна, а тя тихо продължи: — Бяха… бяха много делови. Всичко свърши за секунди. После… после си помислих, че има нещо чудовищно в това. Някак не можех да си представя, че с такава лекота може да се отнеме човешки живот! — Очите й се затвориха, под миглите проблеснаха сълзи. — Когато всичко свърши, те се заеха да замаскират обстановката, да не си личи, че в този дом е била изпълнена присъда. Влязоха в дневната и внимателно почистиха мръсотията на Томкин. Не ме откриха, тъй като пропълзях в тайното отделение в дъното на дрешника. Анжела обичаше да бъде близо до своите бижута и кожи и беше наредила да й го направят… Бях принудена да се свия на топка, нищо повече не чувах и не виждах. Умирах от страх да не ме открият.

— И наистина не ме откриха. Сториха го седмица по-късно, вече в Кий Уест, явно са знаели за връзката ми с Анжела. Междувременно си бяха свършили домашното, при това го бяха свършили прецизно. Знаеха къде съм била през оная нощ, знаеха, че съм видяла всичко. Хората на Минк са професионалисти.

— Вече имах възможност да се убедя в това — унесено рече Кроукър, пусна ръката й и хвана здраво волана. Значи е бил съвсем близо до истината! Но недостатъчно близо, все пак… В гърдите му се надигна горчива ирония. Истината никога не е черно-бяла, но сега му се стори именно такава. Томкин не беше убил Анжела, той просто беше сътрудничил на убийците. Нито бе дал заповед за екзекуцията, нито я бе осъществил със собствените си ръце. Просто я беше приел, беше присъствал на нея, макар и през една стена. Виновен по всички обвинения, Ваша светлост. Гласът отекна кухо в съзнанието му. Но по какви обвинения? Нито непредумишлено убийство, нито дори убийство по непредпазливост. Томкин е бил просто инструмент, вероятно точно поради този факт е оказал натиск над комисаря да прекрати разследването. Но инициатор на всичко е Минк, заповедите са идвали директно от Вашингтон.

Хладнокръвният и жесток убиец Минк, горчиво си помисли Кроукър. Колко ли живота тежат на съвестта му? Анжела Дидион е само една от многобройните му жертви. Усети как потъва в тъжна безпомощност от тъмната страна на живота, обзе го безпомощност. Е, добре, вече знае убиеца на Анжела Дидион, но какво от това? Даваше си съвсем ясна сметка, че никога не би могъл да обвини официално Минк в това престъпление. Беше победен, окончателно победен.

Изскочиха от тунела, слънцето иззад високите кули на Манхатън ги заслепи. Кроукър сви надясно към Трийсет и четвърта улица, измина няколко дълги пресечки и на първия светофар отново сви вдясно, по посока на Второ авеню. Мазните пръсти на Ню Йорк се свиха около тях.

Клокочещият в гърдите му гняв несъзнателно се насочи към Аликс. Никога няма да разбере какво ръководи постъпките на жените! Господи, защо не му разказа това един ден по-рано? Не знаеше какво по-различно би сторил тогава, защото при всички случаи пак щяха да поемат насам, към огромния град. По дяволите!

Тя леко докосна ръката му и той стреснато я погледна.

— Съжалявам за всичко, което ти казах преди — прошепнаха устните й. — Нямаш никаква вина, но просто не издържах повече там. Беше като в затвор, дори по-лошо. В затвора човек поне знае къде се намира. А в Кий Уест, оградена плътно от онези двамата, аз просто не знаех какво ще стане в следващия миг. Дали Минк ще продължи с посещенията си? Дали няма да стане равнодушен? Дали един от горилите няма да получи заповед да ме ликвидира?

— Имах чувството, че в главата си имам балон, който се издува с всеки изминат ден. Скоро щеше изцяло да измести мозъка ми. Никога вече нямаше да мога да разсъждавам нормално… — Горчив смях се откъсна от устата й: — Глупаво, нали?

— Не — дрезгаво отвърна Кроукър. — Не е глупаво. — Господи, как лесно успокоява гнева му това момиче, учуди се искрено той. Достатъчно бе само да го докосне, да го погледне с тези прекрасни очи и да му прошепне нещо, за да превърне в пепел цялата пустота на душата му.

От устата й се откъсна лека въздишка, сякаш искаше на всяка цена да му предаде какво изпитва в момента.

— Исках веднага да ти разкажа всичко, Лю — промълви тя. — Важно е да повярваш на думите ми!

— Вярвам ти.

Главата й леко се извърна към него:

— И не го казваш просто ей така…

— Никога нищо не казвам ей така, Аликс.

Тя изглежда го разбра.

— Бях в шок, а ти… ти се появи внезапно, от пустотата, като светкавица…

— Рицар с блестяща броня, а?

Тя не възприе шегата му.

— Точно така. Много ми се искаше да го повярвам. Но се страхувах. Просто не можех да приема, че на света има и добри хора като теб. Този кошмар продължи прекалено дълго, имах чувството, че в главата ми е поставена бомба с часовников механизъм и времето ми изтича.

— Чувствах се така, както се бях чувствала като ученичка. Бях най-хубавото момиче в класа… Не, не мисли, че се надувам. Достатъчно бе да се погледна в огледалото, за да бъда сигурна в това. Момчетата се въртяха около мен като мухи край купа с мед. Отначало това ми харесваше. На кое момиче не би му харесвало подобно нещо?

— Но после започнах да ги опознавам. Един по един ги вземах за свои приятели, излизах с тях, вършех с тях… е, онези детински неща… Докато накрая разбрах, че всички искат от мен едно и също. Не ги интересуваха никакви разговори, не проявяваха интерес към мен като към човек, личност… Искаха да ги виждат с мен, искаха да пъхнат ръка под полата ми. През цялото време бяха наточени и само това им беше в главата.

— За известно време започнах да мразя красотата си. Все едно, че имах дебели прасци, дълъг нос или пък ми липсваше бюст…

— И с теб беше същото, Лю — докосна го тя. — Защо си там, питах се аз. Какво всъщност искаш от мен? — Засмя се и добави: — В един момент дори си мислех, че Минк те е изпратил да ме убиеш… Но после разбрах, че това си е чиста лудост — нали ти уби и двете му горили?

— Обичаш ли го? — Въпросът му бе зададен тихо и спокойно, но той си даваше ясна сметка, че от отговора й зависи всичко, че той с лекота ще се превърне в онзи допълнителен щит, от който толкова се нуждаеше в момента. Защото Кроукър вече беше взел решение. В крайна сметка можеше да направи само едно.

— Как мога да отговоря на подобен въпрос? — каза Аликс, докато колата отби към тротоара на Двайсета улица. — Отношенията ни се развиваха в някакъв космически вакуум… Нямам никакви крайпътни камъни, които да ме насочват. — Обърна се настрана и добави: — Не бих легнала с него, ако не изпитвах поне… нещо. Не съм като Анжела и никога няма да бъда. Въпреки това не зная какво съм изпитвала…

— Имах чувството, че сексът с него ми позволява да установя не само физически, но и психически контакт… Знае ли някой какво е това? — Раменете й леко се повдигнаха и отпуснаха.

— Но не и емоционален, така ли?

— Възможно е… Макар да не смятам, че е било така. Вече мога да го погледна от известно разстояние… Имах чувството, че създавайки връзка с моя… с моя тъмничар, ще се чувствам по-малко затворничка…

— Но не стана така.

— Нима допускаш, че е било възможно? — бледо се усмихна тя.

— Не.

— Естествено. Просто бях глупава. Преди всичко не би трябвало да се доверявам на човек като него. Господи, Лю, бях толкова отчаяна! Цялата ми душевност се разпадаше, чувствах, че…

Аликс рязко изпищя. Едрокалибреният куршум пръсна страничното стъкло и раздроби част от покрива на колата. Кроукър вече действаше, ръцете му рязко дръпнаха Аликс, тялото му покри нейното.

В същата секунда в ръката му се появи пистолет. Втори изстрел разтърси колата върху меките й пружини, железният му юмрук се стовари върху тях с цялата си жестока сила, разхвърчаха се железни, алуминиеви и пластмасови късчета. Предното стъкло се превърна в прах и ги засипа с миниатюрни частици, леки и ефирни като перцата на гълъб.

В ноздрите на Кроукър нахлу миризмата на дим. Задната врата зад гърба му вече я нямаше, същото беше положението и с покрива над главите им. Той се приведе още напред, Аликс изпъшка под тежестта на тялото му. — Ръката му напипа дръжката на вратата откъм нейната страна, натисна я надолу и рязко я бутна. Другата му ръка подхвана тялото на Аликс и го хвърли на тротоара като чувал с картофи.

В момента, в който завъртя ключа на стартера, колата бе улучена за трети път, този път в резервоара. Разнесе се глух тътен, сякаш някой беше изпуснал топка за боулинг върху паважа. Лумнаха пламъци, задушлив черен дим го накара да се закашля.

Кроукър се извърна в посоката, от която идваха изстрелите. Но позицията му бе крайно неизгодна, почти не можеше да се движи, задушливият пушек ставаше все по-гъст. Някъде в далечината завиха полицейски сирени, звукът им се приближаваше.

Изскочи от колата по същия начин, по който я беше напуснала Аликс, грабна я за ръката и хукна по тротоара. Прелетяха покрай вратата на Мати Устата, без дори да погледнат натам.

Свърнаха по Второ авеню и се разминаха с патрулната кола, пожарната и двойка униформени полицаи, които тичаха в обратна посока. Пронизително свиреха клаксони, движението се задръсти. Замръзнали от учудване, минувачите гледаха по посока на инцидента. После, освободили се от шока, бавно започнаха да се приближават. Само за секунди горящата кола бе обкръжена от плътна тълпа зяпачи.

Таня Владимова наблюдаваше развоя на събитията и мълчаливо се проклинаше за прибързаните изстрели. Но тя не знаеше за колко дълго време спират, освен това само преди десет минути се беше активирало устройството й за връзка. Което означаваше, че времето за японската операция е настъпило. Тя не беше подготвена за такъв развой на събитията, особено в мига, в който пред очите й се появи дълго търсеният противник.

Обстоятелствата й изиграха лош номер и вместо тя да ги държи под контрол, беше станало обратното. Ръцете й бързо разглобиха специалната пушка „Атлов-Сониген“ и частите изчезнаха в специалния тайник под мокета на колата. Дори да не беше толкова притисната от недостига на време, тя едва ли щеше да бъде в състояние да проследи Аликс Логан и Люис Кроукър. Директната връзка с централния компютър във Вашингтон й позволи да изпрати незабавно откритите в Ралей отпечатъци, компютърът изплю в отговор името на Кроукър. Твърде много хора, особено униформени ченгета. Идваха още, сирените се превърнаха в нестроен оглушителен хор. Детективи в дискретните си коли се врязаха в движението, сякаш бяха ордите на Мойсей, насочили се към обетования бряг на Червено море.

Таня завъртя стартера и се отдалечи. Мина през Средния тунел, прекоси центъра и пое към летище „Кенеди“ по магистралата „Лонг Айлънд“.

С усилие на волята си наложи да не мисли за това, което не бе успяла да свърши тук. Даде газ и се включи в лявата лента. Но само на километър по-нататък бе принудена да намали, тъй като отпред се очертаваше ново задръстване. Наложи си търпение и се зае да обмисля следващите си ходове.

Пронизващият лъч светлина го дразнеше, принуждаваше мозъкът му да реагира в странен, глухо ечащ ритъм — дум-дам, дум-дам…

Всичко останало беше потънало в млечнобялата мъгла на „гецумей но мичи“, обикновено тиха и напълно спокойна. Но този лъч… Дум-дам, дум-дам…

Направи опит да не мисли за нищо… Поне това би трябвало да е лесно. Не успя. Напразно се опитваше да открие Нищото. В момента, в който виждаше пътеката към него, на нея се изпречваше пронизителният лъч светлина. Понечи да го отстрани, прибягвайки до „киай“, но лъчът продължаваше да пронизва мозъка му като електрически шок. Не можеше да разсъждава, да се концентрира, да се вглъби в себе си. Ех, ако можеше да се добере до своята катана! Но вече не помнеше дори къде е скрита тя.

Дум-дам, дум-дам, дум!

— Ис хьогай… — промърмори Никълъс, разпънат и потен, здраво прикован за дървеното скеле на Проторов.

— Какво, по дяволите, беше това? — поиска да разбере Проторов. — Котен?

— „За цял живот“ — мрачно преведе борецът. — Струва ми се, че това е име на самурайска катана… — Нямаше настроение, защото цялата работа му се струваше губене на време. Искаше му се да го оставят насаме с Никълъс Линеър, дори само за пет минути. — Макар да не разбирам какво общо със самурайското оръжие може да има един нинджа.

— За неговата сабя ли става въпрос? — попита Проторов, не пропускащ нито една подробност. — Русилов, конфискувахте ли нещо подобно от него?

— Не, сър.

— А видяхте ли катаната?

— Не, сър.

Проторов отново насочи вниманието си към клиента.

— Къде е вашата катана, Никълъс? — попита със съвсем различен тон той. — Къде е „Ис хьогай“?

Дум-дам, Дум-дам…

Лъчът отказваше да напусне зениците му, остря нокти се впиваха в мозъка му.

— Ми… Минералният извор…

— Това не е хубаво — обади се Котен. — Самурайската сабя е като подписа на своя собственик. Не трябва да позволим на никого да я открие и да започне да задава въпроси.

Проторов изрази съгласието си е кратко кимване на глава.

— Иди да я донесеш, Котен — нареди той.

— Има опасност да я докопа — мрачно го предупреди борецът.

— Това ще бъде без значение — отвърна Проторов, преценявайки внимателно възможностите. — Я кажи, той левак ли е или десняк?

— Котен се приближи до Никълъс и внимателно разгледа мазол сетите му длани.

— Бих казал, че е десняк — обяви заключението си той.

— Тогава счупи първите три пръста на дясната му ръка.

Котен се подчини с нескрито удоволствие. Нежно и почти влюбено той протегна ръка и хвана показалеца на Никълъс. Освободи го от превръзката и рязко го завъртя встрани. Никълъс простена и тялото му се разтърси от болка. Пот изби по лицето му, ситните капчици се затъркаляха надолу — сякаш бе плувец, току-що напуснал басейна.

Котен повтори още два пъти тази операция, още два пъти Никълъс изстена и тялото му се сгърчи от болка. Целият беше мокър, главата му безсилно се люшна, брадичката му опря в гърдите, които бурно се повдигаха и отпущаха. Докторът пристъпи напред да провери пулса и кръвното му налягане.

— Сега тръгвай да изпълниш заповедта — рече Проторов и хвърли кос поглед към Котен. — Така ще ни спестиш доста неприятности, а единственото, което той ще може да направи, е да гледа с копнеж своето оръжие.

Котен излезе, а Проторов извади снопчето документи, което агентът му беше отмъкнал от риуто „Теншин Шоден Катори“. Очите му се спряха върху десницата на Никълъс, увиснала на превръзките на двата пръста и китката. Счупените пръсти се бяха подули като кренвирши, месото им бързо потъмняваше.

— Как ще му се отрази болката? — обърна се към доктора той.

— Би трябвало да го посъбуди.

— А ще пречи ли на умствената му дейност?

— Едва ли. Всъщност не. Особено за човек като него.

Проторов кимна, протегна ръка, и сграбчи мократа коса на пленника. Дръпна рязко нагоре и стовари няколко силни плесника върху лицето му. Клепачите потрепнаха и леко се разтвориха. Миг по-късно пред замаяните очи на Никълъс се появи първата страница на секретния документ.

— Концентрирайте се, господин Линеър — меко и почти приятелски каза руснакът. — Предлагам ви нещо за четене, което положително ще харесате…

Никълъс се намръщи. Някъде дълбоко в тялото му дремеше страхотна болка, отровните й вълни заплашваха да го залеят всеки миг. Имаше чувството, че е далеч, много далеч… Просто част от кошмарен сън.

Стори му се, че е важно да се концентрира и той се опита да го направи. Имаше чувството, че тялото му плува в лепкава течност, не, по-скоро в нещо като газ… Нямаше представа как съумява да диша в него, тъй като си даваше сметка, че изобщо не може да се промъкне. Размаха ръце за последен път и се отпусна неподвижно. Или по-скоро си представи как размахва ръце…

Черно, бяло, бягащи сенки… Изскача на повърхността, но само миг по-късно отново потъва в лепкавата течност…

— Концентрирайте се! — Заповедта идваше от ослепителната светлина, насочена направо в мозъка му.

Ще опитам, рече си той. Очите му бавно започнаха да се фокусират. Пред тях се люшнаха дълги редици йероглифи. Приличаха на рибни пасажи, на горски храсталаци, на огнени езици, на яростни дъждовни струи… Порои. Порой от букви.

Не, не бяха букви. Бяха йероглифи.

Започна да чете. И в същата секунда се озова лице в лице с това, което бе търсил толкова дълго. „Тенчи“!

Преди три години корабът „Харе Мару“ изчезна по време на силен ураган… Загинаха над петдесет души, както моряци, така и цивилни… Това беше най-голямата морска катастрофа през последните двайсет и пет години… Подводните спасителни операции започнаха веднага след стихването на бурята. Търсеше се предимно в района, откъдето бе засечен последният сигнал за бедствие. Проливите Немуро…

Волята на Никълъс се върна, тъпата болка потъна дълбоко в съзнанието му, сякаш запечатана с желязна врата. Същата врата го отдели и от ослепителния лъч, който продължаваше своето монотонно дум-дам, дум-дам…

Спокойствие! Излезе от състоянието „гецумей но мичи“, което тъй и тъй не успяваше да му предостави необходимата закрила. Започна да вцепенява нервите си. Процес, който обикновено стартира от върховете на пръстите. По неизвестна причина не можеше да усети няколко от тях. Ярка луна започна да изгрява в съзнанието му, облаците се разпръснаха и изчезнаха, ослепителният диск се залюшка в безкраен, приспивен ритъм.

После започна да се концентрира, волята му с труд преодоляваше въздействието на огромното количество химикали, с които беше натъпкано тялото му. Прибягна до една особена техника, малко известна дори сред най-опитните нинджи. Казваше се „огава но жуцу“ и беше насочена към разграждането на отровите в организма. А след това се зае точно с това, което Проторов искаше — да разгадае тайната на „Тенчи“.

Ясно забеляза, че текстът беше кодиран с шифъра на „Теншин Шоден Катори“. Също така ясно отчете, че след като врагът го тика в лицето му, никой друг не е в състояние да го дешифрира. Смъртта му би означавала край на всичко, Проторов няма да разполага с никаква информация.

Значи ще умре веднага след като разчете този документ, заключи Никълъс. Залови се с този процес, макар да съзнаваше това, макар да помнеше ясно какво беше му казал Сато — Япония най-сетне ще се освободи от зависимостта си от света, ще навлезе в зрялата възраст на пълното самозадоволяване.

На крачка от него Проторов все още не можеше да определи дали Никълъс чете, или очите му просто гледат хартията. Дали изобщо познава този шифър?

— Кажи ми какво пише тук! — повтаряше извън себе си той и размахваше четирите пожълтели странични пред лицето на Никълъс. — Кажи ми, кажи ми!

Но очите на Никълъс бавно се извръщаха с бялото нагоре, лицето му видимо побледня.

Докторът направи крачка напред и рязко извика:

— Достатъчно!

После опря стетоскопа до гърдите на пленника, пусна го и започна да прави усилен масаж на гърдите му.

— Предупредих ви! — изръмжа той. — Ще го изпуснем!

— Не! — изрева Проторов. — Трябва да го спасиш! Това е заповед!

От устата на доктора се откъсна горчив смях.

— За разлика от вас, скъпи другарю, аз добре зная, че не съм Бог! Не съм в състояние да възкресявам мъртъвци! — Ръцете му бавно се отпуснаха, очите му се вдигнаха към лицето на Проторов: — Не мога да поправям грешките ви, полковник!

— Събуди го, докторе! — изкрещя извън себе си Проторов. — Той не ми каза нищо! Нищичко!

— При тези неврофармакологични субстанции винаги съществува риск, а балансирането им е толкова де… — Докторът политна назад от тежкия плесник на Проторов, облиза кръвта от цапнатата си устна и просъска: — Ще си платиш за това, полковник! Ще докладвам където трябва!

— Ти го уби! — изръмжа Проторов и ръцете му неудържимо се разтърсиха от безсилна ярост. Всичко отиде по дяволите — „Тенчи“, срещата на високо равнище КГБ-ГРУ, великото пробуждане на нацията! — Русилов! Да се арестува! — изкрещя извън себе си той. — Пусни му един куршум в главата, ако създава трудности! — Грабна доктора за ризата и го блъсна с отвращение: — Това, което каза преди малко, беше последната ти безполезна заплаха!

Русилов сграбчи с ръката си доктора и го изведе навън. Другата му ръка легна върху разкопчания кобур.

Проторов гледаше след тях с побелели от ярост ечи и напразно се опитваше да се овладее. Целият трепереше. Как допусна да се случи това? Беше невероятно, кошмарно! Не, то просто не е истина!

Бавно се обърна към безжизненото тяло на Никълъс, душата му се изпълни със злоба и отвращение. Какъв провал! Някога, преди много години, беше стоварил юмрука си върху едно разпятие. Беше дървено, боядисано в бяло и златно, яркочервени капчици кръв се стичаха от раните по ръцете, глезените и челото на Христос.

То падна на пода и се счупи, а той го стри на прах с тока на излъскания си ботуш. Собственикът му беше потръпнал от агонизираща болка, заместена миг по-късно от мрачно примирение. Чувства, които Проторов тогава не можа да разбере.

Едва сега пред душата му се разкри цялата болка на разпъването. Имаше чувството, че се е събудил от дълбок кошмар и изведнъж вижда ампутирани краката си. Светът рязко се беше променил и никога вече нямаше да бъде предишният. Особеното състояние на пълнота и спокойствие, не само на тялото, но и на духа, си беше отишло безвъзвратно, а на негово място се надигаше безкрайната и мрачна буря на терзанията.

До днес нито за миг не се беше съмнявал в успешния край на своите начинания. Възвишени или не, те щяха да бъдат постигнати Той беше безмилостен и умен. В душата си притежаваше онези необикновени способности, които бяха позволили на великия Айнщайн да направи своите огромни по важност открития чрез логично осмисляне на най-обикновени и делнични явления. Ясно съзнаваше, че именно тези способности го приближават до съвършенството.

Но сега трябваше да се изправи лице в лице с мрачната действителност, да приеме горчивата истина, че всичко това не е било достатъчно. Няма да научи тайната на „Тенчи“, няма да я хвърли в лицето на генералите, няма да поведе Новата революция! Виктор Проторов никога няма да е велик, няма да заеме своето достойно място в историята. Тя дори няма да го забележи!

Отправил блеснал от омраза поглед в тялото на Никълъс Линеър, Проторов виждаше единствено собствения си провал. Виждаше колко малко му беше останало до окончателната победа и колко безнадеждно далеч от нея се беше озовал… Тази мисъл не можеше да понесе.

Обезумял от отчаяние и гняв, той се нахвърли върху хладната и неподвижна фигура, юмруците му я заблъскаха с такава ярост, че дори Русилов не посмя да се върне обратно в изпълнената с животински, ревове килия.

Но дори и това не му донесе облекчение. Трупът беше здраво завързан, беше труп на затворник. Проторов усети, че колкото повече го удря, толкова по-голямо става унижението му, толкова по-силна агонията.

Продължаващ да ръмжи като разгневен глиган, той несръчно се зае да развързва кожените ремъци, които придържаха тялото на Никълъс към дървеното скеле. Отначало пръстите и китките, после глезените. А когато разкопча и ремъка около кръста, тялото на жертвата се стовари отгоре му като чувал с цимент.

Проторов започна да го блъска и рита, за да се освободи, да се нахвърли отгоре му с нова сила и да го унищожи в един, поне според помътеното му съзнание, по-честен и по-справедлив „двубой“.

И какво би могъл да си помисли човек, изпаднал в състояние на сляпа ярост като него, когато трупът, обявен официално за бездиханен от опитен специалист по неврофармакология, изведнъж протегна ръце и го сграбчи за гърлото?

Европейците никога не са били в състояние да възприемат смъртта. Поради простия факт, че човек отказва да я приеме, отказва да я разглежда като един неразривно свързан с живота акт, отказва да признае пред себе си, че да отнемеш този живот съвсем не е толкова просто.

А всичко е далеч по-обикновено — организмът просто не иска да загине, той се вкопчва в живота със зъби и нокти, довеждайки физическата си опаковка до едно буквално свръхчовешко състояние, изпълва я с невероятна сила и издръжливост. В подобно състояние обикновени хора са повдигали и отмествали тежки автомобили, осъществявали са невероятни скокове, проявявали са напълно необясними от научна гледна точка способности.

Само по себе си човешкото тяло също обладава чудотворни качества. Понякога черепът е в състояние да отблъсне изстрелян от упор куршум, а тънкото ребро — забит с пълна сила нож.

Но на Изток, където по традиция смъртта не означава нищо, нещата стоят доста по-различно. Тя идва със скоростта на светкавица, тя лишава организма от всякакви възможности за реакция. Голяма част от древните бойни изкуства учат нападателя да се възползва от всяка слабост в тялото на противника.

Точно по този начин намери смъртта си Виктор Проторов. Никълъс Линеър се превърна в онзи меч на възмездието, за който толкова дълго бе мечтал К. Гордън Минк. Вероятно се досещаше по какъв начин се бяха възползвали от уменията му, но в този момент това нямаше за него абсолютно никакво значение.

Съзнанието му беше абсолютно празно, а духът му — чист като планинско езеро след пороен дъжд. Палецът на лявата му ръка потъна дълбоко в гърлото на Проторов, строши ключицата му като кибритена клечка и използва острите й краища, за да пререже всички жизнени артерии, които се издигаха от сърцето му като клони на кичесто дърво.

Нищо не можеше да го спре, всичко беше безкрайно лесно и просто, всичко приключи за онова кратко време, за което сърцето се свива и разпуска един-единствен път. Трийсет и пет години задълбочена подготовка го направиха възможно, към тях вероятно би трябвало да се прибавят и поне още хиляда — времето, през което се беше усъвършенствал и избистрил този невероятен начин на убиване.

Надигането му беше бавно. Процесът, с чиято помощ беше успял да спре кръвообращението, пулса и кръвното си налягане, беше изключително сложен и изтощителен. Както във физическо, така и в духовно отношение.

Кръвта бавно потече по вените му, кожата му започна да порозовява. Топлината се завърна в тялото му. Сякаш залязващото слънце изведнъж бе решило да огрее отново приготвилата се за дълга нощ земя.

Очите му бавно се фокусираха върху сгърченото в краката му тяло. И двамата бяха облени в кръв, сякаш ярката течност правеше последен опит да прехвърли мост над бездънната пропаст, която ги разделяше.

Никълъс не изпитваше никакви угризения, въпреки че отнемането на човешки, а дори и на животински живот неизбежно изпълваше душата му с мъка. Но чувството, че самият той е жив, беше толкова силно и всеобхватно, толкова прекрасно! Той е жив, а Виктор Проторов е мъртъв! В жилите му пулсира великият живот, тялото му се носи високо над прекрасния и неповторим свят на живите хора, къпе се в морета и океани, в поточета и кристалночисти планински езера. Краката му прекосяват девствени гори и безкрайни равнини, просторни степи и огромни пустини. В този момент човекът Никълъс Линеър присъстваше върху цялата планета едновременно. Отново свързан с космоса, той стоеше в Нищото и душата му се изпълваше с нова енергия.

Нанги хлъзна по масата пачката, съдържаща 6000 хонконгски долара, и Непредвидимият Чу я прибра.

— Това е лично за Третия братовчед Ток — рече той, съзнаващ добре, че подобен жест ще придаде особено благородство на проведената акция. — Искам да подчертаеш пред него патриотичния елемент на стореното. Искам Третия братовчед Ток да си даде ясна сметка кои са тези хора, с какво точно се занимават. Така удоволствието му ще бъде далеч по-голямо.

— Разбирам ви напълно — кимна Непредвидимият Чу.

— Добре — усмихна се Нанги, вече успял да позвъни на няколко полицейски служители, за които се говореше, че са комунистически агенти. Всъщност самата Грийн Панг му посочи трима от тях: единият във Ван Чай, вторият в центъра и третият — в Стайли. На въпроса му дали ще им бъде позволено да действат, младият китаец бе отвърнал в мъдра усмивка:

— По-добре дяволът да ти е познат, отколкото непознат.

— Ти ще се справиш отлично в „Златните планини“ — похвали го Нанги, прибягвайки умишлено до израза, с който китайците означаваха Америка.

— Може би — отвърна младежът. — Но нямам желание да напускам кралската колония, защото зная, че тук ще натрупам своето богатство.

Нанги беше сигурен в това.

Хонконг тънеше в тежката кадифена мантия на утринната мъгла.

— Умирам от глад — изправи се на крака Нанги. — Няма ли да похапнем някъде?

— С удоволствие — кимна Непредвидимият Чу. — Къде искате да отидем?

— Ще ми се да опитам нещо наистина хубаво от китайската кухня — отвърна Нанги. — Оставям се в твоите ръце.

Младежът го погледна замислено, после леко се поклони:

— Да тръгваме, моля.

Непредвидимият Чу го отведе извън града, далеч на север в Новите територии. Колкото повече се приближаваха до границата с Китай, толкова по-бедно ставаше наоколо. Небостъргачите постепенно отстъпваха място на паянтови едноетажни и двуетажни къщи, между които плющеше пране. По мръсните улички тичаха голи деца, бездомни кучета ръмжаха и се биеха сред планините от смет.

Паркираха колата на нещо като площадче, задръстено от амбулантни търговци, после свърнаха по една невероятно тясна уличка.

— Отиваме в ей онзи ресторант там — посочи с брадичка младежът. — Най-добрият от този вид в Хонконг.

Минаха транзит край него и скоро се озоваха на някакво открито тържище, издигнато направо на пристанището. Нанги зърна за миг ленивата вода на морето и поклащащите се върху нея рибарски лодки. В тях мърдаха неясни сенки. Очевидно рибарите се готвеха за първо го си излизане.

Насочиха се между дългите редици със сергии.

— Тези лодки обикновено докарват нещо повече от риба — каза Непредвидимият Чу. — В момента има мъгла, но китайският бряг е съвсем наблизо и оттам непрекъснато прииждат бегълци.

Сергиите бяха отрупани с риба, край тях имаше големи съдове с морска вода, в които се блъскаха живи риби с всякакви размери, раци, миди и различни морски животни. Преобладаваха сепии с очи като черни копчета, малки рачета и едри омари.

— Какво предпочитате? — попита Чу.

— Намираме се в Китай и изборът трябва да бъде направен от китаец — отвърна Нанги.

Непредвидимият Чу се зае със задачата съвсем сериозно. Искаше от продавачите да му вадят избраните риби от водата, внимателно ги разглеждаше, дори ги подушваше. Приличаше на възрастна домакиня, която държи да получи най-високото възможно качество срещу парите си. Едва след това пристъпваше към пазарлъка — едно традиционно китайско удоволствие, което може да се сравни единствено с хазарта.

Най-сетне, понесъл няколко издути от морската вода пластмасови плика, Непредвидимият Чу поведе Нанги обратно към ресторанта.

Собственикът — дебел и потен китаец, поздрави младежа с почит, която се отдава на особено знатни гости. Нанги доста се озадачи от този факт, но знаеше, че доброто възпитание не би му позволило да прояви любопитство.

Нахраниха се наистина превъзходно. Бяха им поднесени девет изключително приготвени морски блюда — от обилно полети със сос морски охлювчета до омари на скара, подлютени с такъв огнен сос, че дори очите на Нанги се навлажниха, а душата му неволно закопня за „васаби“ — далеч по-умерения на вкус японски хрян, който той много обичаше.

Пируваха повече от три часа и съвсем по китайски разговаряха само за незначителни неща. Китайците, за разлика от японците, които поставят бизнеса над всичко, са твърдо убедени, че нищо не трябва да нарушава наслаждението от добрата храна. В това отношение те биха могли да бъдат наречени „французите на Далечния изток“.

Когато най-сетне се върнаха в хотела, Нанги покани горе Непредвидимия Чу. В стаята на камериерката го чакаше изпратено по телефона съобщение. То обаче не съдържаше номер, на който да позвъни, а единствено адрес и час — точно в два след полунощ. Господи, недоволно изпъшка Нанги, докато асансьорът се изкачваше нагоре. Сега пък какво трябва да правя?

— След по-малко от два часа трябва да бъда на една среща — съобщи той на Непредвидимия Чу, когато се изправиха пред вратата на апартамента му. После прочете на глас адреса, някъде на Вон Чухан роуд.

— Оушън парк — каза Непредвидимият Чу. — По това време на денонощието там обикновено е затворено, но тази седмица работи денонощно, тъй като вдругиден започва Празникът на Драконовата лодка. Той винаги е на петия ден от петото новолуние и туристите много го обичат.

Нанги го остави сам и отиде да вземе нещо от гардероба. Миг по-късно се върна обратно с два еднакви плика от кафява хартия в ръце. Подаде на Непредвидимия Чу единия от тях.

— Трябва да взема със себе си тези документи — рече той. — Давам ти копие от тях, предназначено за губернатора. Исках да му ги връчиш в момента, в който провеждам своята среща — така щях да се чувствам по-сигурен… Но сега нещата се променят…

— Почакайте малко — прекъсна го младият китаец. — Мога ли да ползвам телефона?

— Разбира се.

В продължение на няколко минути Чу говореше на бърз и напълно неразбираем за Нанги диалект, после остави слушалката.

— Всичко е уредено — рече той. — Нямате причини за безпокойство.

— Какво е уредено?

— В два часа през нощта аз ще седя очи в очи о губернатора на Хонконг.

— Май не те разбирам — объркано го погледна Нанги. — Как е възможно това?

— Баща ми ще има грижата. Вече ви казах — нямате причини за безпокойство.

Нанги си спомни как посрещнаха Непредвидимия Чу в онова ресторантче край китайската граница, после в съзнанието му изплува начинът, по който Третия братовчед Ток беше уредил подслушването. Замисли се за Грийн Панг, за петте драконови глави, които олицетворяваха петте главни мафиотски клана, управляващи Хонконг. Какъв ли е бащата на Непредвидимия Чу, след като може да се свърже с губернатора по всяко време на денонощието? С каква ли власт и влияние разполага?

— Много съм ти задължен — поклони се дълбоко той.

— Аз също — отвърна Непредвидимият Чу. — Благодарение на вас се издигнах много в очите на баща си.

— Добре, да говорим по същество — въздъхна Нанги. — Ще седнеш очи в очи с губернатора, но какво от това? Един господ знае какво бихте могли да си кажете!

— Баща ми ще разговаря с него.

Нанги премисли отговора на младежа, после кимна и рече:

— Ако не ти се обадя до три, значи се е случило най-лошото. Тогава предай в ръцете на губернатора всички доказателства срещу Лю.

— Те ще предизвикат огромна сензация — каза Чу. — Огромен скандал, който окончателно ще дискредитира комунистите!

— Точно така, точно така — разсеяно отвърна Нанги.

— Много лошо за тях.

— При всички случаи е много лошо за тях — съгласи се Нанги.

Стояха един срещу друг и се гледаха в очите. Нямаха какво повече да си кажат, а и времето беше малко.

Непредвидимият Чу се поклони и тихо каза:

— До новата ни среща… Стари вуйчо…

Нанги затаи дъх. Току-що му бе оказана висока чест. Терминът „стари вуйчо“ се използва като особено рядка форма на обръщение от млад към по-възрастен човек, няма точен превод на нито един от европейските езици, но въпреки това е висш израз на уважение и почит.

— Дано те закрилят боговете! — прошепна развълнувано той. Имаше предвид неизброимите китайски божества, в които сам не вярваше, но които несъмнено играеха огромно значение в живота на Непредвидимия Чу. В съзнанието му нахлуха словата на безмълвна молитва: Благослови го, Господи! Благослови и двама ни!

Нанги откри, че Оушън парк, построен с дарения от Кралския жокейклуб на Хонконг, е оформен на две дискретни нива. На първото, разположено непосредствено зад високия портал, имаше разкошни градини, клоните на дърветата даваха подслон на стотици папагали с ярко оцветени пера, с които срещу пет долара всеки посетител можеше да си направи снимка благодарение на специалната фото служба. На върха на ниско хълмче беше изградено второто ниво, състоящо се предимно от богата градина с миниатюрни дръвчета бонзай. Сред нея бяха пръснати павилиони на „Еър Ню Гини“ и други авиокомпании, запълнени е редки представители на местната флора.

Зад павилионите се простираше езеро с лебеди и сложна каскада от водопадчета, а още по-нататък, в дъното, имаше открит стадион, Нанги обаче не стигна чак дотам. Казаха му да си купи билет за въжената линия, която стръмно се издигаше от „низините“ на Оушън парк и стигаше до въздушния терминал хиляда метра по-нагоре, кацнал върху ръба на скалист нос и издаден над водите на Южнокитайско море. Там имаше изкуствено издигнат атолов риф и друг, още по-голям стадион.

Движението се осъществяваше от четири различни въжени линии. Кабинките бяха изцяло остъклени, вътре се събираха по шест души. На Нанги му се струваше, че са окачени за стоманеното въже на прекалено тънка метална планка. Бяха го предупредили да се качи на най-лявата линия. Той застана на опашката и бавно започна да се приближава към мястото, от което кабинките поемаха своите пътници и тръгваха нагоре по стръмния планински склон.

Не се оглеждаше, тъй като си даваше сметка, че е наблюдаван. Въпреки това усещаше ясно присъствието на хората около себе си, сред които преобладаваха европейски и японски туристи. Млади китайчета възбудено разговаряха, очевидно доволни, че са в парка толкова късно през нощта. Или пък се обзалагат коя кабинка ще се откъсне от въжето и ще се сгромоляса в пропастта под краката им, цинично си помисли Нанги. Нямаше чувството, че някой му обръща специално внимание.

Кога ли ще бъде осъществен контактът, запита се той. Вече наближаваше кабинките, вероятно ще го извикат, след като стигне горе, на скалистия връх. Дали ще се вози заедно със семейството китайци, които бяха непосредствено след него?

Празната кабинка приближи, завъртя се и леко проскърца. Вратата се разтвори и униформеният служител му направи знак да се качва. Веднага забеляза, че човекът спря китайците подир него.

Вътрешността на кабинката беше толкова тясна, че той с труд успя да седне. В последния момент вътре скочи още един мъж, появил се изневиделица. Вратата се затвори и кабинката пое по пътя си.

Въжето леко се полюшваше, Нанги ясно виждаше какво го очаква напред. Високо над главата му се полюшваха малките, но обилно осветени кабинки. Приличаха на ярки стъклени топчета, нанизани на тъмен конец.

На ръба на бетонната площадка спряха за миг. Всичко изглеждаше здраво, солидно и безопасно, като разходка в оживен парк. После, с рязък тласък, от който спираше дъхът, кабинката се люшна във въздуха, разтърси се като от прилив на внезапна лудост и пое след останалите топчета на броеницата.

Нанги насочи вниманието си към своя спътник. Беше едър и здрав китаец на неопределена възраст, със сплескан нос и късо подстригана коса, под която проблясваше кожата на черепа му. Усетил внимателния му поглед, китаецът оголи два реда блестящи златни зъби. Не можеше да се разбере дали се усмихва, или прави гримаса.

— Добро утро, господин Нанги — рече той и леко се поклони. — Моето име е Ло Хван.

Нанги мълчаливо отвърна на поклона.

— Идвали ли сте друг път в Оушън парк?

— Никога. Но в Хонконг съм бил много пъти.

— Разбирам — рече Ло Хван, но от тона му пролича, че тази подробност изобщо не го интересува. Едрото му тяло се размърда върху тясната пластмасова скамейка — от тези, които поставят в чакалните на болниците. — Аз често идвам тук и никога не мога да се наситя на прекрасната гледка. А човек рядко може да й се наслади по това време на денонощието…

Гледката към простора на Южнокитайско море, прорязан тук-там от живописно очертаващи се островчета, които тъмнееха във водата като скали в зен-градина, беше наистина великолепна. Дълги, ярко осветени кораби пореха черната вода и приличаха на скъпоценни камъни в кадифеното си ложе. Хладната светлина на луната се отразяваше в океана и тон проблясваше с милиони светлини.

— Можете да се смятате за късметлия — добави Ло Хван и Нанги се запита дали има предвид гледката, или нещо друго.

Ръцете на китаеца се свиха в скута му, кабинката продължаваше бавното си изкачване над стръмния горист склон. Ако сега паднем, никой от нас няма да оцелее, помисли си кой знае защо Нанги.

— От източници, които са ми непознати и тайнствени, научавам, че предстои раздвижването на някаква информация — каза Ло Хван и очите му живо проблеснаха. — Доколкото си спомням, тя беше характеризирана като „жизненоважна информация“. Освен това ми бе подхвърлено, че тази информация се отнася до известни… хм… отношения на хора от Кантон и още по на север, които при известни обстоятелства биха могли да бъдат компрометирани.

— В общи линии всичко това е вярно — кимна Нанги.

— Ясно.

Нанги бръкна в джоба си и извади копие от договора, който бяха подписали с Лю. Внимателно го разгъна и го постави на празното място до себе си.

Ло Хван проследи движенията му, но не предприе нищо. Живите му черни очи бавно се върнаха върху лицето на Нанги, въпреки че според предварителните уговорки той би трябвало да извади екземпляра, притежаван от Лю. Погледът му беше тежък като речен камък.

Нанги извади жълтия плик и му го подаде. Китаецът счупи печата с такова внимание, сякаш съдържанието му беше отровно. После започна да вади лист подир лист и внимателно да го разглежда. Всъщност това не бяха листове, а шестнайсет на брой големи и изключително ясни снимки. Освен тях в плика имаше миниатюрен касетофон с копие от записа, направен в апартамента на Сочната Пиен, както и пълен превод на този запис, възлизащ на дванайсет машинописни страници.

Ло Хван си сложи чифт очила с тънки златни рамки и потъна в четене. В продължение на десетина минути забрави както прекрасната панорама наоколо, така и самия Нанги.

Когато приключи с разглеждането на доказателствата, кабинката им наближаваше „въздушния терминал“.

Двамата слязоха и тръгнаха по каменистия нос, далеч от тълпата туристи.

— Интересно — промълви Ло Хван, пъхнал компрометиращите материали под мишница като обикновена папка. — Но едва ли си струва исканата цена. — Сви рамене и добави: — Можем да прогоним Лю, когато пожелаем.

— Мисля, че няма да е толкова лесно — рече Нанги, насочил цялото си внимание да заобикаля острите камъни по пътечката. — Лю е враснал отдавна тук, всички го познават. Ако в този момент го отзовете, ще се разрази шумен скандал, който лично ще се погрижа да подготвя. И страната ви ще понесе доста срам, ще изгуби предимството си пред Англия, спечелено през последните две и половина години с цената на огромни усилия, но най-вече ще станете обект на презрение!

Лекият ветрец в лицата им носеше дъх на сол и фосфор. Светлините на далечните кораби изпращаха тайнствени съобщения до неизвестни получатели. Те са като Ло Хван и мен, мислеше си Нанги. Знаят къде отиват, но не могат да видят крайната точка на своето пътуване.

Ло Хван беше потънал в дълбок размисъл. Имаше чувството, че ако сега, в този миг, Лю се подхлъзне във ваната и си счупи врата, всички ще бъдат доволни. Ние ще запазим достойнството си, а аз ще разкарам тази умна японска маймуна, ще я пратя обратно на загубените й острови и ще я забравя! Същевременно, си даваше сметка, че това са фантазии и нищо подобно не може да стане.

Всичко, което каза Нанги, беше истина. Дразнеща и неприятна истина. Той не можеше да й обърне гръб, не можеше да се справи с Лю при наличието на информацията, с която разполагаше японецът. Достатъчна е само една дума пред губернатора и той несъмнено ще вдигне слушалката да се свърже с едно или друго министерство на британското правителство. А това Ло Хван и неговите покровители не можеха да допуснат.

После му дойде нова идея. Очите му продължаваха да наблюдават морето, с нищо не се издаваше. Започна да я оглежда от всички страни, сякаш се готвеше да купува скъпоценен камък. Всъщност си беше точно така. Не бързаше, макар да си даваше сметка за краткото време, с което разполагаше. Но не биваше да бърза, не биваше да губи достойнство в тази игра на нерви и интелект.

Колкото повече обмисляше своята идея, толкова повече я харесваше. Нарастваше увереността му, че прилагайки я на практика, той ще успее да надхитри този източен варварин.

— Сред нас преобладава мнението, че господин Лю не трябва да има неприятности — предпазливо започна той. — Фактически искаме да си остане на мястото. — Ръката му се плъзна във вътрешния джоб и извади второто копие от договора на Нанги. — Този договор става нищожен в момента, в който се споразумеем по един-единствен въпрос — да бъдат унищожени всички улики срещу господин Лю, Копия, оригинали, негативи, включително и срещу жената, наречена Сочната Пиен. Цялата документация трябва да бъде изпратена на адрес, който ще получите от мен. В допълнение вие ще подпишете документ, в който ще бъде упоменато, че от днес нататък се задължавате да не предприемате нищо срещу някого от двамата засегнати, нито пък ще упълномощавате трети лица за подобни действия:

— Но аз не искам да анулирам този договор — възрази Нанги. Приемаше огромен риск, но беше преценил, че наградата му ще бъде наистина щедра.

Ло Хван остана напълно неподвижен. Сякаш Нанги го беше зашлевил през лицето. Изненадата му беше толкова голяма, че той изпита неудобство.

— Какво искате тогава? — напрегнато попита той.

— Искам да се върнем на първоначалното споразумение, което предложих на Лю. То съдържа трийсетпроцентово участие в моето кейрецу — участие без никакво право на намеса в управлението му — срещу отпускането на капитали на интервали за срок от три години. Преводът на сумите трябва да става на всеки първи януари и първи юли.

— Ние вече инвестирахме доста значителни капитали във вашето предприятие, господин Нанги — отбеляза Ло Хван. — Точно трийсет и пет милиона долара!

— Това беше малка компенсация за трудностите на „Азиатска банка“, предизвикани от вашия агент Чин — поклати глава Нанги. — Считайте, че до този момент не сте инвестирали нищо.

Очите на Ло Хван се заковаха върху лицето на Нанги. Душата му гореше от гняв и унижение. Но той нямаше никакво намерение да губи битката, и то тук, на родна земя. Налагаше се да прибегне до последното си оръжие.

— Питам се дали си давате сметка защо сме се насочили точно към вашето кейрецу — тихо промълви той.

В душата на Нанги се плъзна черно предчувствие, но той го потисна с огромно усилие на волята. Китаецът блъфира, направи опит да се успокои той.

— Господин Лю ми обясни причините — внимателно отговори той. — Става въпрос за създаването на Източен съюз.

— И двамата сме запознати с… нека ги наречем вариациите на господин Лю — вдигна глава китаецът. — Но вие едва ли си въобразявате, че сме споделили с него цялата истина…

Нанги замълча.

— В момента в Пекин властта е разпределена между две основни политически групировки. Едната включва безкомпромисните маоисти, а другата — тъй наречените „привърженици на капиталистическия път на развитие“. Вие несъмнено знаете, че през петдесетте години руснаците отхвърлиха сталинизма. Тогава Мао, заклет сталинист, яростно ти обвини в ревизионизъм. И това противоречие между идеологиите на Китай и СССР се запази и до днес в една или друга степен. Но междувременно хората, които управляват в Пекин, започнаха да търсят начини за помирение е Кремъл. — Ло Хван се размърда и продължи: — Има и други. Недоволни от развоя на събитията, те търсят алтернативна политика. Според някои слухове недоволните искат да открият ново и мощно пропагандно оръжие срещу Съветския съюз, което автоматично ще дискредитира и управниците в Пекин.

Нанги ясно виждаше какво цели събеседникът му. Многословното на Ло Хван беше излишно — вече си личеше към коя от фракциите принадлежи самият той. Неговите господари все още не разполагат с цялата власт там, на север.

Сърцето му лудо блъскаше. Дали комунистите знаят за „Тенчи“?

— Струва ми се, че управлението на Мао не донесе нищо хубаво на страната ви — внимателно каза той.

— Нека си спестим идеологическите дискусии — прекъсна го Ло Хван. — Вашето кейрецу може би държи ключа към бъдещето на моята родина. Идеята за Източен съюз не е измислица. Тя просто е част от цялата истина.

Нанги усети как го обзема чувство на триумф. Победих, безмълвно изкрещя той. Китаецът нямаше повече козове и беше окончателно победен. Дори и да знае за съществуването на „Тенчи“, той не е запознат с неговите тайни. И никога няма да ги научи!

— Не можем да направим нищо друго, освен да променим документите — рече той.

Гърбът на Ло Хван се изви, чувстваше се като стогодишен старец.

— Това означава, че сме обречени да сключим такъв пакт, който сигурно ще има страхотни последици… и за нас, и за вас… Не смея дори да си представя до какво ще доведе един тесен съюз между нас и руснаците!

Нанги почти не обръщаше внимание на думите му. Беше пиян от чувството на триумф, не можеше да преодолее вековната неприязън, наслоила се между китайци и японци.

Бяха им необходими около четирийсет минути да нанесат промените в двата екземпляра на договора, да подпишат както новите клаузи, така и самите екземпляри. Ло Хван извади бележник и започна да нахвърля текста на окончателната клауза, която вече беше обяснил устно на Нанги. Японецът се възползва от паузата, извини се и сковано се отдалечи, за да се свърже с Непредвидимия Чу съгласно предварителната им уговорка. Когато се върна, Ло Хван беше готов и двамата положиха подписите си под коренно променения договор. Нанги вече не можеше да предприема каквито и да е действия срещу Лю или Сочната Пиен.

Прибраха екземплярите си и мълчаливо се изправиха на ръба на каменистия нос. Облечени в официални копринени костюми въпреки необичайния час, строги и тържествени въпреки веселите крясъци на туристите наоколо.

От морския театър долетя взрив от аплодисменти. Делфини скачаха през широки обръчи, тюлени въртяха на носовете си шарени топки.

Нанги внимателно измъкна червения плик, който му беше дал Лю, и мълчаливо го подаде на Ло Хван.

— А сега предстои вълнуващият финал, дами и господа! — долетя до ушите им металическият, многократно усилен от електрониката глас на водещия атрактивното шоу.

Тони Тиърсън — детето-чудо на К. Гордън Минк, притежаваше онзи особен, приличаш, на пчелен кошер мозък, който високо се цени в света на висшата компютърна технология. Това вероятно се дължеше на факта, че мисленето му беше по-близко до начина, по който машините обработват своята информация, и имаше съвсем малко общо с обикновените човешки разсъждения.

Дните, през които детето-чудо изпитваше нещо повече от базисните човешки усещания — глад, жажда, умора или леко неразположение от препълнен пикочен мехур, бяха наистина рядкост. Радост изпитваше само когато разгадаваше окончателно поредния труден шифър. Всички шифри бяха подредени и означени със собствени имена в главата му, предаваше ги на Таня Владимова или на самия Гордън Минк едва когато ги беше превърнал в стройни редици от думи, изречения и цели пасажи.

На практика животът на Тони се състоеше именно в това безупречно подреждане и именно то го различаваше толкова много от обикновените хора. Бъркотията в кабинета му беше достатъчно доказателство за това. Защото представите му за ред се изчерпваха единствено с компютърната памет и онзи ред, който съществуваше в гениалната му глава.

Прякорът на Тиърсън беше съвсем точен, защото никой от тази страна на Атлантика, освен детето-чудо не беше в състояние да дешифрира съветските кодове „Алфа-3“. Те бяха така съставени, че наистина можеха да бъдат разгадани само от нестандартен, гениален ум.

И подобно на всички гении, умът на Тиърсън търсеше именно нестандартното, непознатото, необяснимото. Целият му кратък живот представляваше кръстоносен поход в една-единствена посока — да опознае непознатото, да обясни необяснимото. На стената в кабинета му висеше плакат с кратък и недвусмислен лозунг:

Логиката управлява

Затова, когато най-сетне проникна в последния вариант на „Алфа-3“ и английските думи, изскочили от необятната шир на невероятната му памет, започнаха да танцуват върху екрана на монитора, той просто си рече, че нещо май става. Изчисти екрана и извика на помощ програмата за изчистване на паразитни словосъчетания.

И получи точно същото послание.

Това несъмнено доказваше, че няма паразитни намеси и грешки, но той все пак се зае с обстойна проверка на всички операции от самото им начало. Резултатът беше същият: грешка нямаше.

Остана на мястото си, очите му бяха вперени в посланието. Звучеше напълно марсиански, не съдържаше нито смисъл, нито някаква логика. Като текста на някакъв хит от класациите, помисли си Тони Тиърсън.

— Лошо! — промълви той, прогонвайки с усилие различните рок мелодии от съзнанието си. — Много лошо!

Изведнъж, усети, че е здравата разтърсен. Натисна копчето за разпечатка, извади листа от принтера и изчисти екрана. Време е да се видя с Минк, помисли си той.

Когато влезе при него, Минк беше потънал в размисъл. В главата му се очертаваха последните щрихи от отмъщението, което готвеше на Виктор Проторов. Чувстваше се доволен от себе си. От години мечтаеше да изпрати Таня Владимова срещу своя заклет враг, но винаги се беше разколебавал в последния момент. Появата на Никълъс Линеър промени всичко.

Дълбоко в съзнанието си Минк се идентифицираше с бог Вотан — героя от цикъла „Кръг“ на Рихард Вагнер. Едноок, горд, несъвършен. Но за сметка на това привлекателен и отмъстителен.

Никога не би му хрумнало да се заеме пряко с Проторов. И през ум не би му минало да вземе самолета за Япония, да открие врага си и да му пръсне главата с едрокалибрен куршум.

Не защото беше страхливец. Не се страхуваше от битки и тежки ситуации, от много години насам живееше сред тежко физическо и психическо напрежение. По-скоро не искаше да смесва личното отмъщение със задълженията си като шеф на „Червената централа“, не искаше да излага на допълнителна опасност своите подчинени, които и без това работеха с риск за живота си, не искаше да изневерява на дълга си към родината.

Всичко това беше истина, но Минк усещаше, че ще е по-добре да не се задълбава прекалено в другите, инстинктивните мотивации. Даваше си сметка, че доста се е поувлякъл в ролята си на бог Вотан, че подобен синдром е погубил много хора с неговото положение и власт. Защото Минк съзнаваше, че притежава онази огромна власт, която е придобил Вотан със своето копие, направено от Изпепеленото дърво. Копието, чрез което държи в подчинение всички живи същества, дори всемогъщия великан Фатнир; копието, което отнема човешкия живот дори и при най-леко докосване. Агентите на „Червената централа“ са копието на Минк, те са неговата неограничена власт.

Таня Владимова безспорно беше част от тях, но той я обичаше прекалено много, за да я прати в клетката на лъва. Странно, но я обичаше точно по начина, по който Вотан е обичал своята единствена дъщеря Брунхилда. Тя беше най-близкото му същество на света, пред нея градеше сложните си планове, с нейна помощ се оформяше тънката паяжина на агентурната му мрежа. Мисълта, че ще я изпрати на смърт в ръцете на противника, му беше непоносима. Затова предпочиташе да чака, да проявява онова безкрайно търпение, което е толкова характерно за японците. До този момент. Сега тя вероятно каца в Токио и поема ролята, която трябва да поеме — на негово тайно и смъртоносно оръжие.

Усетил, че някой стои на прага на кабинета му, той рязко вдигна глава. Единици бяха хората със свободен достъп до този сектор, още по-малко — онези, които можеха да стигнат до кабинета му без специален ескорт.

— Кажи, Тони — промълви той и изключи предишните си мисли с категоричността, с която се спира кранът на чешма. — Може би имаш нещо за мен?

Нещо в поведението на детето-чудо го накара да застане нащрек. Стана, разпери ръце и тихо добави:

— Заповядай, влез.

Тиърсън прекоси голия под и се настани в дървения стол срещу бюрото на Минк.

— Проникнах в последния вариант на „Алфа-3“ — кратко съобщи той, листът хартия в ръката му потрепваше като жив.

— Ще ми го покажеш ли, или предпочиташ да го използваш за ветрило? — Минк ясно видя как детето-чудо направи гримаса и сърцето му се сви. Протегна ръка и добави: — Я дай да видя!

Тиърсън му подаде листа с видимо нежелание, после сведе очи и кръстоса ръце. Чувстваше се празен и безполезен.

Очите на Минк бавно напуснаха лицето му и се фокусираха върху текста.

Най-ново проникване чрез Линеър, Никълъс. Статут аматьорски. Особеност: Изключително опасен. Обект: Тенчи, вашата смърт. Одобрено от тази служба. Следва досието на Линеър. Аз съм негова свръзка. Съобщете пристигане в Токио.

Вълк

Вълк! Вълк в кошарата! Главата на Минк се завъртя. Не можеше да си представи, че Таня Владимова, неговата Таня, е двоен агент! Господи, нима е възможно това?!

Юмрукът му се стовари върху бюрото с такава сила, че Тони Тиърсън подскочи като ужилен.

— Махай се! — изръмжа Минк. — Да не съм те видял повече!

Детето-чудо скочи и тръгна към вратата. На два пъти му се беше случвало да изпита върху гърба си яростта на Минк и никак не му се искаше да изпада пак в подобно положение.

На крачка от вратата се закова на място от дрезгавия вик на Минк:

— Чакай!

Тони Тиърсън с нежелание се обърна да погледне началника си.

— Нещо не ми е съвсем ясно — изръмжа Минк. — Таня знаеше, че си се заел с шифрите „Алфа-3“, знаеше също, че ти си най-добрият в тази област! Защо тогава ще използва точно тях, да я вземат мътните?

— Според мен не е имала избор — сви рамене детето-чудо. — „Алфа-3“ все още са най-сигурните шифри, с които разполагат руснаците. — При думата „руснаци“ неволно потръпна, все още му бе трудно да възприеме кошмарната истина. — Тя знаеше, че съм постигнал само частичен успех. Спомням си, че съвсем наскоро разговаряхме по този въпрос. Тя дори ме попита докъде съм стигнал с разработката на последния вариант… — Главата му замислено се наклони: — Сега разбирам, че точно този шифър е имала предвид… Казах й, че никога не съм се сблъсквал с такъв кошмар, признах си честно, че може би ще се проваля… Но около дванайсет часа по-късно успях да проникна в първия кръг… Беше като гръм от ясно небе… Всичко останало беше вече въпрос на време и къртовски труд… Огромна част от него свършиха компютрите, разбира се…

Минк замислено гледаше фигурата на младежа. Не си направи труда дори да извика фразата, която най-често се употребяваше в ужасни мигове като този: „Трябва да има някаква грешка!“ Познаваше Тиърсън като петте си пръста и знаеше, че този човек никога не греши. Може би не е в състояние да разгадае всяка разновидност на „Алфа-3“, но стори ли го веднъж, грешката е изключена.

— Свършил си страхотна работа, Тони — промълви той. Гласът му беше мрачен като зимен ден.

— Съжалявам — въздъхна Тиърсън. — Наистина съжалявам!

Минк го освободи с вял жест, стана и отнесе шифрограмата в съседното помещение, лишено от всякакви прозорци. Насреща му проблесна панорамата на площад „Дзержински“, грозна и отблъскваща като цялата съветска архитектура. Небето беше мрачно и свъсено, в магазина на „Детски свят“ продължаваха да продават предварително опаковани подаръци. Черен и тромав Зил се насочи към „Лубянка“ и изчезна зад тежкия портал. В съзнанието на Минк отново изплуваха ужасните сцени на бягството му, дълбокият сняг, превръщащ всички звуци в далечно и неясно ехо.

Какво ли е количеството информация, което неволно беше предал на руснаците? Колко крачки пред него е Виктор Проторов? Посланието беше достатъчно ясно и недвусмислено — „Вълк“ докладваше лично на него. Таня и Проторов. Как беше успял този тип? Как?

Минк стисна зъби с такава ярост, че те проскърцаха. Имаше затруднение с дишането. Господи, „Вълкът“ сигурно е умрял от смях, когато е бил изпратен да подкрепя Линеър! В същото време тя положително е изпитала силно безпокойство от факта, че този Линеър е бил изпратен със задачата да ликвидира нейния господар.

В съзнанието му ясно изплува изражението на лицето й, когато слушаше новите му импровизации. Беше загрижено, твърде загрижено, но той го беше разбрал по съвсем друг начин! Господи, колко различни интерпретации се съдържат в една истина!

Закрачи напред-назад, край него мрачно се разстилаше Москва, скована от мраз. Не му се искаше да наблюдава смяната на сезоните в този град, желаеше вечно да го вижда мрачен и зимен, в унисон е омразата, изпълваща душата му.

Какво да правя? Как, в името на Светия Бог, да спася цялата сложна операция? От Линеър нямаше никакви новини, а да изпрати нов агент по следите й беше изключено. Все едно да й се обади по телефона и да й заповяда да се прибере у дома. Тя прекрасно знаеше, че няма нищо по-важно от „Тенчи“ и Проторов.

Чувстваше се изоставен, подобно на родител, който за пръв път се разделя с любимото дете. И въпреки това не можеше да я мрази. Нищо не беше в състояние да превърне в омраза любовта му към нея.

Трябва да има някакъв отговор, просто трябва! Главата му гореше, сякаш всеки миг щеше да се пръсне от напрежение. Много пъти съм успявал да превърна в победа на пръв поглед неизбежното поражение! Защо сега да е по-различно? Отговорът на този въпрос обаче беше ясен — никога досега не се беше изправял срещу провал от такъв мащаб.

Дори не искаше да си представи, че в „Червената централа“ е действал агент на врага. Та нали именно към него се обръщаха всички секретни служби на свободния свят, натъкнали се на подобни проблеми в собствените си структури?

Проблемът му се струваше все по-тежък и по-тежък. Благодарение на положението си в централата Таня знаеше всичко за персонала, познаваше лицето на всеки агент. Нито един от служителите на ЦРУ и останалите тайни служби не би могъл да се добере до нея. Опитите му в тази насока биха били опасни и по друга причина — всички щяха да разберат, че дори неговата централа не е застрахована срещу вражеско проникване. Затова никой не трябва да научи за предателството на Таня Владимова. Абсолютно никой!

Умът му трескаво прехвърляше различни варианти и почти моментално ги отхвърляше като несъстоятелни. Но защо Линеър не беше се възползвал от секретния си номер за пряка връзка?

Интеркомът настоятелно зажужа. Той не му обърна внимание, но онзи оттатък проявяваше завидна упоритост. Минк не желаеше никакви разговори и посегна да изключи апарата. В последния момент промени намерението си и натисна един от бутоните на пулта.

— Имате посещение, сър — разнесе се в стаята ясният глас на администраторката при входа.

— Не приемам никого, ясно ли е?

— Да, сър. Но господинът отказва да си тръгне. Настоява да…

По дяволите, ядно изпъшка Минк.

— Няма ли си име този господин? — троснато попита той.

— Да, сър. Казва, че го познавате. Името му е Люис Кроукър, лейтенант-детектив от Градското полицейско управление в Ню Йорк.

Тялото му бе жестоко изранено от ударите на Проторов и Котен, трите пръста на дясната му ръка — счупена и подути. Болката не беше проблем — знаеше как да я държи под контрол.

С олюляване се насочи към бюрото на Проторов, включи машината за унищожаване на документи и пусна вътре четирите листа засекретени сведения. Информацията остана единствено в главата му. После се върна в близост до трупа. Дишаше дълбоко, очите му бавно огледаха подутите пръсти. Не можеше да ги остави в това състояние, трябваше да направи нещо.

В „Теншин Шоден Катори“ беше усвоил „копо“ — една от разновидностите на „нинджуцу“, бойна техника за трошене на кости. Част от наученото беше приложил при ликвидирането на Проторов, но сега, за себе си, трябваше да опита обратното й въздействие.

Зае се да опипва строшените пръсти с палеца и показалеца на здравата си ръка. Тялото му реагираше на точното място на счупването така, както ключалката на сейф прещраква при точно подбрана комбинация. Скоро беше в състояние да определи какъв е ъгълът на счупването на всеки един от ранените пръсти.

Всеки европеец би стиснал зъби и напрегнал мускули при мисълта за това, което го очаква. И съответно би усилил болката. Никълъс постъпи по обратния начин — отпусна напълно тялото и духа си, потъна дълбоко във вълните на „гецумей но мичи“ и остави тялото си да се лекува само.

Когато очите му се фокусираха отново, пръстите вече бяха наместени. Откъсна парче от ризата на Проторов и започна да го увива около всеки от тях. Няколко намотки от грубия плат бяха достатъчни, за да се образува нещо като предпазна шина. Затегна възлите със зъби, внимавайки да не прекъсне кръвообращението.

Едва след това се зае с оценката на положението, в което се намираше. А то не беше добро. Имаше късмет, че никой до този момент не беше влязъл да види Проторов, но това не можеше да продължава до безкрайност. Намираше се в сърцето на истинска крепост, в стая със само един изход и врата като на банков трезор. Очите му се вдигнаха нагоре. Поради специалното си предназначение камерата бе снабдена със сложна система за вентилация. Ако не бяха счупените пръсти и силната отпадналост, която се дължеше на наркотиците, той положително би могъл да достигне до някой от широките отвори под тавана и да се опита да се измъкне през него.

Нуждаеше се от помощ, но в радиус от стотици мили наоколо не можеше да разчита на никого. Следователно ще трябва сам да си намери съюзник.

Прибягвайки до възможностите на „ичи“, той нададе висок и повелителен вик, който удивително напомняше гласа на Проторов. Чул името си, лейтенант Русилов се появи на вратата и отгоре му се стовари тежкото тяло на началника му.

Реакцията му бе точно според очакванията на Никълъс. Ръцете му механично се вдигнаха да предпазят лицето, в следващия миг, разпознал трупа на Проторов, от устата му се изтръгна смаян вик. Комбинираното действие на тези фактори даде на Никълъс достатъчно време да осъществи замисъла си. Ръката му се стрелна към гърдите на руснака, онзи усети как сърцето му прескочи няколко такта и дишането му се затруднява. Сякаш бе напълнил дробовете си с отровен газ. Лицето му стана бяло като вар, студена пот покри челото и горната му устна.

Въпреки това главата му смаяно се вдигна, от устните му се изтръгна задавен вик:

— Невъзможно! Ти си мъртъв!

— Значи току-що доказахме, че съществува и задгробен живот! — прошепна в ухото му Никълъс.

Дрехите на Русилов бяха изцапани с кръв и той автоматично понечи да ги почисти.

Никълъс изви ръката му назад и светкавично го претърси за скрито оръжие. Откри остър нож, закрепен откъм вътрешната страна на лявото му бедро.

— А сега ще ме изведеш оттук! — просъска той.

— Невъзможно! — възкликна Русилов, после, усетил остра болка от затягането на хватката, с пъшкане добави: — Наистина е така! Оттатък има електронен скенер, в паметта му са заложени данните на всеки пленник, които се променят всяка седмица. Опитаме ли се да излезем, независимо дали пеш или с кола, и двамата ще бъдем овъглени!

— Сигурно има начин да се блокира действието му! — изръмжа Никълъс.

— Така е — кимна Русилов. — Но кодът беше известен единствено на Проторов. Никога не можеш да се измъкнеш оттук! Независимо дали си сам, или с мен!

Никълъс беше далеч от отчаянието. Отлично владееше изкуството на проникване в редиците на врага и беше убеден, че има начин за измъкване и от най-дяволските капани.

— Разкажи ми всичко за тази крепост, и то бързо! — заповяда той.

Русилов се подчини. Проторов избрал за своя база тази голяма сграда, която била плевник. Имала само два изхода, и двата напълно безполезни за Никълъс. Дървените стени били подсилени отвътре с каменни зидове, етажът, на който се намират в момента, бил построен допълнително.

— Можеш да вървиш само нагоре, приятел — гърлено се разсмя руснакът. — А после да скочиш от покрива долу, в храсталаците. Ако имаш късмет, може и да оцелееш и да ти се размине само с някой и друг, счупен крак!

Умът на Никълъс бясно препускаше, Русилов неволно бе очертал единствено възможния път за бягство.

— Тръгваме! — просъска той. — И никой не трябва да заподозре каквото и да било! Повишиш ли глас, ще умреш! Същото ще ти се случи при всяко по-рязко движение. Ясно ли е?

Лейтенантът кимна с глава.

В коридора не срещнаха никого. Двамата подчинени на Русилов бяха свалили в приземието арестувания лекар. Руснакът го поведе нагоре по стълбите. От двете им страни бяха струпани купчини бамбукови и алуминиеви пръти, дълги по около петнайсетина метра.

— За какво служат те? — спря се Никълъс.

— Наоколо е пълно е бамбукови горички — мрачно обясни Русилов. — Селяните ги слагат под навесите да се сушат. А алуминиевите служат за закрепването на самите навеси.

— Вземи два! — заповяда Никълъс. — Не от алуминиевите, а от бамбуковите.

Стигнаха покрива и Русилов започна да се съблича, подчинил се на кратката команда на Никълъс. Дрехите му покриха каменните плочи. Никълъс се възползва от ножа и преряза бамбуковите пръти на две. После стори същото с ризата и сакото на лейтенанта, лишавайки ги от ръкави. Сряза и панталоните, след което се зае да изнизва връзките на обувките му.

— Какво правиш? — любопитно го гледаше Русилов, свит гол в един от ъглите.

Никълъс не отвърна. Наряза на четири ивици дебелия кожен колан на руснака и ги удължи с връзките за обувки. После прибави към вече оформящото се спасително средство частите от облеклото. Работеше с концентрацията на любящ баща, заел се с първото хвърчило на синчето си.

На практика конструираше именно хвърчило. Нинджите го наричаха „хито ваши“ — „изкуствен орел“, и то силно наподобяваше делтапланер.

Приключил с работата, Никълъс бавно се насоча към коленичилия в ъгъла Русинов. Без униформа и пагони той изглеждаше някак смален. Подобно на повечето военни, лишени от отличителните си знаци, той сякаш беше престанал да съществува.

— Сбогом, Русилов — промълви Никълъс, наведе се и леко докосна „юка“ — един от деветте, жизненоважни центрове на човешкото тяло, известни като „кю-кон“. Този беше разположен малко под ушите. Русилов изпадна в несвяст, тялото му политна тежко назад.

После се привърза към летателния апарат. Югозападният вятър беше достатъчно силен, но поривите му бяха внезапни и трудно предвидими. Той мислено сви рамене. Карма. Умората го притискаше с оловна тежест, очите му лепнеха за сън. Скоро ще си почина, обеща си той. Но сега трябва да внимавам!

Стъпи на каменния парапет. Нощта беше безлунна, хронометърът на китката му липсваше. Все още не бяха настъпили предутринните часове със своите странни проблясъци, но той не беше сигурен колко време остава до тях.

Подготви направляващите въжета и зачака подходящ порив на вятъра. Той дойде под формата на две последователни резки подухвания, мускулите му се напрегнаха. Миг по-късно обаче вятърът стихна и тялото му застина в пълна неподвижност. Хайде, безмълвно се помоли той. Хайде, духай!

Косата му странно пропука, ясно усети как топлината залива израненото му тяло. Напрегна се, затвори очи и почувства прилива на енергия.

Когато тялото му сигнализира своята готовност, той напрегна мощните мускули на краката си и се отблъсна от парапета. Полетя в мрака, към неизвестното. За миг се завъртя около оста си и стремително започна да пада, после направляващите въжета влязоха в действие и той усети как вятърът го подема и издига на невидимите си криле.

Понесе се в нощта като огромен прилеп.

Акико засече Котен край минералния извор и внимателно го проследи. Беше дошъл с празни ръце, но на излизане от съблекалнята носеше продълговата кутия от полирано дърво. Сблъсквала се често с подобни предмети, Акико с лекота разбра, че това е калъф за оръжие. Съдейки по големината му, тя стигна до заключението, че това е дай-катана — най-дългата измежду самурайските саби.

Скрита в сянката на храсталаците, тя изведнъж изстина. Котен премина под един от бледите фенери и тя успя да разгледа сандъчето в ръцете му. Беше същото, което лежеше разтворено между Никълъс и съпруга й в градината. Котен се беше добрал до сабята на Никълъс!

Последва го с колата си. Движението в този час на нощта беше слабо и тя се принуди да кара без фарове, ориентирайки се единствено по червените стопове пред себе си. На няколко пъти изпита чувството, че го е загубила, особено след като пътят започна да се извива нагоре по хълмовете. Все пак успяваше да открие отново червените светлинки и да ги следва.

Районът беше чисто селскостопански и трябваше да проявява крайна предпазливост. Но небето беше толкова свъсено и непрогледно, че пречеше не само на нея, но и на Котен отпред.

Трийсет минути след потеглянето им от минералния извор колата на Котен рязко намали ход, свърна вляво по някакъв черен път и изчезна сред гъстите шубраци.

Акико отби встрани и спря. Слезе от колата и продължи пеша, тъй като не можеше да рискува повече. Дори шумът от мотора й би бил достатъчен, за да я издаде.

Пътят беше тесен и разбит, изпълнен с остри завои. По тази причина не й беше особено трудно да следва колата на Котен. Той спря на малка площадка, край която шумолеше гъста бамбукова гора. Край него изскочиха някакви мъже, а тя беше достатъчно близо, за да чуе разговора им. Веднага разбра, че Никълъс е избягал.

Ами Сато? За ограниченото време на престоя й край минералния извор беше успяла да научи единствено, че някакъв човек е загинал при автомобилна експлозия. Но кой е бил той?

Не можа да разбере, тъй като в същия момент се беше появил Котен. Дори и без него едва ли би посмяла да задава въпроси, тъй като рискуваше да бъде запомнена. Японското общество е силно разслоено, съседите се поддържат като роднини, особено в провинцията. Тук тя беше чужденка, а прекаленото любопитство на една чужденка за инцидент, който подозрително прилича на предумишлено убийство, неминуемо би станало достояние на полицията. Това Акико не можеше да си позволи.

Сега обаче беше доста озадачена. Мъжете насреща говореха единствено за Никълъс. Името на Сато изобщо не бе споменато.

Това можеше да означава само едно — Сато е мъртъв. Може би именно той е загинал при взривяването на колата, а може би е бил убит тук — сред шубраците. Тя не беше развълнувана от този факт, дори напротив — някой се беше погрижил да осъществи част от личното й отмъщение. Не беше и особено доволна, защото би предпочела да го свърши със собствените си ръце. Но тъй или иначе тя беше принудена да приеме създалите се обстоятелства.

Сега единствената й мишена беше Никълъс. Обърна гръб на малката площадка и се зае да изследва околността. Сред дърветата се очертаваше силуетът на голяма сграда без прозорци, вероятно някогашен плевник. Акико обаче беше сигурна, че днешното й предназначение е коренно различно. Подмина я и продължи търсенето. Търпението й скоро бе възнаградено, тъй като на югозапад от плевника откри останките на „хито ваши“. Наведе се, попипа ги и одобрително изсумтя. После се засмя и тръгна по следите на своя враг.

Аликс направи всичко възможно да го спре. Отначало вдигна скандал, нарече го луд, тъпак и какво ли още не, а след това се разплака и започна да го моли.

От цялата сцена Кроукър разбра само едно — това момиче наистина се страхува за него. Макар да не беше стопроцентово убеден в това, тъй като си даваше сметка, че тя все пак е актриса, която всеки божи ден се е обяснявала в любов пред окото на камерата. Момиче като нея е в състояние да включва и изключва чувствата си с лекотата, с която сутрин полага своя грим, а вечер го почиства.

Доста по-късно му хрумна, че тя няма абсолютно никакъв мотив да се държи по този начин. Какво би спечелила, ако успее да го убеди да не се качва на самолета за Вашингтон и да остане при нея? Прекрасно познаваше човека, който се беше опитал да го ликвидира или поне беше поръчал неговата екзекуция. Същият този човек вече беше нарушил дадената пред нея клетва и я беше включил в поръчката за убийство.

Името му беше К. Гордън Минк и Кроукър стоеше пред него.

— Къде се намираме, по дяволите? — изръмжа лейтенантът и смаяно огледа буйната растителност наоколо. — Да не би да съм попаднал насред Африка?

Не харесваше пискливите нотки в гласа си, но беше здравата уплашен. Не само от този човек, който имаше властта да нарушава законите в съответствие със своите лични планове, но и от това, което сам възнамеряваше да стори на Минк.

А Минк седеше насреща му и беззвучно се смееше. Въпреки желанието си да се контролира Кроукър усети как кръвта завира в жилите му.

— Би трябвало още сега да те пречукам с голи ръце! — изръмжа той.

Минк не отвърна нищо, тъй като вътрешно бе здравата разтърсен. Не беше много лесно да оказва гостоприемство на човек, когото само допреди минута бе считал за погребан в морето и отдавна забравен. Ръката му неволно се вдигна да докосне слепоочието. Сякаш искаше да премахне пулсиращата болка, изведнъж появила се там.

— Няма да е зле, ако се овладеете, лейтенант — сухо промърмори той и това беше единственото, което можеше да каже в момента. Все още изпитваше нужда от малко време, за да прогони емоциите от душата си и да отвори място на разума. Денят се очертаваше като един от най-тежките в живота му, той си даваше сметка за това и беше твърдо решен да ограничи в максимална степен пораженията, струпали се толкова внезапно върху главата му. — Моля, седнете.

— Къде по-точно? — озъби се Кроукър. — Сигурна всичките ви столове са минирани!

— Това пък какво означава? — озадачи се, без да иска, Минк. Беше си обещал да не отстъпва нито сантиметър пред лейтенант Кроукър, особено пък на своя територия. Но тази пулсираща болка в главата направо го подлудяваше.

— Мен се опита да убиеш три пъти, а Аликс Логан — точно два! Какво друго очакваш, да те попитам?

Минк тежко се отпусна назад, болката в главата му се усили, от устата му се откъсна лека въздишка, пулсът му чувствително ускори своя ритъм.

— За какво говорите? — попита леко разколебан той, лицето му видимо побледня въпреки силния загар. Едва сега си даде сметка за истинските мащаби на надвисналото над главата му нещастие. Заплахата на Кроукър му се стори съвсем реална, в главата му надвисна един объркан въпрос: Как допуснах да се озова в подобно положение? Как?

Кроукър любопитно го наблюдаваше, яростта му видимо намаля.

— Ние с Аликс бяхме обект на преследване веднага след като напуснахме Кий Уест — започна той. — В Ралей, Северна Каролина, и в Ню Йорк Сити срещу нас бяха извършени покушения. Това са опити за предумишлено убийство, Минк!

— Не разбирам — поклати глава Минк. — Никога и на никого не съм нареждал да убие Аликс. — После, сякаш изведнъж досетил се, че не е сам, очите му се впиха в лицето на Кроукър. — Не бих го сторил при никакви обстоятелства, още, повече че й бях обещал безопасност. Вие трябва да ми повярвате!

Думите нямат стойност, Кроукър добре съзнаваше това. Но в очите на Минк имаше нещо истинско, нещо, което твърде много приличаше на безмълвна молба. От думите на Аликс си беше създал впечатлението, че този човек е всемогъщ отровен паяк, който плете стоманената си мрежа в условията на абсолютна сигурност под крилото на правителството. А сега виждаше друго — подобно на него самия, и Минк беше попаднал в капана на неизвестното. Някак внезапно и двамата се оказаха еднакво объркани, и двамата не знаеха кое е добро и кое — лошо. Неприязънта изчезна. За пръв път откак бе влязъл в луксозния апартамент на Анжела Дидион и докоснал студеното й като бучка лед красиво тяло.

Кроукър започна да си дава сметка, че мотивите за едно хладнокръвно убийство могат да бъдат хиляди.

— Кой тогава го е сторил? — дрезгаво попита той.

Този въпрос принуди Минк да стигне до поредното си логично заключение. Наистина, на кого беше поверил грижата за Аликс? На кого беше оказал доверието да я пази жива и здрава? На Таня Владимова, ето на кого. Но искаше да бъде сигурен, абсолютно сигурен. Ръцете му трескаво вкараха въпросите в огромната памет на компютъра, пръстите му нетърпеливо забарабаниха по плота на бюрото в очакване на отговора. И когато той се появи на екрана, очите му се отправиха открито в лицето на Кроукър.

— Таня — бавно промълви той.

— Коя, по дяволите, е Таня?

— Жената, наредила ликвидирането на вас двамата — отвърна Минк, съумявайки да каже само част от истината. В главата му нещо помръдна. Приличаше на тъмен и миниатюрен спътник, който се нуждае от много малко време и пространство, за да се увеличи до огромни размери. Първичните корени на една идея, началото на огромна по мащаби спасителна операция… Истинско чудо, ако човек е склонен да признае пред себе си съществуването на чудеса…

— Как стоят нещата около Аликс? — попита с по-нормален глас той. — Добре ли е?

— Тя е объркана, ядосана, уплашена, вероятно завинаги смазана от тази мръсотия… Но иначе е добре.

Чутото донесе на Минк неподправено облекчение. Ако в онези дни беше изпитвал известни угризения на съвестта, че е подарил живота на момичето с име Аликс Логан, сега тези угризения окончателно го напуснаха. Вълната на облекчението го погълна дълбоко. Наистина дълбоко!

Пое дъх да каже нещо, но Кроукър го изпревари.

— Хич не си въобразявай, че ще ти кажа къде е! — предупреди го той. — А ако решиш да предприемеш нещо срещу мен, тя ще отиде право при главния прокурор на щата и ще го запознае с доста любопитни подробности от трудовата ти биография! Знам, че не искаш това — доста убедително ми го доказа!

Минк помълча, сякаш да прецени тежестта в заплахите на Кроукър, после бавно кимна с глава.

— Добре. Предлагам ти примирие… или по-скоро нещо като сделка.

— Каква сделка? — подозрително го изгледа Кроукър. Фактът, че действително е загрижен за Аликс, съвсем не означаваше, че е спечелил доверието му.

— Ето каква: няма да ти сторя зло и няма да търся скривалището на Аликс… докато тя не пожелае друго, разбира се. В замяна на това ти ще седнеш ей там и внимателно ще изслушаш една история. А после ще ми кажеш какво мислиш за нея…

— И после?

Добре де, добре, помисли си с досада Минк. Този тип насреща му е не само изобретателен, но и умен. Не само ликвидира двама от добрите ми агенти, но успя да се измъкне и от Таня — моето най-силно оръжие! Може би пък тъкмо той ще бъде в състояние да свърши това, което не би поверил на никого… После започна да разказва за Таня Владимова и нейното предателство, за начина, по който беше манипулирала операция „Риба-меч“ — операцията за закрила на Аликс Логан. Същевременно не го напускаше увереността, че именно този мъж е в състояние да унищожи дяволското творение, създадено с общите усилия на Проторов и самия Минк.

Душата му бе обзета от надежда. Подобно на помилван в последния момент осъден на смърт, К. Гордън Минк бе обзет от могъщо радостно опиянение, пръстите на ръцете му видимо започнаха да треперят.

Не му беше трудно да внуши на Кроукър какво се очаква от него. Просто защото притежаваше две убедителни причини, които да предложи на човека отсреща. Неволно се постави на негово място и изпита абсолютната увереност, че би захапал въдицата точно така, както го правеше в момента Кроукър.

Отмъщение и патриотизъм. Това бяха двете причини, които щяха да убедят лейтенант Люис Кроукър. Таня се беше опитала да го ликвидира със собствените си ръце, а такива неща човек като Кроукър не прощава. В момента жадуваше да я пипне и Минк не можеше да го обвини за това. И двамата жадуват да я пипнат, уточни той. Разликата е там, че Кроукър може да го стори, а Минк не може.

После дойде ред на руската история. Никой не би могъл да се чувства добре от нея, особено пък Минк. Но и Кроукър не беше далеч от неговите чувства.

— Ще получиш пълен дипломатически имунитет — приключи разясненията Минк. — Плюс нова самоличност, за да не те тревожат митническите и имиграционните власти. Там ще имаш всестранна подкрепа, ако това се наложи, разбира се. — Почака малко, после тихо подхвърли: — И ще се срещнеш с един стар твой приятел… Никълъс Линеър.

Това го беше оставил за десерт. Железният, неоспорим аргумент.

И Кроукър налапа въдицата.

Само половин час по-късно лейтенант-детективът се сдоби с нов паспорт, кръщелно свидетелство, делови документи и всичко останало. Плюс пари под формата на американски долари, японски йени и пътнически чекове. Минк рухна едва когато го откараха на международното летище „Дълес“ и го качиха на първия самолет за Япония. В очите му се появиха сълзи — първите след кошмарните разпити на „Лубянка“. Душата му се свиваше от мъка за това, което му бяха сторили; дваж повече се свиваше от мъка при мисълта за начина, по който се готвеше да отмъсти.

Междувременно жената, която бе обект на любов и омраза от страна на К. Гордън Минк, спокойно напускаше самолета, кацнал на мъгливото токийско летище „Нарита“. Полетът не беше нито лек, нито приятен. Малко след излитането от летище „Кенеди“ беше глътнала две приспивателни, минути по-късно бе потънала в тежък сън. Сънуваше детството си, сънуваше Проторов — мрачен рицар, пеш или на кон, с броня и тежки ботуши. Където и да я отнасяха виденията, той винаги беше там и я чакаше.

Озова се в Речица — най-близкото градче до махалата, в която живееха. Брат й Михаил не одобряваше факта, че баща им е милиционер. Служебните му задължения го караха да има контакти с представителите на КГБ, които, облечени в дългите си черни кожени палта, често се появяваха на прага на малката им къщичка да му напомнят да докладва за всяка антипатриотична проява в района.

Само шест месеца по-късно Михаил щеше да напусне този дом, а след година, едва осемнайсетгодишен, щеше да се превърне в един от най-войнствените и най-популярни руски дисиденти.

Междувременно обаче директорът на училището в Речица се беше появил в дома им, използвайки услугите на старата си полуразкапана кола. Искаше да говори с родителите на Таня, тъй като й беше уредил стипендия в едно наистина известно учебно заведение. Тя е изключително умно дете и заслужава това, беше казал директорът. Но с цената на известни лишения, тъй като прекрасното учебно заведение беше чак в Урал, на цели седемстотин и петдесет километра от дома.

Майка й се беше разплакала. Синът й вече го нямаше, а сега и дъщерята. Но бащата беше непреклонен. Стигнал в живота само до провинциален милиционер, той беше твърдо убеден, че поне едно от децата му трябва да получи подходящо образование.

И всичко се беше уредило. За голямо облекчение на директора, когото притискаше лично Проторов. Както можеше да се очаква, нито Таня, нито родителите й имаха понятие какво точно се преподава в това далечно учебно заведение.

След като тя пристигна и разбра с какво точно ще се занимава, нещата влязоха в нормалния си ритъм. Пишеше у дома всяка седмица, но така и не съобщи на родителите си за истинския характер на своята подготовка. Много й се искаше да каже поне на баща си, наранен дълбоко от предателството на Михаил Проторов.

Опита да се свърже с него още от летището, докато чакаше да получи единствената си пътна чанта. Повтори опита си, след като се добра до пулсиращия, претъпкан с народ център на Токио. И в двата случая прибягна до четирицифрения код за пряка връзка, но отговорът, беше категоричен — връзка няма.

Сам по себе си този факт не беше кой знае колко тревожен, но не така стояха нещата с появата на Пьотр Александрович Русилов в хотела. Тя се регистрира, изпрати багажа в стаята си и едва след това позволи на лейтенанта да я изведе обратно на оживената улица. Минувачите бяха облечени предимно в сиво и над главите им, съвсем като в Лондон, се поклащаше гора от чадъри. Мнозина носеха бели предпазни маски върху устата си — една все по-често срещаща се гледка в този град.

Таня веднага отбеляза състоянието на Русилов. Беше блед и нервен, постоянно извръщаше глава да види какво става зад гърба му. Това никак не й хареса.

Още по-малко й харесаха новините, които беше донесъл със себе си от Хокайдо.

Кожата й беше тънка като паяжина, като оризова хартия, смачкана от силен юмрук, блестяща и гладка въпреки отминалите седемдесет и девет години.

— Утре навършвам осемдесет — призна му тя. В гласа й нямаше гордост, а просто леко учудване, че животът може да продължава толкова дълго.

Но дори и на тези години тя беше едно от най-красивите човешки създания, което беше виждал. Като дете често бе сравнявал красотата й с тази на собствената си майка. И винаги бе стигал до заключението, че съвършената симетричност на тялото й все пак отстъпва, пред екзотичната хубост на Чонг. За тази преценка вероятно натежаваше и едно допълнително обстоятелство — той я мразеше, защото беше майка на Сайго.

— Какво друго мога да сторя за теб? — попита Итами.

— Нищо, хаха-сан… — промълви той с наведена глава. Мамо… За да я нарече така, му беше необходимо доста време. Особено след като се беше добрал до прага й, залитащ от смъртна умора…

Тя живееше там, където беше живяла винаги — в едно от предградията на Токио, северно от центъра и съвсем близо до храма, в който се бяха оженили Сато и Акико. Пътуването на Никълъс от Хокайдо насам беше тежко. През нощта се вмъкна в някакъв магазин за готово облекло, от който се снабди с нови дрехи и малко пари, след което пое към Хакодате. Би могъл да открадне кола и да се придвижи по-бързо, но това означаваше да остави ясна следа за онези, които несъмнено са започнали да го преследват, а и за полицията, алармирана от разбиването на магазина. Разследването на случая, както всичко в Япония, ще бъде извършено съвестно и задълбочено, ето защо той предпочиташе да оставя възможно по-малко следи.

Придвижваше се с автобус или на автостоп — разбира се, там, където това беше възможно. Старателно избягваше магистрали и главни железопътни линии, тъй като знаеше, че там по-лесно ще го забележат.

Най-накрая се добра до брега и взе ферибота за Аомори — малко градче, разположено на скалистия северен бряг на Хоншу, отвъд пролива Цугарукайкьо.

Нямаше документи и това му пречеше да вземе кола под наем. Но предпочитанията му и без това си останаха на страната на автобусите, поддържаше приблизително една и съща посока на придвижване — на юг, изминатите отсечки от маршрута му бяха изпълнени с отклонения.

При мисълта, че ще види леля си, душата му се изпълваше с ужас. Той беше убиецът на единствения й син, баща му пък беше допринесъл за смъртта на съпруга й. Именно това беше накарало Сайго да го отрови, а после, години по-късно, да последва Никълъс чак в Ню Йорк.

Не знаеше как ще го посрещне тя, не знаеше дори какво ще й каже. Какво представляват думите, всички думи, пред неумолимото лице на смъртта? „Съжалявам“ вероятно е най-неподходящата дума в английския език, мрачно си помисли Никълъс. Но за случай като този подходящи думи нямаше нито в японския, нито в който и да било друг език.

Къщата беше строена от архитект, който се придържаше към традициите на XVII век, считани от много японци за най-добрите в историята на страната. Именно по тази причина Итами и Сацугай се бяха спрели на него.

Архитектът създаде къщата като точно копие, на императорската вила „Кацура Рикю“ в Киото — блестящ пример за сливането на човешкия гений със силите на природата, издържал непокътнат цели четиристотин години.

„Опитвам се да вложа духа си в природата“, обичаше да казва възрастният архитект.

А резултатът от неговите опити беше наистина изящен — въпреки високата цена на това определение в очите на японците. Вероятно младостта беше попречила на Никълъс да оцени по подобаващ начин всички детайли на това архитектурно творение, тъй като обичаше не цялата къща, а само стаята, в която беше станала церемонията „ча-но-ю“.

Именно в тази стая го въведе прислугата. Разбира се, преди това той беше изкъпан и преоблечен, самата Итами — информирана за посещението му, а раните му — почистени и превързани от превит на две старец, който унесено си напяваше нещо под носа, но ръцете му притежаваха изключителна сръчност.

Освежен и отпуснат за пръв път от дълго време насам, Никълъс коленичи в тихото помещение и отправи поглед навън, към градината. Цялата стена към нея беше остъклена, височината й беше почти два метра. Но горната част беше покрита с тънка оризова хартия, така че гледката включваше само по-близките очертания на градината. Това беше направено в съответствие с изтънчените изисквания на изкуството Дзен — да разполагаш с чудесата на природата като част от своето обкръжение, но никога да не ги виждаш изцяло, постоянно да изпитваш чувството, че нещо от тази природа е скрито за сетивата ти и следователно още по-примамливо. Човек оставаше с чувството, че отвъд тази невидима граница го очаква тъжната и сладостна гледка на цъфнали вишни или пъстрият килим на окапалите есенни листа. Гледка, която вероятно би нарушила спокойната вглъбеност на церемонията „ча-но-ю“ и абсолютната хармония на съзерцанието.

Слънчевата светлина, прорязана от стволовете на дърветата и от тънката решетка, приличаше на току-що разтопено масло и затопляше приятно стаята. По безупречно подредените камъчета на алеята пробяга самотна птичка, клюнът й чевръсто потракваше.

Върхът на кипариса се люшна под порива на лекия ветрец, сенките по блестящо полирания под се раздвижиха като живи. Никълъс неволно потръпна, припомнил си кошмарния полет с „хито ваши“, шумоленето на разкъсаните дрехи, непрогледния мрак и ужасния страх, че вятърът ще стихне и тялото му ще рухне върху острите като копия бамбукови стебла долу.

Ужас и ликуване се преплетоха в душата му, кръвта му кипна от странната смесица — бурна и опияняваща като младо вино.

Отново се почувства на края на силите си. Погледнато от чисто физическа гледна точка, въздействието на упойващите средства отдавна беше отминало. Въпреки това организмът му продължаваше да усеща последиците от комбинираното им въздействие — в мускулите, нервните възли, мозъка… Единствен лек срещу тях са упражненията, упоритите и тежки физически упражнения.

Фигурата й се появи в полезрението му заедно с тихото шумолене на коприна. Той стана и се поклони, сърцето му се качи в гърлото. Отново бе поразен от величествената й красота. Не би могло да се каже, че е останала недокосната от времето. Не, по-скоро беше нещо друго — сякаш бе успяла да го превърне в свой приятел, а не враг… Времето я следваше по петите като опитомен звяр, присъствието му се чувстваше, но не беше от решаващо значение.

— Итами-сан — едва чуто прошушна той. — Оба…

— Моля, седни, Никълъс-сан.

Той се подчини. Някак не му се искаше да анализира онова, което долови в очите й и усети в душата й.

Поднесоха им чай и оризови сладкиши. Итами изчака излизането на прислужницата и тихо каза:

— Добре направи, че се върна. Сърцето ми се радва да те види отново, „ваташи но музуко“… Сине…

Нещо в душата му се пречупи, тялото му бавно се наклони, челото му почти докосна лакираните дъски на пода. От очите му рукнаха сълзи, не беше в състояние да сдържи напора на чувствата в душата си. Японецът в него се засрами от проявата на такава очебийна слабост, но европейската му кръв взе връх. Именно тя се нуждаеше от някаква проява на чувствата и тази нужда бе така всеобхватна, че никаква дисциплина не беше в състояние да я спре.

— Ваташи но музуко — повтори тя, сякаш наистина се чувстваше негова майка. — Знаех, че ще се върнеш. Молех се на Бога да ти стигне куражът за това.

— Страхувах се, оба — промълви с разтреперан глас той. — Страхувах се от това, което сторих… Не исках да се изправя пред очите ти след всичката мъка, която ти причиних!

— Не си ми причинил мъка, Никълъс — меко отвърна тя. — Винаги съм те чувствала по-близък от собствения си син. Той беше слаб духом, винаги беше принадлежал единствено на баща си… Сацугай ръководеше постъпките му така, както слънцето подчинява своите планети. Сацугай беше човекът, който предначерта неговата съдба, именно неговата параноя наследи Сайго…

Избягва да го нарича свой син, отбеляза Никълъс. Странно поведение за една майка. Главата му се повдигна и очите им се срещнаха. В нейните нямаше нито гняв, нито тъга. Други чувства преобладаваха в тях. Примирение и обич… Обич към него.

— Той беше зъл и покварен — продължи тихо Итами. — Никога не бях предполагала, че може да съществува такъв човек. Объркването би трябвало да пречи на крайностите, така поне си мисли човек… — Главата й тъжно се поклати: — Но не и в случая със Сайго. Той притежаваше уникална по своя характер девствена чистота. Насочена в правилната посока, тя несъмнено би предизвиквала всеобщо възхищение…

— Но тя не беше насочена в правилната посока и аз бях принудена да нося това бреме върху плещите си цял живот. Би трябвало да се срамувам, че съм желала смъртта му, но аз не се срамувам. И как бих могла? Всичко, до което се е докосвал, е било обречено на загиване. Той беше безмилостен убиец на човешкия дух.

— Дори всичко това да е вярно, аз пак не изпитвам гордост, че съм го унищожил — поклати глава Никълъс.

— Разбира се — съгласи се тя. — Ти си действал от позициите на честта. В това отношение приличаш на майка си.

Той внезапно осъзна, че Итами му се усмихва. Неволно й отвърна със същото, тежкото чувство напусна сърцето му с бързината, с която се оттеглят буреносните облаци през лятото.

Дълго време не се помръднаха, душите им се сплетоха в приятелска прегръдка, наново се опознаваха, откриваха неочаквано възвишеното равнище на връзката помежду им, вече освободена от призраците на миналото.

— Радвам се, че дойде по това време — каза му тя на другия ден. — Скоро преживяхме едно-две не особено приятни земетресения.

Никълъс си спомни за компютърната разпечатка на Проторов, която предвиждаше повишена сеизмична активност. Все пак реши да не споменава нищо за нея.

— Не аз го избрах, оба — рече той. — По-скоро то избра мен…

— Затова трябва да се кръстим, преди да поемем през речния брод — леко се усмихна тя. — Нали така, Никълъс?

— Не знаех, че си чела Мусаши — изненадано я погледна той.

— Не само съм го чела, но и съм го изучавала — вече открито се смееше тя. — Много неща за мен са ти неизвестни, макар че пред никой друг човек на този свят не съм споделяла толкова много от своите тайни… Аз бях тази, която насочи някои хора към услугите на Сайго. Предимно хора, които бяха унижени от онзи Рафаел Томкин и които горещо желаеха смъртта му…

— Не те разбирам — недоумяващо я погледна Никълъс.

— Нима си въобразяваш, че съм ти загубила следите, след като замина, ваташи но музуко? Моята любов е не по-малко силна от моята закрила! В чия дъщеря се влюби ти? Колко време би било необходимо на Сайго да научи това? И колко време — да съчетае полезното с приятното, да изпълни платената поръчка и едновременно с това да ти отмъсти за всичко? Той за нищо на света не би пропуснал подобен шанс!

В душата на Никълъс се надигна буря.

— Значи ти… Ти си пратила Сайго по следите ми? — Стисна главата си с две ръце, беше му трудно да повярва на това, което чува.

— Мили мой, та той беше като ранен глиган — тихо отвърна тя. — Беше опасен, с всеки изминат ден ставаше все по-опасен! Не можех да позволя това да продължава до безкрайност!

Тя прекъсна разходката, спря на място и за пръв път леко го докосна. Едва забележим, но изпълнен с решителност жест, който, подобно на всички японски жестове, беше изпълнен със скрито значение.

— Нима си помисли, че бих го изпратила да ти стори зло? Не, аз го изпратих да намери своята смърт! Вероятно съм го убила, ако човек разглежда нещата от по-различен ъгъл!

— Но междувременно и други хора намериха смъртта си, оба — промълви Никълъс. — Би трябвало да предвидиш това.

Тя не отговори. Краката й се раздвижиха и се насочиха към тревата, заобиколила стройните чемшири, съвършени като произведение на изкуството.

— Какво очакваш да кажа, ваташи но музуко? Животът е несъвършен, защото сме хора, а не богове. От самото им наименование е ясно, че боговете не живеят, а просто съществуват.

Спряха и тя докосна грубата кора на най-близкото дърво.

— Съжалявам за смъртта… за смъртта на всекиго. Но понякога заедно с тумора се изрязва и здрава тъкан… Не е честно и аз положително не го одобрявам… Но наистина трябва да се научим да се кръстим пред речния брод… Ти правилно каза, че не ние избираме, а нас ни избират…

Той не беше вложил точно този смисъл в своите думи, подозираше, че Итами отлично го знае. Но нейните думи бяха много по-подходящи, много по-точни. Защото си даваше сметка, че случилото се между него и Сайго не беше резултат на специални действия от страна и на двамата, а по-скоро следствие на една отдавнашна, породила се цяло поколение преди тях вражда. Враждата между техните бащи, която бе родила синовната вярност в душите на младежите, която ги бе подтикнала да сложат точка на отношенията между двете фамилии.

Въпреки усилията си не можеше да не мисли за хората, изгубили живота си в резултат на тази вражда, в резултат на прекомерно болезненото им честолюбие: Айлин Окура, Тери Танака, Док Диърфорт и още куп униформени и цивилни полицаи, на които не знаеше дори имената. О, да, и Люис Кроукър… Никълъс схващаше мъдростта в думите на леля си, дори се съгласяваше с тях. Но нещо дълбоко в душата му се противеше, далечен глас настоятелно повтаряше: Все пак е прекалено! Отнемането дари на един човешки живот е прекалено висока цена за изкореняването на някакво натрапчиво „гири“!

Мълчанието се проточи. Итами беше тази, която го наруши.

— Бях искрена с теб, Никълъс. Сега ще те моля да ми върнеш жеста. Кажи ми защо дойде тук. Очевидно не е само, за да ме видиш след всичките тези години…

— Наистина е така — призна той е чувството, че тя пак е права. Този въпрос се въртеше в главата му по време на пялото тежко и продължително пътуване насам. Накрая му се явяваше дори насън.

Акико.

Тя не беше Юкио, но лицето й беше лицето на Юкио, Защо? Не може да се е родила с черти, които са съвършено точно копие на чертите на неговата любима. Природата никога не повтаря своите творения, това правило е невалидно може би единствено при близнаците.

Значи остава другата вероятност — лицето й да е изкуствено създадено копие на лицето на Юкио. Което означава, че през цялото време е бил воден за носа, воден към единствения човек на този свят, който беше желал смъртта му с цялата си душа. Към единствения човек, който би могъл да измисли подобно душевно страдание.

Итами е права — този човек е непоправимо зъл.

Сайго.

Тук, в неговия дом. Никълъс бе дошъл, подчинявайки се на инстинкта си. На желанието си да намери отговора на въпрос, на който вероятно отговор не съществуваше.

— Дойдох тук и по друга, по-неотложна причина, оба — промълви той. — Наскоро се срещнах с жена, чието, лице е точно копие на лицето на Юкио, Не беше тя, но приликата е поразителна. Казва се Акико.

Итами обърна лице към полегатите лъчи на залязващото слънце.

— Някога познавах жена с това име — отвърна тя. — Обичах я, а тя ме почиташе. Както би трябвало да бъде между свекърва и снаха.

Сърцето на Никълъс пропусна един такт. Не, не може да е истина! Това би било прекалено чудовищно, светотатствено, мръсно!

— Беше омъжена за Сайго, така ли? — едва успя да, промърмори той.

Итами кимна с глава.

— Ученичка ли беше?

Итами отлично знаеше каква ученичка има предвид. И за двамата съществуваше само един вид учение.

— Да — прошепна тя. — Срещнали се в Кумамото. Изкарала е две години там, после е напуснала.

— И къде е отишла?

— Не искам да говоря за това.

— Итами-сан…

— Срамувам се! — троснато отвърна тя, за пръв път в гласа й пролича нескрита студенина. — Не ме насилвай!

— Трябва да знам! — твърда каза той и се изправи пред нея. — Трябва! Тя е била съпруга на сина ти.

— Не смей да го наричаш така!

— Но освен това е била и последното оръжие на Сайго срещу мен, нима не разбираш? Не ми ли помогнеш в момент като тази, тя може би ще успее да стори онова, което той не успя!

— Наистина ли? — погледна го е ясни очи тя.

— Хай, аба — кимна Никълъс.

— Някъде в планините на север живее един сенсей — промълви Итами. — Името му е Кийоки.

— Това не е име! — замръзна на мястото си Никълъс. — Това е състояние, което се изразява с една-единствена дума — лудост!

— Не зная… Но именно там е била Акико. Там се е научила да прикрива своето „ва“, там е овладяла изкуството на „яхо“. — Итами направи гримаса и се извърна от него: — Ето, казах ти всичко, което знам. Но сега се чувствам зле!

Той дълго мълча. Преди всичко за да й позволи да възвърне самообладанието си, но и да попие неземното спокойствие на окръжаващата ги природа, да почувства как майчината й милувка успокоява неспокойния му дух. Искаше му се този миг да продължи до безкрайност.

Накрая потръпна и тихо промълви:

— Трябва да тръгвам, хаха.

— Да.

— Ще ме целунеш ли за сбогом, както правеше Чонг под влиянието на баща ми?

Итами бавно се обърна към него. Очите й бяха леко замъглени и огромни, сякаш побрали в себе си целия необятен свят. Ръцете й се обвиха около раменете му с неповторима нежност, краката й се повдигнаха на пръсти, устните й докоснаха бузата му. Така, както го беше правила хиляди пъти в миналото.

— Честит рожден ден, хаха — промълви Никълъс.

— Бъди жив и здрав, Никълъс — въздъхна Итами. В следващия миг вече беше сама, само птиците чуруликаха в клоните на дърветата, приготвяйки се за настъпването на нощта.

Токио се стори на Джъстин толкова смайващ и огромен, колкото Ню Йорк би се сторил на някое хлапе от Небраска. Не беше очаквала да го види такъв, нито пък го беше искала.

Градът пулсираше около нея като гигантски кошер с неоново осветление, атмосферата му бе тежка и задушна като въздуха в каменовъглена мина. Тя се потопи в него с неволна тръпка на отвращение, а когато стъпи на тротоара пред хотел „Окура“, вече беше готова да зареже всичко и незабавно да се върне у дома. Единственото нещо, което я спря, беше Никълъс, по-скоро мисълта за него.

В този хотел беше отседнал и Крейг Алонг. Макар да го познаваше съвсем бегло, Джъстин му остави бележка и помоли администратора да му я предаде веднага след като се прибере.

После се качи в стаята си и се тръшна на леглото. След продължителния полет имаше чувството, че кожата и косата й са просмукани от нещо мазно и неприятно. Изпъшка и стана. В банята пусна толкова гореща вода, колкото можеше да понесе умореното й тяло.

Имаше чувството, че само горещата вода може да отмие дебелия слой нечистотия от кожата й.

Телефонът иззвъня точно когато свитите й на топка мускули започнаха бавно да се отпускат, покрити плътно с дебел пласт пяна. Пресегна се към деривата, окачен на плочките над главата й. Беше Алонг. Работел във временния си офис в сградата на „Сато Петрокемикълс“ и се върнал в хотела, за да смени дрехите за обяд. Той бил от хората, които обичат да ходят по риза, но едва тук проумял колко много държат японците на официалното облекло.

Джъстин го попита за Никълъс и Алонг объркано замълча. Безпогрешно доловил вълнението в гласа й, той не смееше да й каже, че няма никаква представа за местонахождението на своя шеф. Вместо това предпочете да я увери, че скоро ще го открие и отново ще й позвъни. Когато линията прекъсна, Алонг веднага набра номера на Сато. Не, там все още не бяха се свързали с господин Линеър. Желае ли господин Алонг да го свържат с Нанги-сан?

Алонг за пръв път чу, че Танцан Нанги се е върнал от Хонконг.

— Да, свържете ме, ако обичате — каза в слушалката той. После съобщи на Нанги за появата на Джъстин в Токио.

Нанги остави слушалката и излезе иззад бюрото си. Кацнал едва преди час на родна земя, той все още беше зает с мисли за хонконгските си операции. Непредвидимият Чу и неговият баща-дракон не излизаха от главата му, но още по-натрапчиви бяха мислите за триадата Грийн Панг. До края на месеца тя щеше да нахлуе в сградата на търговската компания „Сун Ва“ на улица „Тай Пингшан“. Ще има насилие, ще се пролее кръв. Вероятно и кръвта на самия господин Лю, която нищо чудно да се смеси с кръвта на младата и пищна госпожица, известна с прякора Сочната Пиен.

Изходът от тази операция нямаше нищо общо с Нанги, тя си беше изцяло дело на мафията и част от постоянната й война за завладяване на нови сфери на влияние. Поне така щяха да я представят вестниците. Нищо необикновено, подобни неща бяха ежедневие за кралската колония. Ло Хван вероятно също ще се примири. Карма. Може би съжалява, че не се е посъветвал с някой гадател преди срещата си с Нанги.

Всъщност операцията беше уговорена между Нанги и Непредвидимия Чу още преди разговора в Оушън парк. Това беше смисълът на натиска върху патриотичните чувства на Третия братовчед Ток. Нанги спази уговорката с Ло Хван и след три седмици нямаше да има дори следа от дезинформационната връзка с Редмън.

Но не му било писано да се наслаждава дълго на своето задоволство. На вратата се почука и на прага застана Кей Хагура, един от вицепрезидентите на Сеичи.

— Влезте, Хагура-сан — любезно го покани Нанги, не пропуснал да отбележи загриженото лице на вицепрезидента. Може би има нужда от малко отпуск, който да прекара със семейството си, помисли Нанги. Това е най-добрият начин за почивка за всеки японец.

— Моля да ме извините за безпокойството, Нанги-сан — поклони се Хагура. Лицето му беше бледо и уморено, зад гърба му, отвъд плътно затворената врата, се разнасяше необичаен шум.

— Влезте, влезте, Хагура-сан — повтори Нанги със зле прикрито раздразнение. — С какво мога да ви помогна?

Очите на Хагура останаха вперени в пода.

— Току-що получихме съобщение от нашия клон в Хокайдо — промълви той. — Станала е… станала е катастрофа… Никой не може да каже със сигурност…

Нанги се приведе напред, сърцето заблъска в гърдите му.

— Каква катастрофа, Хагура-сан? С кого, с какво?

— Страхувам се, че е със Сато-сан… — промълви Хагура с внезапно одрезгавял глас. Сякаш току-що бе пипнал силен ларингит. — Автомобилна катастрофа, макар още нищо да не е напълно ясно…

— А Сато-сан? — остро попита Нанги. — Какво е неговото състояние?

— Никой не е имал никакъв шанс — промълви Хагура, не искаше да споменава на глас ужасната дума, сякаш това би променило жестоката истина и би я превърнало само в неясно предположение.

— Хагура-сан! — извика Нанги.

Вицепрезидентът затвори очи и с мъка произнесе неизбежните думи:

— Сато-сан е мъртъв.

Нанги направи всичко възможно да прикрие шока си. Сега беше времето да покаже твърдост и достойнство. Този „кобун“ е устроен като древното общество — всички самураи са безрезервно предани на своя шогун и вървят напред, само напред. Отстъплението е непознато, забранено е дори колебанието. А и „Тенчи“ не може да чака.

— Благодаря, Хагура-сан — промълви през стиснати зъби той. — Давам си сметка за болката ви и ценя вашата деликатност.

Хагура дълбоко се поклони.

— Това беше мой дълг, Нанги-сан.

Беше дълбоко впечатлен от могъщото „ва“ на Нанги-сан, което въпреки внезапността на страшната новина продължаваше да излъчва своята хипнотизираща хармония. Това негово поведение щеше да стане известно на всички служители, проявата на героизъм и желязна непоколебимост положително ще спомогнат за преодоляване на шока им от неочакваната кончина на Сеичи Сато.

Останал сам в кабинета си, Нанги рухна. Очите му плувнаха в сълзи, железен юмрук застана в гърлото му и му пречеше да диша. Отправи поглед към широките панорамни прозорци и се замисли.

Първо го напусна Готаро. После оба-чама, Маки… Но Сеичи беше край него, винаги… С колко души може да бъде близък човек през живота си? Колко души биха могли да го разбират? Един, двама… По-голям брой означава, че този човек е имал — изключителен късмет.

С кого мога да споделя сега, запита се Нанги. С кого ще градя плановете си, на кого да се похваля за успеха в Хонконг? Всичко това можеше да стори само със Сеичи. Но Сеичи вече го нямаше.

Душата му се изпълни с гняв и дълбока тъга. За пръв път почувства, че любовта му към Бога се превръща в омраза, че вече не е в състояние да му вярва сляпо и безрезервно, че не иска да му поверява своята безсмъртна душа.

Как можа да допуснеш подобно нещо, гневно се обърна към него той. Какъв е смисълът на подобен акт? Душата му кипеше от възмущение пред безсмислената жестокост на съдбата. Нима нямаше значение, че те двамата — Танцан и Сеичи, бяха по-близки от родни братя, че познаваха всяка гънка на душите си, че си имаха пълно доверие, въпреки спорове, несъгласия и различия по отделни въпроси? Че именно тези спорове, несъгласия и различия бяха стоманената спойка на тяхната дружба, по-здрава и по-тясна дори от онази, която крепеше и най-сплотените семейства? Край, всичко е свършено. Но защо?

Ако Нанги можеше да прецени обективно поведението си в този миг, той положително би разбрал, че губи много повече от едно близко приятелство. Защото беше изгубил и характерното за всеки човек от Изтока примирение пред съдбата, вярата си, че всичко е част от вечния ход на живота. Беше изгубил мястото си във вечния, непроменим Космос, а това е наистина страшна загуба.

Когато Крейг Алонг доведе Джъстин в градината на петнайсетия етаж (именно там пожела да я приеме Нанги), върху лицето му отново бе кацнала непроницаемата маска. Представителят на „Томкин Индъстриз“ не остана дълго. Представи ги един на друг, после се извини с неотложен делови обяд и излезе.

Значи това е дъщерята на Рафаел Томкин, помисли си Нанги, докато внимателно я оглеждаше. Дали все още е влюбена в онзи гайжин Линеър? Бяха му докладвали за ледените им отношения по време на погребението на Томкин и именно по тази причина въпросът се появи в главата му.

— Позволете ми да ви поднеса личните си съболезнования, мис Томкин — рече той и любезно склони глава. — Познавах вашия баща и се възхищавах от него.

Мис Тобин, за малко не го поправи Джъстин. Сдържа се навреме просто защото вече беше осъзнала безсмислието на цялото това поведение, възприето преди много години.

— Благодаря, Нанги-сан — склони глава тя. — Букетът, който ми изпратихте, беше великолепен. — Огледа помещението и добави: — А и тук е много красиво!

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене? — усмихна се любезно Нанги.

— Бих приела един джин тоник — отвърна тя и седна близо до огромната саксия, от която се излитаха свежите стройни стволове на млади бамбукови, дръвчета. Нещо е станало, отбеляза си тя. Нанги изглежда стар и уморен, но Никълъс я беше предупредил никога да не задава директни въпроси.

Отпи от чашата, старателно избягвайки да гледа Нанги, който се приближаваше откъм бара с тежко накуцване.

— Малко съм изненадан да ви видя в Токио — каза той, след като се настани в стола насреща й. — Бих ли могъл да ви помогна с нещо специално? Достатъчно е само да кажете. Ще ви дам на разположение една млада дама, която ще ви разведе из най-добрите магазини на града. Вечер ще ви придружава мъж, който…

— Дойдох да се видя с Никълъс — прекъсна го тя. Не й хареса начинът, по който подходи към нея — като към всяка жена. Но направи усилие това да не проличи по нищо. Остана все така хладна и сдържана и това направи огромно впечатление на Нанги.

— Разбирам — промълви той с неволно уважение. — Съвсем основателна причина за едно толкова продължително пътуване.

Млъкна, а Джъстин усети как в душата й се промъква мраз. О, колко много й се искаше да обърне гръб на преструвките и да изкрещи: Какво се е случило? Къде е Никълъс? Добре ли е?

— Имате ли представа къде се намира той в момента? — попита тя и сама остана изненадана от спокойния си глас. Ако беше тук, Никълъс положително би бил горд с нея. Но самата мисъл за него докара влага в очите й. Какво ли е станало, безпомощно се запита тя.

— За съжаление нямам — отвърна Нанги. — Самият аз току-що се завръщам от продължително пътуване. Все още не съм напълно информиран за всичко, което е станало тук в мое отсъствие.

Студен е като лед проклетникът, възкликна вътрешно Джъстин, Как ли успява да го постигне? Не си даваше сметка, че самата тя го копира, при това доста сполучливо.

С всяка измината минута уважението на Нанги към тази гайжин нарастваше. Отначало чувството беше неясно и объркано, после — все по-свободно и завладяващо. Реши да й каже всичко, което му беше известно. Както от уважение към силата на нейното „ва“, така и по простата причина, че рано или късно тя сама ще го научи.

— Страхувам се, че новините не са особено добри, мис Томкин — започна той. — По време на моето отсъствие Сеичи Сато е загинал при автомобилна катастрофа.

— Господи! — ахна Джъстин и стисна ръце в скута си. Питието във високата чаша до нея беше отдавна забравено. — Той… той сам ли е бил? — Гласът й изгуби значителна част от първоначалното спокойствие.

— Разбирам безпокойството ви — отвърна Нанги. — Доколкото съм информиран, той действително е бил сам.

Джъстин затвори очи, единият й клепач неудържимо затрепка. Господи, колко спокойно и клинично обяснява всичко този човек! Сякаш е доктор, констатирал очакваната смърт на свой пациент!

— Много… Много съжалявам, Нанги-сан — промълви тя. — Моля, приемете най-искрените ми съболезнования. Слушала съм много хубави неща за Сато-сан…

Нанги я гледаше с широко отворени очи, действително изненадан. Къде е избликът на противни емоции, които очакваше от тази варварка? Къде е досадният опит да подчертае близостта между Сато и Нанги и да го подложи на неподправено унижение? Нищо подобно не стана. Тя беше съумяла да изрази чувствата си по изключително подходящ начин, беше запазила както своето и неговото достойнство, така и уважението към мъртвия му приятел.

— Благодаря ви, Томкин-сан — отвърна той с глас, в който прозвуча нескрита симпатия. — Можете да постъпите, както желаете. Предложението ми за приятното ви прекарване продължава да е в сила, но можете и да се върнете в хотела си, ако, разбира се, желаете това. Във всички случаи ще ви информираме незабавно, ако научим нещо ново за Линеър-сан.

— Предпочитам да остана тук, ако не възразявате — каза Джъстин. — Но само ако сте наистина убеден, че няма да преча.

— В никакъв случай — поклати глава Нанги и позвъни за Кей Хагура.

Никълъс започна претърсването на гъстата гора около къщата на Итами с помощта на някои подръчни материали, взети от кухнята на лелята с нейно позволение.

Търсеше дупки от особен вид и това беше бавен процес. Гората беше по-гъста от времето, когато беше идвал тук като момче. Поне така си въобразяваше, защото съзнаваше, че човек никога не обръща внимание върху подробностите по местата, които не обича.

Небето, надничащо тук-там сред гъстата плетеница от клони, изглеждаше странно пожълтяло. Денят със сигурност си беше отишъл, но здрачът беше обагрен по доста странен начин. И въздухът беше необичаен. Тежък като олово и абсолютно неподвижен, той не беше в състояние да разклати дори стръкче трева. Липсваше обичайното жужене на насекомите, птици също не се виждаха…

Никълъс най-сетне откри онова, което търсеше и се залови за работа. А тя се състоеше предимно в очакване сред клоните на едно дърво. Когато остана доволен от това, той се спусна на земята. Намери наблизо една заоблена скала, седна на върха й и зачака.

Така го и намери Акико — седнал и застинал в поза лотос. Мракът се спускаше, сенките се издължаваха над полянки и гъсталаци, над остри скали, под които се гушеха отровни гъби, над мъхове и диви цветя. Денят отстъпваше място на нощта. Чучулиги и сипки се готвеха за сън, сред клоните на дърветата се появяваха бухали и козодои. Зайци и глигани намираха покой в гъсталака, лисици и невестулки тръгваха да търсят храна. Всичко това ставаше тихо, спокойно, почти незабележимо.

Тя спря пред него — още една сива сянка, изскочила от гъсталака.

— Съжалявам, че не успях да ти донеса катаната.

— Щеше ли да ме убиеш с нея?

— Слез от удобното си гнездо, за да поговорим — изплъзна се от прекия отговор тя.

Никълъс неохотно се подчини. Мислеше за Масашиги Кусуноки. Мислеше за него непрекъснато, още от мига, в който Сато бе споменал името му и бе го свързал с риуто „Теншин Шоден Катори“. Отдавна бе напуснал Мошино, никога не беше чувал за сенсей с подобно име. Нито в Япония, нито извън нея.

Но беше сигурен, че Сато не го е излъгал, нито пък него са излъгали. За какво би послужила тук една лъжа? Масашиги Кусуноки е съществувал наистина (докато е бил умъртвен, разбира се), едновременно с това продължаваше да му изглежда като някакъв тайнствен фантом. Кой е бил той, кой го е убил?

Дали това е била Акико, неговата ученичка? Дали е успяла да прикрие своето „ва“ по метода на онзи луд Кийоки и да хване своя сенсей неподготвен? Така ли се готви да постъпи и с него самия сега?

Меката трева замести татамито по великолепен начин. Мракът, прокрадващ се между върховете на дърветата, бавно започна да ги обгръща. Тъмният му плащ нежно се люшна над главите им — две необичайни нощни животни в тихата гора. Но те се чувстваха у дома си, черната нощ бе тяхната стихия. Далечният блясък на звездите караше лицата им да светят със студена, едва доловимо фосфоресцираща светлина.

— Щях да те разкрия дори и без татуировките — каза той.

— Никой, освен теб не би разбрал скритото им значение — кимна леко тя.

— Да — въздъхна той. — Зная легендата за Хсинг, който бил в състояние да променя външния вид на хората, да създава „акума“[16] с помощта на „яхо“.

— И си й повярвал, така ли? — засмя се тя.

— Аз вярвам в кужи кири, вярвам в кобудера и ву-шинг — отвърна той. — Познавах някога един „махьо-дзукай“[17]… — Последните думи произнесе с възходяща интонация, от тях тя разбра, че още не е свършил: — И ти си го познавала, Акико-сан. Името му е Сайго…

Беше извадил ключа от джоба си и й го подаваше. Беше убеден, че тя го поема, но не е сигурна дали да го използва. Затова продължи:

— Сега зная истината. Твоите дракони-близнаци ми говорят с огнения си език. Преди да бъде убит от своите ревниви сънародници, Хсинг успял да увековечи своя „акума“. Той е бил сенсей в множество области, между които е било и татуирането.

— Сторил това, за да бележи завинаги своя възпитаник, за да бъдат навеки свързани от колелото на общата карма. Поне така гласи легендата…

— И ти, Акико-сан, си имала свой сенсей, който те е белязал със забележително майсторство. Така е, нали? Не мога да си представя, че си решила да се татуираш при някой обикновен уличен занаятчия… — Разбира се, можеше да отиде още по-далеч и да спомене дори името на Кийоки. Но това би означавало да й даде огромно предимство.

— Значи знаеш за ву-шинг — промълви тя и леко кимна с глава. Най-сетне се възползва от ключа, който й подаде. — Вероятно ще ми олекне при мисълта, че и някой друг знае… Особено когато този друг си ти… — Но вътре в душата й се надигаше смут. Амида! Това не може да е истина! Гледам го и усещам как все повече го обичам. Любовта ми е толкова силна, че трябва да стисна с всичка сила своята дългогодишна омраза, да я стискам с побелели от напрежение пръсти, за да не й позволя да отлети! Трябва да се концентрирам до крайност, иначе тя ще изтече между пръстите ми като сух пясък!

— „Акумата“ на Хсинг е имала едно-единствено предназначение — промълви тя. — Да изпълни едно обещание, да реализира едно отмъщение, чакало стотици години. Фамилното ми име не е Офуда…

— Не е — прекъсна я умишлено Никълъс. — То е Сато. А твоят съпруг Сато-сан е мъртъв…

— Така си помислих и аз — леко склони глава тя, очите й проблеснаха на светлината на звездите. — За което съжалявам. Но съжалявам само защото не аз бях тази, която го е лишила от живот, прибягвайки до четвъртата степен на „ву-шинг“.

— Кунг — изрече Никълъс, използвайки китайската дума за „палат“ — наказанието на евнусите. — Първо щеше да го кастрираш, а след това да го убиеш, нали?

— Точно това заслужаваше! — злобно просъска тя. — И не само той, но и приятелчето му Танцан Нанги! Той тепърва ще тръпне от ужас пред моята мощ! Именно той и Сато са виновни за смъртта на истинския ми баща — Хироши Шимада!

— Заместник-министърът Шимада бил твой баща? — искрено се изненада Никълъс. Много добре познаваше това име, тъй като Шимада беше един от хората, с които се беше заел баща му в следвоенните години. — Доколкото знам, той е имал само двама сина!

— Майка ми е била негова любовница — с нескрита гордост отвърна Акико. — Била е „таю оиран“ в Йошивара. Най-добрата в цялото заведение!

— Шимада си направи сепуку, стана огромен скандал и…

— Всичко беше организирано от Нанги, Сато и техния духовен наставник Макита!

Никълъс знаеше, че това не е вярно, тъй като доказателствата за злоупотребите на Шимада са били многобройни и неподлежащи на съмнение.

— Те са изфабрикували купища лъжи, полуистини и инсинуации — продължи с разкривено от гняв лице Акико. — Които са били повече от достатъчни в атмосферата на психоза, властвала в Япония след края на войната! — Никълъс усети как душата й се стяга за решителния удар. — А твоят баща — полковник Денис Линеър, е настоял всички тези скалъпени обвинения да станат обществено достояние! През цялото време е искал да отстрани баща ми от пътя си, тъй като той е бил единствената преграда пред пълния му контрол върху МТИ от страна на окупационните власти!

Никълъс ясно си спомни какво беше казал баща му, когато откриха заместник-министъра Шимада и съпругата му в локва кръв: „Никога не се радвай, когато умира човек. Просто бъди доволен, че е пресъхнал един от изворите на злото. В случая това зло е свързано о хора, които са искали да увековечат властта на предвоенните индустриални гиганти «дзайбацу» в икономическата политика на Япония. Ние сме длъжни да се противопоставяме на подобен процес. И сме длъжни да действаме. Човечеството не може да просъществува, ако от време на време някой не се заема да почиства основно натрупаното зло.“

— Всички обвинения срещу баща ти са били добре аргументирани и истински, Акико — меко продума той. — И наказанието му е в пълно съответствие с извършените престъпления.

Веднага разбра, че думите му изобщо не проникват в нейното съзнание, същевременно усети колко му е трудно да спре привличането, излъчващо се от лицето й, белеещо се само на сантиметри от неговото. Това, че тя не беше Юкио, сякаш изобщо нямаше значение. Този факт беше регистриран само от разума му, докато чувствата бяха съвсем друго нещо. Те изцяло се разминаваха със здравия разум и трезвата действителност. Какво в нея го караше да реагира по този начин?

Каквото и да беше това чувство, то съвсем не го караше да забрави опасността от нейното присъствие. Просто я правеше по-завоалирана, по-неясна…

А смайването му беше съвсем неподправено, съвсем истинско, макар и породено по особен начин. Въпреки наученото от Итами, въпреки всички проверени и все още предполагаеми факти, които сам бе събрал за Акико, той изненадано откри, че усеща единствено нейното „ва“, сияйно и невъзмутимо, една съвършена хармония. Не можеше да определи какви са истинските й чувства към него. Не можеше да почувства нито агресивност, нито враждебност, пито каквото и да било друго отрицателно чувство. И отново се запита дали и тайнственият Масашиги Кусуноки не се е чувствал по същия начин миг преди Акико да отнеме живота му…

— Трябва да разбереш, че полковникът е бил оръдие в ръцете на хората, които споменах — тихо каза тя с безжизнени като камък очи. — Пробутали са му своята мръсотия и той покорно е изпълнил волята им.

— Дори Сато и Нанги да са толкова виновни, колкото твърдиш ти, това не може да оправдае отнемането на три невинни човешки живота — твърдо изрече той.

— Не ми говори за невинност! — просъска тя. — В тази компания подобно понятие не съществува! Главните виновници са двама, а всички останали са техни съучастници!

Никълъс си спомни за госпожица Йошида и изведнъж усети, че му е мъчно за жената отсреща точно толкова, колкото му беше мъчно и за Йошида. Как се променя животът, Господи, въздъхна вътрешно той. И колко малко надежда има в него!

Все пак беше успял да изпълни целта си и вече знаеше всичко, което трябваше да знае. От думите й разбра, че няма да има възможността да стане и да си тръгне; че независимо от чувствата й тя е прекалено тренирана; че духът й, по подобие духа на покойния й съпруг Сайго, е прекалено слаб, за да се освободи от проклятието на „яхо“. Той никога не би успял да я убеди в своята правота. Прав беше Акутагава-сан, когато му каза, че „яхо“ притежава дяволската сила да погълне и унищожи волята, да превърне човека в свой роб — в противоречие с всички останали бойни изкуства, чието предназначение е да служат вярно на този, който ги е овладял.

Гледаше лицето й с нови очи. Най-сетне разбра напълно с кого си има работа. Тя беше МИКО — всемогъща и страшна магьосница, която с лекота успява да прикрие истинските си намерения и може да отнеме живота на всеки, когото избере. Може да го стори по време на целувка или нежна прегръдка и той няма да усети нищо, хармонията на могъщото й „ва“ няма да се наруши нито за миг. Жертвата така и няма да разбере докосването на Пустотата…

Безсилието му по отношение на нейните намерения беше пълно. Сега разбра колко е бил прав да чака горе, сред клоните на вековното дърво. Сега си даде сметка, че се е изправил лице в лице със Смъртта. Не протестираше срещу факта, че тя бе приела образа на първата му любов, по-скоро беше доволен, че ще напусне света именно с този образ в съзнанието си, че последните му мисли ще бъдат свързани с мечтата за Юкио.

— Колко е тихо — обади се Акико. — Животните се крият, птиците са в гнездата си, буболечките спят. Дори вятърът стихна сякаш специално за нас.

Очите й сияеха, той беше сигурен, че вижда отражението на луната в леко изпъкналата им повърхност. Сякаш бяха покрити с фина коприна, сякаш бяха наистина очите на Юкио.

— Защото ние сме влюбени, Никълъс. Последните истински влюбени на земята. Не само телата ни се преплитаха, когато се любехме. Преплитаха се и душите ни. Облаците и дъждът сляха нашите духове, Никълъс. Сега те са татуирани така дълбоко и отчетливо, както моите дракони. Ще се познаваме винаги, когато и да се срещнем, на този или в онзи свят, в новия ни живот след смъртта, там, където ни захвърли всемогъщата карма… Ще се познаем независимо дали сме хора или язовци, дъждосвирци или змии… Връзката между нас ще съществува вечно благодарение на това сливане на духа, което сме осъществили тук, на тази земя, в този живот…

Не беше ли се приближила мъничко? Никълъс не можеше да прецени. Думите й станаха сияйни като очите й, като блясъка на звездите над притихналата гора.

Не се ли приведе напред, към него? Не усеща ли твърдата заобленост на гърдите й срещу своите? Не го ли залива топлината на тялото й, не парва ли бузата му дъх на люляк? Нямаше ясен отговор за нито един от тези въпроси, усещаше единствено могъщото й „ва“, ярко като фар върху морския бряг.

Спомни си трескавата нощ с нея в градината на Сато, изведнъж му се прииска отново да изпита онази приятна, лудост. Сато! Усети как ръката й се обвива около врата му после се плъзга леко по рамото му, пръстите й докосват шията… Спомни си за Сато, заповяда си той, но въпреки това усети как тръгва подир него. Не беше удържал клетвата си да го закриля и сега трябва да плати за това!

— Не! — изкрещя извън себе си той, гората повтори вика му с многократно ехо. — Не трябва! Не мога да те обичам! Ти си Мико!

Отдръпна се от омайната й прегръдка и измъкна късия нож, който бе взел от кухнята на Итами. Макар и обикновен, той бе добре наточен и можеше да се използва като оръжие на честта. После, без секунда колебание, Никълъс го заби до дръжката в корема си. Бликна фонтан кръв, черен в мрака на нощта, топлите струи заляха колената му, блеснаха за миг във високата трева, пръснаха чак в скута на Акико.

С разкривено от непоносимата болка лице Никълъс дръпна острието отляво надясно през долната част на корема си, по посока на мястото, където лежеше свещената „хара“.

Акико изпадна в шок, очите й щяха да изскочат от орбитите си.

— Амида! — ахна тя, ужасена от огромното количество кръв, което течеше от тялото му като планински поток, което го пресушаваше и лишаваше от живот.

Душата й се разтърси от противоречиви чувства. Възторг и мъка, паника и страх, задоволство и тъга. Това ли беше краят, към който толкова години се беше стремила? Това ли е крайната реализация на дълго жадуваното отмъщение?

Това е, тя беше сигурна. Но в същото време в душата й започна да се промъква болезненото съмнение, че не точно към това се беше стремила. Цял живот се беше борила да се, освободи от традиционната за всяка жена роля да бъде покорна слугиня на мъжа. В основата на тази борба лежеше отхвърлянето на всичко онова, което беше била нейната майка, отвращението към унизителното положение на „таю“. Именно тези чувства я насочиха към решението да овладее до съвършенство древните бойни изкуства — тази изцяло мъжка територия. Цял живот се беше стремяла да бъде равна с най-властните мъже.

Но сега започна да разбира, че този стремеж я беше превърнал в пионка в ръцете на всички онези мъже, които си въобразяваше, че познава най-добре Кийоки, Сайго и в крайна сметка — заместник-министъра Шимада. Съзна, че именно баща й беше човекът, предначертал живота й със своето поведение. Точно както бащата на Сайго беше предначертал неговия, съвсем точно! Живот в служба на злото!

Но откритието й дойде твърде късно. Животът вече напускаше тялото на човека, когото обича повече от всичко на света.

Отвори уста да изкаже чувствата, завладели душата й е огромна сила, разпери ръце да покаже чистите си намерения. Но в същия момент земята под краката й се преобърна сякаш някакво зловещо „яхо“, хиля до кратно по-могъщо от нейното, беше решило да превърне всичко в пепел и вода, да унищожи целия свят.

Артилерийски тътен се разнесе над главите им и отекна дълбоко в тъмната нощ, ехото му, многократно усилено от нови, появили се току-що природни препятствия, се върна стократно усилено.

Светът наистина се разпадаше, земята разтвори огромни, страховити челюсти. В тях мигом изчезнаха цветя и храсти, дървета и малки полянки. В дъното на това дяволско гърло нещо къкреше и клокочеше. Противна метална миризма нахлу в ноздрите и, дробовете й се сгърчиха от острата воня на сяра.

В следващия миг Акико изгуби равновесие, просна се върху потръпващата земна гръд, затъркаля се без посока, зави й се свят. Вече не беше в състояние да определи къде е небето, къде са звездите, къде е твърдата скала. Ръцете й инстинктивно се протегнаха напред, пръстите й напразно се опитваха да се вкопчат в горещата, изплъзваща се земя…

Никълъс също падна и започна да се търкаля, напълно безпомощен пред огромната дива сила на земния трус. Съветският спътник беше определил него, вия епицентър със завидна точност — някъде на около километър в източна посока от тях.

Усети, че излита във въздуха и бързо се отдалечава от мястото, където бяха коленичили заедно с Акико, от локвата кръв на нещастната лисица, която беше увил около себе си и която бе прикрил с широкото кимоно. Предположението му, че силата на „яхо“ може да бъде временно блокирана единствено от мощността на първия земен трус, се беше оказало абсолютно вярно.

Правеше отчаяни опити да се задържи за острите ръбове на скалите, които се пукаха и пръскаха пред очите му като рохки яйца, за миг успя да се задържи на крака, после отново падна и започна да се търкаля, защото мощните земни трусове продължаваха. Отлетял най-малко на петнайсетина метра от мястото, на което стоеше, той замаяно надигна глава и очите му потърсиха фигурата на Акико. Не я видя, наоколо цареше невъобразим хаос.

Светът наистина беше полудял. Там, където допреди миг се издигаха стройни дървета, сега имаше единствено огромни димящи дупки. Самите дървета бяха отхвръкнали високо горе в жълтеникавото небе, от стърчащите им на всички страни корени се сипеше водопад от пръст и ситни камъчета.

Само след миг Никълъс вече пълзеше обратно. Добра се до мястото на трагичната среща с цената на доста заобикаляне, на няколко пъти бе принуден да спира и да се заковава на място, тъй като затихващите трусове разтърсваха земята под коленете и дланите му като тръпки на ярост по телата на могъщи божества. Най-сетне се добра до огромната пукнатина, сякаш разцепила земята на две отделни части. Беше страшно дори да си представи, че само преди броени секунди тук е имало полянка, осеяна със солидни скали. Беше страшно дори за човек като него, който от рождението си беше свикнал е честите земетресения. Но едва ли някой би могъл да свикне напълно с дивата мощ на природните стихии.

Тътенът стихна, тишината беше страшна. Стори му се, че долавя далечен човешки глас. Надигна се на лакти и колене и внимателно пропълзя до ръба на пукнатината, извита и грозно назъбена.

Акико беше на дъното. Слабичкото й овално лице надничаше изпод тежки камъни и натрошени дънери.

— Никълъс…

Видя очите й, все още блестящи и омайни. Очите на Юкио. Понечи да тръгне към нея, но почвата под гърдите му започна да пропада, вълна от прах и дребни камъчета се стовари върху лицето й и тя нададе пронизителен вик.

Той бавно започна да се изтегля обратно, главата му застрашително се полюшваше над бездната. Очите му автоматично започнаха да търсят друг път, за да стигне до нея. Може би ще може да се възползва от онова дърво там, надвиснало точно над главата й. Не виждаше обаче никакви корени, не беше сигурен дали ще издържи тежестта му, или ще се стовари с цялата си тежест върху смазаното й тяло там, долу.

— Никълъс!

Нещо в гласа й го накара да забрави за практическите си помисли. Погледна надолу. Да, това беше нейният глас, макар и някак неуловимо променен.

— Не мърдай! — предупреди я задъхано той. — Не мога да сляза долу, тъй като пукнатината е много нестабилна. Ще отида да намеря върбови пръчки, за да изплета въже…

— Не!

Мъката в този вик го накара да замръзне на място.

— Не ме напускай, Никълъс! Не ме напускай отново!

В недрата на земята се зароди нов, страховит тътен, Никълъс неволно потръпна. Правилно ли беше чул? Наистина ли каза „отново“?

— Идвам при теб! — изкрещя той.

— Не, не! В името на Амида, не го прави! — Отново видя лицето й, осветено ясно от звездите. След земетресението те сякаш бяха станали два пъти по-ярки, сякаш вселената внезапно се беше пробудила от хилядолетната си дрямка. — Ще загинеш!

Той беше започнал спускането си по ръба на пукнатината, краката му търсеха някаква опора. Видя как Акико се протяга в напразно усилие да улови сплетените над главата й коренища, гъсти и непроходими като гордиев възел. В същия момент тътенът рязко се увеличи, дълбоко долу земните пластове продължиха да се наместват със спиращо дъха стържене, натискът по посока на повърхността стана неудържим. Стените на пукнатината потръпнаха и се отдалечиха една от друга, дори небето изглеждаше изпаднало в шок от мъките на болната земна твърд. Звездите ужасено примигваха, тътенът се превърна в грохот.

Никълъс не чуваше нищо, оглушен от могъщия стон на земята. Имаше чувството, че тъпанчетата му ще се пръснат всеки миг — толкова нетърпими бяха вибрациите. Избраното преди миг дърво рязко политна надолу, той отвори уста да нададе беззвучен писък. После волята му се сви на стоманена топка и цялото му внимание се насочи към едно — да спаси живота си, да се измъкне невредим от зейналата земна паст.

Когато беше в състояние да гледа отново, пред очите му се разкри съвсем различна картина. Нямаше нито гора, нито пръснати из полянките скали, нито хълмове, които беше обходил минути преди очакваната среща. Плодородната долина, която познаваше, беше изчезнала. А заедно с нея беше изчезнала и Акико. Пред очите му се разстилаше безкрайна пустиня.

Първият познат човек за Никълъс след излизането му от токийската болница „Тораномон“ беше Таня Владимова. Не се изненада особено, тъй като изобщо не бе си направил труда да позвъни на Минк.

Тя излизаше от един асансьор в „Окура“, а той чакаше да влезе.

— Какво стана с вас? — попита го тя, ловко промушила се до него.

Асансьорът на Никълъс пристигна и тя се качи заедно с него.

— Изглеждате така, сякаш някой ви е вкарал в месомелачка и е забравил да я изключи…

— А вие бяхте ли тук по време на земетресението? — отвърна с въпрос той. Въпрос, който, чут отстрани, сигурно е прозвучал странно.

— О, да — кимна тя. — Беше доста страшничко. Макар че японците го приеха със страхотно хладнокръвие. — Говореше с умишлено игрив тон и Никълъс леко се учуди. — А вие?

— Аз се разминах с най-силните трусове — рече той.

Тя търпеливо го изчака да отключи стаята си, после подхвърли:

— Веднъж преживях подобно нещо в Лос Анжелис… Макар че не беше силно като това тук. Никой не му обърна внимание, сякаш нищо не се беше случило.

— Японците приемат нещата по по-друг начин — каза Никълъс и отиде в банята да пусне крановете. После неволно повиши глас, за да надвика шума от шуртящата вода: — За тях земетресенията са част от природата, докато калифорнийците ги смятат за част от смъртта и предпочитат да не мислят за тях.

Петнайсет минути по-късно излезе от банята, приключил с редуването на горещата и студената струя върху тялото си. Увил се в голяма хавлия, той се зае да сваля пластмасовото пликче, което беше нахлузил върху бинтованите си пръсти.

— Радвам се, че сте тук — подхвърли на Таня той.

— Това е добре — кимна тя, без да отделя поглед от ръката му. — Дойдох като специален пратеник на Минк. Задачите ни претърпяха лека промяна след последния ви разговор с него. Сега искаме да концентрираме усилията си повече върху „Тенчи“, отколкото върху Проторов.

Може би тялото му се бе поддало на огромната умора, може би съзнанието му бе все още запълнено с мисълта за Акико и начина, по който се беше превъплътила в Юкио за последен път — всецяло убедително… Може би душата му бе обладана от спомена за първата любов — мощен, жив, релефен… Вероятно всичко беше плод на въображението му, на той беше абсолютно сигурен, че духът на първата му любов някак беше успял да се всели в нейната двойница, изпълвайки сърцето й с любов и нежност, изхвърляйки оттам омразата и жаждата за мъст… Може би подобни мисли са глупави и наивни, но той усещаше прекалено ясно вечното преплитане между живота и смъртта.

Във всеки случай не успя да долови фалша в гласа й. Фалш, който при нормални обстоятелства несъмнено би усетил. Все още не бе насочил цялото, си внимание към този разговор, мислите му продължаваха да витаят далеч от действителността. Дал почивка на уморените си мускули, той беше разсеян и неконцентриран, беше уязвим…

— Още по-добре — отвърна Никълъс и се обърна към шкафа с чистото бельо. — Защото Проторов вече не представлява опасност за никого.

— Какво означава това? — попита Таня, въпреки че вече знаеше отговора.

— Означава, че му видях сметката — рече Никълъс и се обърна точно навреме, за да забележи огромната изненада в очите й. — Освен това се добрах до всичко, което е свързано е „Тенчи“.

Таня стоеше като ударена от гръм. След ужасната новина, която й съобщи Русилов, тя бързо започна да губи своята увереност. Какви шансове имаха на предстоящата среща между ръководителите на КГБ и ГРУ след смъртта на Проторов? Тя също познаваше Мироненко. Познаваше го добре, тъй като именно той беше първият мъж в живота й, а тя го беше привлякла в орбитата на Проторов. Това се случи малко преди да завърши Уралската школа. Мироненко и още няколко висши офицери от ГРУ биха пристигнали да се запознаят на място с подготовката на нейните възпитаници.

Проторов прецени, че именно Мироненко е най-подходящ за бъдещите му цели и задачи, точно затова го беше и поканил.

А вечерта изпрати Таня в стаята му. До този момент тя беше напълно лишена от секс, желанията на тялото й по особен начин се преплитаха с мечтите на все още девическото й съзнание. И тази комбинация се беше оказала безкрайно съблазнителна за Мироненко, както впрочем би се оказала за всеки нормален мъж…

Таня беше първата му свръзка с Проторов. След онази нощ той не искаше да се откаже от нея, отношенията им продължиха през цялата пролет и част от лятото.

Но през лятото Таня трябваше да се дипломира, освен това Проторов вече имаше нова, съвсем специална задача за нея. Това бяха причините, поради които Проторов направи необходимото да извести съпругата на Мироненко за увлечението на мъжа й. И той незабавно се отдръпна от Таня. Вероятно благодарение на факта, че този ход на Проторов беше спасил брака и кариерата му, а вероятно и защото споделяше голяма част от политическите му виждания, Мироненко скоро се превърна в негов привърженик и близък съратник.

Междувременно Проторов премести Таня в Москва и я остави сама да се внедри в дисидентските среди на брат си Михаил. От негова гледна точка в това нямаше абсолютно никакъв риск. Защото отдавна знаеше, че Таня обича баща си дълбоко и всеотдайно, че в нейните очи поведението на Михаил не е нищо друго, освен предателство към семейството. Разбира се, тези чувства на младото момиче бяха внушавани от опитните инструктори в школата в продължение на дълги месеци и дори години.

Михаил беше изключително доволен от факта, че сестра му е избрала неговата среда. За него този акт не беше нищо друго, освен признак на съзряване. Изобщо не можеше да му мине през главата, че Таня е внедрен агент на КГБ.

Сега душата на Таня се изпълни с надежда. Първоначалният й план да убие Никълъс, а след това и Минк, автоматично отпадна. Първо трябваше да сложи плановете за „Тенчи“ на безопасно място в главата си, а след това — да се свърже с Русилов и да организира безопасното си изчезване.

Разбира се, няма да сподели с него своето откритие. По-скоро ще го остави с впечатлението, че се връща в Центъра победена и надхитрена от Линеър. Това няма да е трудно след всичко, на което е бил свидетел в обезопасената база там, в Хокайдо.

А после ще се прехвърли през границата, ще прекоси Курилските острови и ще се свърже с Мироненко. Все още можеше да се включи в срока на планираната среща на високо равнище, нямаше никакво намерение да споделя триумфа си с някакъв жаден за слава мъжкар. Не, тя лично ще говори пред генералите от КГБ и ГРУ, ще покаже на всички, че е достойна за мястото на Проторов. Промяната ще дойде, мечтата ще бъде осъществена!

Потисна чувствата, които вълнуваха душата й, и тихо каза:

— Колкото по-скоро ми разкажете наученото, толкова по-бързо ще приключим с всичко. После грижа за него ще има единствено Минк.

Вече напълно облечен, Никълъс бавно броеше парите в един чисто нов портфейл.

— За щастие няма да се наложат никакви конкретни действия от наша страна — рече той. — Сигурен съм в това. Но ако руснаците бяха успели да проникнат в „Тенчи“, катастрофата щеше да е ужасна!

Таня стисна зъби, обзета от нетърпение. Трудно й беше да се овладее. Последва го в банята, където той се зае да сресва косата си, облегна се на касата и зачака да свърши със сешоара.

— „Тенчи“ е изключително сполучливо избрано кодово име — започна той. — В превод означава „небе и земя“, а на практика представлява един суперробот.

— Какво? — извика Таня. — Да не би да гледаме научнофантастичен филм?

— Нека започна отначало — отвърна той. — Преди три години японският танкер „Харе Мару“, натоварен с радиоактивни отпадъци, попада в силна буря в протока Немуро, разделящ Хокайдо и най-южните части на Курилските острови. Изчезва без следа и това е сериозен инцидент, за който японското правителство по разбираеми причини не желае да се вдига шум.

— Спасителните операции започват веднага след стихването на бурята. Скоро се разбира, че радиоактивните отпадъци са останали непокътнати в своите здрави контейнери и операцията продължава без засечки.

— Но на третия ден се случва нещо непредвидено. Водолазите работят с няколко изключително мощни вакуумни помпи, закрепени с тежки котви за дъното. В резултат на вибрациите там се появява малка цепнатина и от нея започва да изтича някаква черна и мазна субстанция.

— Така в непосредствена близост до японските брегове, въпреки категоричното мнение на геолозите, се открива петролно находище.

— Всички са силно развълнувани, откритието на водолазите моментално става достояние на министър-председателя, в района са изпратени големи екипи океанографи и геолози. Три седмици по-късно резултатите от техните проучвания са ясни и категорични — открито е огромно по мащабите си петролно находище, дълбоко километри. Ако правителството открие начин за промишлен добив, Япония никога повече няма да купува чужд нефт, ще задоволява напълно своите нужди и ще осъществи една дългогодишна мечта на своите най-светли умове.

Но пукнатината се е появила в такъв вид скала, че всички известни способи за добив на петрол с плаващи платформи са напълно непригодни. В допълнение мястото се намира твърде близо до известна със своята нестабилност тектонична маса на океанското дъно. Всяко непредпазливо действие в този район би могло да предизвика унищожително земетресение.

Така се ражда „Тенчи“. Той има осем самостоятелно действащи ръце и крака, може да се придвижва по терени от всякакъв вид. Може да вижда, чува, притежава дори обоняние… С негова помощ ще се изпомпва петролът от дъното на океана, той ще бъде свързващото звено, чрез което милиони барели суров нефт ще поемат към повърхността по тънък, но здрав петролопровод. А там ще чака дълга редица от празни танкери…

— Но защо всичко е било обгърнато в толкова дълбока тайна? — попита Таня. — Те биха могли да работят по проекта си съвсем открито.

— Сигурно — сви рамене Никълъс. — Но петролното находище не е само на тяхна територия, макар те да са убедени в обратното.

— Какво казахте? — попита Таня, усещайки как сърцето й се качва в гърлото.

— Несъмнено знаете, че Курилските острови са обект на отдавнашен спор между Япония и СССР — рече Никълъс. — А въпросът сега е коя от двете страни има права над новото находище. В зависимост от това на кого го задавате, ще получите и отговора — на Русия или на Япония… — Той се отдръпна от огледалото. — Сега вече ви е ясно защо Проторов е искал да проникне в тази тайна — руснаците също биха постигнали пълно самозадоволяване от новото находище.

Излезе от банята и с недоумение се огледа. От Таня нямаше следа.

Малко преди да тръгне към временния си кабинет в сградата на „Сато Петрокемикълс“, иззвъня телефонът.

— Моля? — вдигна слушалката той.

— Времето в Кий Уест беше страхотно, приятел — бръмна в ухото му до болка познат глас. — Но компанията беше кофти…

— Кроукър! — ревна Никълъс и всичкият въздух излетя от дробовете му. После колената му изведнъж омекнаха и беше принуден да седне. — Наистина ли си ти, Лю? Не може да бъде!

— Може, приятелче, може! Долу съм, във фоайето. Не посмях да се кача, без да ти се обадя, щото си помислих, че можеш да получиш инфаркт… Сега да се кача ли?

— Тъкмо излизам. Чакай ме долу. — В главата му се блъскаха хиляди въпроси. Лю Кроукър е жив! Нима е възможно?

— По-добре да се кача — настоя познатият глас. — Имам доста важни неща да ти казвам…

— Добре, чакам те.

Малка пауза, после нов въпрос, зададен с леко хриплив глас:

— Как я караш?

— Нищо не е вече същото — отвърна Никълъс. — Но така и трябва да бъде…

— Ха! Ей сега ще дойда и ще ми разкажеш всичко!

Беше малко поотслабнал и доста почернял, лицето му на Робърт Мичъм[18] беше прорязано от дълбоки бръчки. Но иначе изглеждаше прекрасно.

Прегърнаха се като братя и този път Кроукър не показа с нищо, че физическият контакт му е неприятен. Изведнъж със смайване усети колко много му беше липсвал Никълъс.

— Какво ти се е случило? — посочи превръзките той.

— После ще ти разказвам — рече Никълъс. — Сега е твой ред.

И Кроукър започна. Разказа му всичко — от мига, в който тайнствената кола го изхвърли от магистралата при Кий Уест, до последните признания на Аликс Логан.

— Значи Минк е виновник за смъртта на Анжела Дидион? — озадачено промълви Никълъс. — А Томкин не е имал нищо общо е нея…

— Имал е, защото е знаел — изръмжа Кроукър. — Имал е, защото именно той е вкарал убийците в къщата! Но юридически погледнато, той няма вина за самото престъпление…

Никълъс го погледна, нещо в гърдите странно го прободе.

— Съжалявам, че е проявил слабост — промълви той. — Вероятно си е представял каква заплаха е тя за националната сигурност…

— За мен си остава убиец! — отсече Кроукър. — Майната й на националната сигурност!

— Не съм съгласен, Лю.

— Какво искаш да кажеш? — вторачи се в него Кроукър.

— Знаеш какво — меко отвърна Никълъс. — Как попадна тук?

Кроукър се замисли за миг, после отвърна:

— Националната сигурност го изисква — въздъхна той, признал поражението си. — Съжалявам, Ник.

— Забрави го, Лю. Това просто означава, че всички ние можем да бъдем прекарани в името на криво разбран патриотизъм.

— Това ли е причината Томкин да ги вкара в онзи апартамент?

— Честно казано, не зная — погледна го в очите Никълъс.

— Е, това едва ли има някакво значение за Анжела. Тя все си е там — на два метра под земята.

— Не можеш вечно да се измъчваш от едно убийство, Лю. Ти направи каквото можеш. Духът на Анжела почива в мир и мисля, че вече е крайно време да слезеш на земята.

Кроукър тежко се отпусна на стола, лицето му потъна в широко разперените длани.

— Нищо не съм направил. Нищо не съм разкрил, доникъде не успях да я докарам… Просто си буксувам в пясъка и толкоз. Никой няма да плати за убийството на Анжела. Нито сега, нито когато и да било!

— Какво стана с теб в Кий Уест, приятелче? — загрижено го попита Никълъс. — По-точно с душата ти…

— Не зная, Ник — приглушено отвърна Кроукър. — Проклет да съм, ако зная! — Никълъс мълчеше и Кроукър бе принуден да продължи просто за да прекъсне непоносимата тишина: — Животът ми се разби… просто не мога да разбера какво стана с онова умно копеле, което завърши с отличие академията… След нея беше лесно — в едната си ръка стисках закона, а в другата — служебния револвер. Знаех как да ги използвам знаех, че съм на страната на доброто, а всички останали — убийци, изнасилвачи, наркомани, грабители, крадци — на противната страна.

— Това беше много, много отдавна… Поне сега така ми се струва. Някъде по пътя съм изгубил способността да различавам престъпниците от представителите на закона. Бях сигурен, че Томкин е убиецът на Анжела. Сигурен така, както съм сигурен, че седя тук, срещу теб! Но бях ли прав, сбърках ли?… Вече не съм сигурен… Била е убита по нареждане на Минк и аз знаех, че трябва да се изправя срещу него. Не знам защо. Дали не съм искал да го убия със собствените си ръце? Дали не съм искал да се превърна в отмъстител? В анархист, който нарушава закона, въпреки че се е клел да го спазва? Очи в очи с него съзнавах, че поне част от съзнанието ми иска точно това. Въпреки че вече знаех каква кучка е била Анжела, въпреки че наистина би могла да взриви цялата шпионска операция на Минк и Томкин. Но в крайна сметка те отнеха един човешки живот, изиграха ролята на самия Господ Бог! Те нямат право да убиват, Ник!

Главата му рязко се надигна и Никълъс неволно се намръщи пред погледа на зачервените му очи. Може би е плакал… За себе си, за една погубена душа…

— Няма значение каква е била тя, Ник! Прав ли съм като твърдя, че е имала правото на живот?

Никълъс седна на леглото до своя приятел и прехвърли ръка през раменете му.

— Тя е имала правото на живот, Лю — тихо промълви той.

— Така! — горчиво изръмжа Кроукър. — А аз, вместо да видя сметката на онзи мръсник, приех да работя за него!

— Не те разбирам.

— Само след минутка ще ме разбереш, това поне това да ти гарантирам! — Кроукър скочи на крака и започна да крачи из стаята като тигър в клетка. Беше напрегнат и изостави всякакви опити да се прикрива. — Работата е там, че това копеле Минк също е било прекарано. Май ще се окаже, че мадамата на име Таня Владимова е внедрен агент на КГБ. Случайно да ти се е мяркала напоследък?

Главата на Никълъс пламна от милионите въпроси, които се стовариха върху нея.

— Таня съветски шпионин? — промълви с недоверие той. — Но защо Минк не се е свързал с мен лично?

Кроукър махна по посока на телефона:

— Да си си правил труда да приемаш своите послания, приятел?

— Не съм, признавам това… Имах други грижи. Дойдох в хотела едва преди половин час и се сблъсках точно с Таня. Тя…

— Тъй ли? — ревна Кроукър. — И къде, по дяволите, изчезна?

Господи, „Тенчи“, проплака от отчаяние душата на Никълъс. Доброволно й дадох в ръцете всичко, което с толкова труд опазих от Проторов! В крайна сметка ще се окаже, че той е победителят? Но мисълта, че споделената тайна със сигурност ще доведе до избухване на война между двете съседни държави, бе по-силна от всякакви емоции.

— Тръгвай! — скочи на крака Никълъс.

— Къде?

— В Хамамацу-чо.

Изскочила от стаята на Никълъс, Таня бързо се спусна по противопожарното стълбище. Не искаше да чака асансьора, не искаше да я забележат тук. Излезе на тротоара, свърна вдясно и започна да се отдалечава от хотела с бързи крачки. Много й се искаше да вземе такси, но се страхуваше да оставя следи. Три пресечки по-нататък разбра, че е постъпила правилно. Улиците бяха толкова задръстени от коли, че тя се придвижваше далеч по-бързо пеша, пробиваше си път сред тълпата като сьомга, решила да хвърли хайвера си нагоре по течението на планински поток.

Изкачи се нагоре по Сакурадьори и откри спирката на метрото „Тораномон“, която беше част от линията „Гинза“. Спусна се под земята, купи си билет, но слезе още на първата спирка. Там се прехвърли на линията „Я. Н. Р.“ и пое към Хамамацу-чо.

Отново изскочи на повърхността и се смеси с тълпата туристи, които чакаха на перона на монорелсовата железница. С нея щеше да се придвижи до летище „Ханеда“, откъдето възнамеряваше да вземе първия самолет за Хокайдо. Наложи си търпение и изчака реда си за телефонната кабина на перона. После се свърза с Русилов и с помощта на специален код му съобщи, че операцията по изчезването й от бойното поле е вече в ход.

— Парашут.

Това беше единствената дума, която каза, когато отсреща вдигнаха слушалката.

По това време на деня — между обедната лудница и вечерното задръстване, автомобилното движение в Токио беше напълно непредвидимо. Можеше да бъде спокойно, но можеше и да се задръсти с отчайваща бързина. Всичко зависеше от волята на боговете.

Никълъс реши да рискува с такси и скоро се оказа, че решението му е било погрешно. Насочиха се към Хамамацу-чо, но още на Сакурадьори попаднаха в пълно задръстване. Търпението му се изчерпа в близост до спирката „Онаримон“. Изсипа в скута на шофьора шепа монети и изскочи навън, следван по петите от Кроукър.

„Онаримон“ им беше съвсем на път, докато се придвижваха с кола, но долу, под земята, им се наложи да се прехвърлят на два пъти. Първия път това стана на „Мита“, откъдето взеха линията „Тоей Асакуза“ по посока на Шимбаши, а после се прехвърлиха на „Я. Н. Р.“ и се насочиха към Хамамацу-чо, повтаряйки маршрута на Таня.

Когато изскочиха на просторния, залят от слънце перон, изведнъж се оказаха сред огромна тълпа хора, която бавно се придвижваше към монорелсовата железница. Разноцветни петна, разгорещени лица, запарени тела. Море от лица, монотонно поклащащи се в спарения въздух.

— Тя може да е на крачка оттук — отчаяно рече Кроукър. — Или на петдесет километра!

— Стига с твоя оптимизъм! — скастри го Никълъс. — Иди до онова стълбище и точно след три минути почваме. Ти оттам, аз оттук. Ще се срещнем някъде в средата…

— Наистина ли мислиш, че е някъде тук? — погледна го сериозно Кроукър.

— Лю, ти не познаваш Токио — отвърна Никълъс. — Тя ще иска по най-бързия начин да се добере до Хокайдо. Може да го стори само от летище „Ханеда“, няма друг избор.

— Но от всеки голям град можеш да се измъкнеш по най-различни пътища — възрази Кроукър. — Защо си толкова сигурен, че ще тръгне именно към летището?

Никълъс наистина не можеше да обясни на какво се дължи неговата увереност. Беше просто нещо като силно предчувствие. В съзнанието му изплува учуденото лице на Таня в момента, в който й каза, че е разкрил тайната на „Тенчи“. Сега вече разбираше добре изненадата й — тя е била готова да отлети всеки миг. Но след това, което научи от него за „Тенчи“, беше променила първоначалните си планове, независимо какви са били те.

— Тя си отива у дома, Лю — тихо промълви той. — В Русия. В момента действа по инстинкт, а този инстинкт й нашепва да използва най-краткия и най-бързия път. Това естествено е мое предположение, но аз съм убеден, че то е правилно.

— О кей, приятел — усмихна се Кроукър. — Вече имам известен опит с твоите предположения. Ще се видим ей там, в центъра на мравуняка.

Горещината се засилваше и Таня започна да се поти. Нещо не беше в ред на перона пред монорелсовата железница. Май се беше случило немислимото — да излезе от строя част от безупречния градски транспорт, на Токио.

Преди миг беше погледнала часовника си и точно тогава съжали, че не пусна един куршум в главата на Никълъс Линеър, изправил се пред огледалото с гръб към нея. В същото време си даваше ясна сметка защо се беше поколебала и защо в края на краищата се беше отказала от този шанс. Защото се страхуваше от него. Защото беше убедена, че той ще съумее да отгатне намеренията й, вследствие на което тя никога няма да успее да занесе тайната на „Тенчи“ на генералите. Успокои се с мисълта, че сега най-важното е да се проведе планираната среща на високо равнище и нищо не трябва да осуети плановете й.

Същевременно съжаляваше, че беше спряла ръката си. Защото вече беше приела ролята на бягащ дивеч, следователно и на уязвим обект на преследване. Самата представа за Никълъс Линеър в ролята на ловец я изпълваше с ужас.

И точно тази представа я накара да направи погрешен ход, когато зърна главата му сред пристигащите по ескалатора нови пътници. Изпаднала в моментна паника, тя му обърна гръб и грубо си запробива път сред чакащите на перона пътници.

На всеки петнайсет секунди спираше да огледа лицата зад себе си — така я бяха учили в школата на Проторов. Избираше някое от тях за ориентир и така успяваше бързо да приключи с огледа.

Сърцето й замръзна, когато го видя да стъпва върху самия перон. Стори й се, че тялото му се плъзга сред спарената тълпа с невероятна лекота. За разлика от нейното, което трябваше да се бори за всеки сантиметър. Изпита чувството, че затъва в подвижни пясъци, че краката й бясно работят, но тялото й продължава да стои на място. Подвижни пясъци ли бяха, или просто кошмарен сън?

Нито едното, нито другото — Таня си даваше ясна сметка за това. Ръката й се плъзна надолу и внимателно стисна дръжката на беретата с променена конструкция — мощно и опасно оръжие, особено за стрелба от близко разстояние.

Оглеждаше се крадешком през рамо, така, както съвсем неотдавна го беше правил Русилов. Тогава тя му се изсмя, но сега беше на по-друго мнение.

Беше толкова заета със задачата да се изплъзне на ловеца зад себе си, че изобщо не видя онова, което се изпречи пред нея. Тази тълпа й се струваше просто едно огромно тресавище, от което трябва да се измъкне на всяка цена, не можеше и не искаше да се вглежда и да разпознава отделни лица. В душата й се появи мъчителното желание да ги изтреби до крак, да изблъска вонящите им тела върху блестящата релса, чезнеща нагоре, към стръмните склонове на Фуджияма сред облаци промишлен смог. Повече от всичко на света желаеше вече да е на борда на самолета, готов да излети от „Ханеда“.

Изведнъж усети силен удар в гърдите, главата й неволно се извърна назад, очите й с ужас видяха колко близко зад нея е Никълъс Линеър.

— Не мърдай, другарко!

Акцентът беше на кореняк нюйоркчанин. Главата й рязко се върна в нормално положение, пистолетът започна да се вдига, пръстът й автоматично се сви около спусъка.

— Хвърли го! — просъска в лицето й Лю Кроукър. — Няма да ти свърши работа. Вече няма закъде да бързаш…

Очите й отново се извърнаха към Никълъс, видяха как ръката му се протяга към беретата. Пръстът й конвулсивно натисна спусъка, тресна оглушителен изстрел. В момента, в който се готвеше да стреля отново, на сантиметри от лицето й изплува някакво огромно черно око, което избухна със страхотен трясък. И светът престана да съществува за Таня Владимова.

Кроукър се върна от телефона и каза:

— Трябва да останем тук, докато спомагателният екип на Минк си свърши работата — съобщи на Никълъс той. — Полицията вече е уведомена, никой няма да ни закача.

Никълъс мълчеше и гледаше трупа на Таня Владимова. На местопроизшествието вече гъмжеше от униформени ченгета, заети да отделят зяпачите от участниците в инцидента. Само преди миг той беше казал няколко забързани думи на японски, които оказаха своето въздействие върху сержанта. Но все още им оставаха куп формалности.

Мислите му бяха насочени в съвсем друга посока. Отново си спомни какво беше казал баща му за отнемането на човешкия живот и изкореняването на злото. Това е дилемата, сега той ясно усещаше нейната сила. Защо трябва да извършиш едното, за да можеш да извършиш и другото? Няма ли други начини? Не можеше ли да неутрализира Таня, без да я убива?

В случая с Проторов друг начин нямаше — той си даваше ясна сметка за това. Също и с Акико. Карма. Знаеше, че все още не се е научил да приема живота такъв, какъвто е, все още проявяваше прекалена загриженост за другите… Или може би просто не иска да се раздели с чувството, че може да контролира техните действия, да направлява съдбата им? Не, това е просто мит. Животът не може да бъде поставен под контрол. И въпреки всичко той продължаваше да се опитва…

Може би вече е време да приключа с това, помисли е и той.

Завърнал се в сградата на „Сато Петрокемикълс“, Никълъс предпочете да се види първо е Нанги, макар вече да го бяха уведомили, че е пристигнала Джъстин, Постъпи така, защото искаше да уреди поне една основна част от живота си, преди да я види. Искаше съзнанието му да е освободено от кошмарите на миналото, искаше да се концентрира изцяло върху нея с нейните желания.

От раздялата му с Кроукър бяха изминали три часа, през които беше кръстосвал задушните улици. Сега в ръцете му имаше пакетче, опаковано във фина коприна.

Въведоха го веднага в огромния кабинет на Сато, двамата си отправиха дълбоки поклони.

— Моля, седнете, Линеър-сан — каза Нанги.

— Бих предпочел съседното помещение, ако не възразявате — отвърна Никълъс.

Очите на Нанги широко се разтвориха, той видимо се поколеба. Сякаш неочакваното желание на Никълъс бе нарушило предварително избрана форма на поведение.

— Разбира се — кимна той, овладял се в същия миг.

Прекосиха тясното коридорче, в което беше вградена токономата. В изящната ваза имаше един-единствен кървавочервен божур. Очите на Никълъс механично прочетоха стихчето, изписано на пергамента над него:

Дъждът носи живот на всички прекрасни цветя в поля и планини.

Нанги го въведе в малката и уютна стая, която въобще не приличаше на кабинет. Никълъс никога не беше влизал тук, макар отдавна да подозираше, че подобно помещение съществува.

На прага и двамата свалиха обувките си. Беше „стая с дванадесет татамита“, стените бяха покрити с хартиени транспаранти, въпреки че зад тях без съмнение имаше само тухли и мазилка. Светлината беше хладна и скрита, някъде отдалеч се долавяше сребърният ромон на кристалночисто поточе.

В средата имаше ниска лакирана масичка, край стените бяха наредени няколко китайски шкафчета от червено дърво. Писалището бе от масивен кедър, столът зад него — също.

Двамата коленичиха от двете страни на ниската масичка, която блестеше с черния си лак. Докато Нанги с пъшкане търсеше удобно положение за осакатените си крака, Никълъс огледа стаята е нескрито възхищение.

— Дойдох да призная своето поражение, Нанги-сан — промълви след известно време той.

— Как така, Линеър-сан? — погледна го с любопитство Нанги.

— Във ваше отсъствие ние със Сато-сан сключихме сделка — поясни Никълъс. — Той желаеше да обединим нашите компании по най-бързия възможен начин, аз пък — да го предпазя (също и вас) от зловещото наказание ву-шинг.

— Значи ли това, че вие двамата със Сеичи-сан сте изпитвали страх от престъпленията, извършени сред тези стени?

— Да. И двамата бяхме убедени, че той и вие ще бъдете последните жертви.

— Имахте ли някакви доказателства?

— Сато-сан беше на мнение, че нещо във вашето минало е причина за тази кървава вендета. — Никълъс изчака малко, но Нанги мълчеше и той продължи: — Заклех се да го закрилям, Нанги-сан. Това беше причината, поради която го придружих до един минерален извор в Хокайдо за срещата с нинджата по име Феникс. Но Котен ни предаде на руснаците. Те убиха нинджата, убиха и Сато-сан… — После подробно разказа за събитията в къщата-крепост на Проторов. Но не спомена нищо за случилото се след бягството му оттам.

— Феникс беше от риуто „Теншин Шоден Катори“ — констатира Нанги с пресилено спокойствие. — Руснаците успяха ли да изтръгнат нещо от него?

— За момент — да. Но нямаха човек, който да им преведе зашифрования текст.

— Разбирам — кимна Нанги и облекчението му просто можеше да се пипне с ръка.

— Аз прочетох документа, Нанги-сан. И вече зная всичко за „Тенчи“.

В стаята настъпи пълна тишина, нарушавана единствено от далечния ромон на течащата вода.

Очите на Нанги се притвориха, обзе го страхотна умора. Имаше чувството, че е маратонец, който пресича финалната лента с последния остатък от силите си, но точно тогава му казват, че финалът не е тук, а една миля по-нататък.

После продълговатите му очи леко проблеснаха, гласът му прозвуча като шумолене на стара хартия.

— Добре, вече притежавате средството за натиск, от което толкова силно се нуждаехте… Как ще постъпите, ако аз не отстъпя пред условията за сливането на двете компании, които вероятно ще поставите?

— Проведох телефонен разговор с човека, който се казва К. Гордън Минк, Нанги-сан. Той работи за правителството на Съединените щати, познанството ни е съвсем бегло… Приех да изпълня мисията, която той ми възложи… просто защото тя съвпадаше със собствените ми интереси. Просто защото исках да спася „Тенчи“ на всяка цена.

— Да го спасите от руснаците — кимна. Нанги. — Съвсем разбираемо, тъй като сте американски поданик. И сега американските тайни служби знаят всичко, вече могат да ни стискат за гърлото, докато това им е изгодно…

— Нанги-сан — тихо промълви Никълъс и погледна събеседника си право в очите. — Съобщих на Минк, че нито руснаците, нито аз самият сме успели да проникнем в тайните на „Тенчи“. Веднъж Сато-сан спомена пред мен, че руснаците и американците представляват почти еднаква заплаха за тайния японски проект. Едва сега разбирам какво е имал предвид. Америка не желае да види една независима Япония, особено по отношение на суровини и горива. И не само го разбирам, но и изцяло го подкрепям.

— Невъзможно! — погледна го с невярващи очи Нанги. — Вие сте американец, вие сте…

— „Итеки“ — прекъсна го Никълъс. — Нали точно по този начин ме приехте в началото, Нанги-сан? Като варварин, като човек с нечиста, смесена кръв?

Очите на Нанги бавно се спуснаха към полираната повърхност на масичката, но видяха там единствено собственото му отражение. Мразя този човек и не мога да разбера защо, мрачно си помисли той. Страдал е за нашето кейрецу, ревниво е пазил тайните му, почти изгуби живота си за него. Изключително лоялен, той направи всичко възможно да спаси живота на Сато-сан. Мисълта за мъртвия приятел прониза като кинжал сърцето на Нанги, тялото му отново се разтърси от пристъп на неудържима омраза. С върховно усилие на волята се опита да се отърси от емоциите и да разсъждава трезво.

— Духът ми е дух на японец — тихо промълви Никълъс. — Ще разберете това в мига, в който се опитате да усетите моето „ва“. Сато-сан го усети и ме прие като приятел.

— Сато-сан притежаваше някои доста вредни навици! — сряза го Нанги, после, моментално засрамен от поведението си, наклони глава ниско над лакираната повърхност на масичката. — Моля да ме извините, Линеър-сан — прошепнаха устните му, а душата му се изпълни с болка и унижение. — Вие заслужавате най-дълбоко уважение и признателност за това, което сторихте в защита на нашето кейрецу и проекта „Тенчи“.

— Искрено съжалявам, че вие не сте в състояние да изпитвате тези чувства — отвърна Никълъс и се изправи с мрачно лице. — Всички уговорки за бъдещето обединение бяха между мен и Сато-сан, вие сте свободен да ги отхвърлите…

— Моля ви, Линеър-сан, седнете — изправи гръб Нанги. Видял, че Никълъс не помръдва, той тихо добави: — Най-искрено ви умолявам! Не прибавяйте ново унижение към това, което вече изпитвам поради неразумното си поведение! Ако сега си тръгнете, аз никога няма да мога да изтрия своя позор!

Никълъс подви крака под себе си.

— Нямам желание да ви унижавам — меко промълви той, а в главата му изплува всичко, което Сато му беше разказвал за този човек.

— Аз заставам зад всичко, което Сато-сан е уговорил с вас! — твърдо каза Нанги. — Цял живот сме действали като едно цяло и за мен е чест да удържа думата му! — Вдигна ръка да прикрие очите си и тихо добави: — С „канрьодо“ съм закърмен от най-ранна възраст… Мразя чужденците, както се мрази опасна болест!

— И в повечето случаи — съвсем основателно — подхвърли Никълъс.

Нанги му хвърли любопитен поглед.

— Признавам, че никога не съм си правил труда да търся логиката на вашето поведение — рече той. — Виждах само това, което, исках да видя. — Очите му отново се сведоха към масичката: — И ви ненавиждах за начина, по който се сближихте с моя приятел…

— Той едва ли би ви осъдил за това — кимна Никълъс и вдигна чашата си. — Бихме могли заедно да запалим ароматичните пръчици над гроба на Сеичи-сан.

— Съгласен съм — прие Нанги и вече не се срамуваше от промъкналата се в гласа му тъга. Здравото му око се навлажни, ръката му вдигна чашата: — Да пием за мъртвите приятели, които ще почитаме и помним до края на дните си!

Когато чашите се върнаха върху масичката, Нанги вдигна глава и попита:

— Какво е положението с ву-шинг?

— Подобна заплаха вече не съществува, можете да бъдете напълно спокоен. Дъщерята на заместник-министъра Шимада замлъкна завинаги, погълна я разгневената земя… Отмъщението й остана незавършено.

Лицето на Нанги посивя, думите излетяха от устата му с видимо усилие:

— Шимада-сан е имал дъщеря?! Аз знаех само за двамата му сина, загинали в чужбина при самолетна катастрофа… Дъщеря!

— Майка й е била „таю оиран“ в Йошивара.

— Господи, Боже мой! — простена Нанги и под здравото му око се появи нервен тик. — Спомням си част от обвиненията срещу него, в тях наистина се споменаваше за някаква наложница… Но и през ум не ми е минавало, че може да има дете от нея!

— Страхувам се, че все още не знаете най-лошото…

— Какво?

— Дъщерята на Шимада-сан носеше името Акико Офуда Сато.

— Света Богородице! Не, това не е възможно! — Лицето на Нанги плувна в пот. — Сеичи-сан знаеше ли?

— Не.

— И слава Богу! Тя вероятно е планирала предварително и годежа, и сватбата… Господи, колко много я обичаше Сеичи-сан! — С лека изненада гледаше треперенето на ръцете си и се питаше как така изведнъж е изгубил контрола си над тях. После вдигна глава и попита: — Казахте, че е загинала, така ли?

— Земята я погълна — кимна Никълъс. — Стана по време на неотдавнашното земетресение.

— Щеше да унищожи всичко, нали? Всичко!

— Малко й оставаше — призна Никълъс.

— От „Тенчи“ се интересуват не само руснаците и американците — каза след настъпилата пауза Нанги. — Вече сме партньори и мога да ви разкажа за целта на посещението ми в Хонконг. Нарочно не споменах нищо пред Сеичи, тъй като не знаех какво ще се получи…

Никълъс слушаше за перипетиите и интригите в Хонконг с все по-нарастващ интерес.

— В крайна сметка спечелих всичко, което исках да постигна — заключи Нанги.

Никълъс мълчеше и осмисляше чутото.

— Едно не ми е ясно… — промълви накрая той.

— Какво е то, Линеър-сан?

— Дали Ло Хван е имал причина да ви излъже относно своите мотиви?

— Не — тръсна глава Нанги. — Забравил достойнството си, той направо се молеше за тайните на „Тенчи“.

— Според мен трябва да му ги дадем.

— Какво?! — избухна Нанги. — Да не сте полудял?!

— Нямам предвид веднага — поясни Никълъс. — След трийсет дни проектът ще бъде в действие и петролът ще потече. Нищо вече няма да ни спира. Кажете на Ло Хван, че след месец може да разполага с исканата информация.

— Но това е предателство! Комунистите…

— Нима предпочитате Русия и Китай да се съюзят? — прекъсна го Никълъс. — В какво положение би се оказала Япония? Дори и американците няма да ни спасят! — Разпери ръце и извика: — Нима не виждате, Нанги-сан? Предложим ли на тези хора част от уникалната информация, ние ще бъдем сигурни, че Китай и Русия няма да се обединят, едновременно с това вие лично ще получите здрави позиции в Пекин, в самия Забранен град! Групировката около Ло Хван ще ви бъде задължена и ще дойде време да изплати своя дълг. А цената ще определим ние, и никой друг!

— Но те са китайци! — възрази Нанги. — При това комунисти!

— Въпреки това са и азиатци.

Никълъс се обърна и вдигна увития в коприна пакет.

— Това е за вас — рече той. — Мисля, че в светлината на току-що проведения разговор значението му нараства значително.

Здравото око на Нанги се разшири от учудване, а поклонът му беше толкова дълбок, че челото му докосна лакираната повърхност на масичката.

Протегна ръце и внимателно започна да разопакова пакетчето. Отдолу се показа стара кутия от чимширено дърво. Боята й беше напукана. Отвори капачето й и лицето му изведнъж се подмлади, сякаш напуснато от всички земни грижи. С безкрайно внимание извади двете чашки, изработени от прекрасен, тънък като хартия порцелан.

— Династията Тай! — едва чуто възкликна той. Очите му гледаха като омагьосани как светлината запълва изящните произведения на изкуството, в главата му нахлу сладкият спомен за оба-чама. — Домо аригато, Линеър-сан! — промълви той и с това каза всичко.

После премести поглед върху своя нов партньор и вероятно нов приятел. По устните му заигра едва доловима усмивка.

— Ще помисля върху вашето предложение — промълви той. — Бездруго идеята за Източен съюз не ми е съвсем чужда…

Бавно и незабележимо, като гальовните морски вълни, в душата му започна да се завръща чувството за стабилност и спокойствие. Чувство, което беше притежавал цял живот, но което го беше напуснало, когато научи за смъртта на Сеичи. Сега несъзнателно, като премръзнал сред океана плувец, той се обви с гальовната му мантия. Трябваше му известно време да осъзнае, че е постигнал чудото отново да се довери на някого. Името на Никълъс Линеър се прибави към оба-чама, Готаро, Макита и Сеичи. С чувство на радост и удовлетворение усети как дълбоко в душата му започна да боботи онази мощна машина, която му беше позволявала да преодолява с лекота трудностите на живота.

По-късно, мигове преди да се разделят, Никълъс се спря на вратата и попита:

— Нанги-сан, този кобун вече не произвежда химически продукти, деривати на петрола, нали?

— Линеър-сан, имам чувството, че нашето партньорство ще бъде много приятно за мен! — засмя се Нанги. — Особено ако не трябваше да се връщате в Америка. Според мен мястото ви е тук, вашият дом е: Япония. Но вие сам чувствате това със сърцето си.

— А сега ще отвърна на въпроса ви — добави с усмивка той. — Наистина не произвеждаме химикали, „Сато Петрокемикълс“ отговаряше на името си само в началото, при самото създаване на кобуна от Сеичи-сан. Но след петролната криза през 1973 година той разбра, че химическата промишленост няма бъдеще в тази страна.

— Намеси се правителството — разбира се, чрез МИТИ, значи чрез мен, тъй като тогава аз все още бях заместник-министър. Далеч преди „Фуджицу“, „Мацушита“, НЕК и останалите компании да бяха дори помислили за изкуствен интелект и роботизация, ние със Сеичи обсъждахме смелите си мечти в тази посока.

— Бавно и незабележимо, без да привличаме вниманието върху себе си, се заехме да създаваме основите на новата промишленост, бързо се освобождавахме от старите технологии. Името на компанията остана същото просто като камуфлаж. А когато, доста години по-късно, правителството започна реализацията на проекта „Тенчи“, ние разполагахме с всичко, което беше необходимо за този проект.

Той отвори вратата и заключи:

— Някой ден трябва да отскочим до Мисава и да ви покажа „Тенчи“. Вие си извоювахте правото за това.

Никълъс откри Джъстин на петдесетия етаж, близо до фонтана, край който беше убита госпожица Йошида, Още не бяха я предупредили за неговото пристигане.

Спря и с разтуптяно сърце загледа загорялото й лице. Юкио принадлежи на миналото, помисли си той. Ето го моето бъдеще.

— Изглеждаш добре — промълви той.

— Ник! — рязко се извъртя тя. — Господи, изобщо не чух стъпките ти!

— Би трябвало вече да си свикнала — засмя се той, после пристъпи към нея и вече сериозно добави: — Джъстин, трябва да ти кажа нещо.

— Не искам, Ник! — сложи длан през устата му тя. — Пропътувах двайсет хиляди километра, за да ти кажа, че те обичам! Тогава се държах като глезено момиченце и си изкарах яда на теб. Не беше честно от моя страна и съжалявам, че го сторих. Зная, че те нараних и фактът, че самата аз съм била наранена, изобщо не ме оправдава!

— Джъстин… — дръпна ръката й той и здраво я стисна.

— Няма никакво значение какво се готвиш да ми кажеш! Нима не виждаш, че каквото и да е то, чувствата ми към теб няма да се променят? Нищо не може да помрачи любовта ми! Защо тогава трябва да го казваш?

И той разбра, че тя има право. Искаше да й каже всичко за Акико, за Юкио. Ясно си спомни телефонното й обаждане непосредствено след женитбата на Сато. Господи, колко дълбоко бе затънал в своето минало тогава! Беше му абсолютно невъзможно да контактува с нея. Сега съжаляваше за това, но едва ли бе нужно да го казва — тя вече го знаеше.

Притегли я към себе си и тя забеляза бинтованата му ръка.

— Какво си направил? — пое я тя с две ръце.

— Опитах се да сграбча една друга мадама — пошегува се той. — Оказа се обаче, че тя била носител на черен пояс по карате!

— Наистина ли? — вдигна очи към него тя.

— Не — отвърна вече сериозно той. — Пъхнах си носа на едно място и някои хора побесняха.

— Ще ми разкажеш ли?

— Джъстин — притисна лице в косите й той. — Едва ли е толкова важно…

— Причинили са ти болка — изхлипа тя. — Следователно е важно за мен!

Той погали косата й, очите му се затвориха.

— Вече няма болка, всичко свърши.

Устните им се разтвориха, езиците им си казаха „здрасти“, в телата им се появиха топлите тръпки на възбудата.

— О, Ник, толкова съм щастлива — прошепна тя. В съзнанието й изплува влюбената двойка при кратера на Халеакала. Сега и аз съм като тях, доволно въздъхна тя.

Бавно, сякаш бяха слепци, те започнаха да откриват наново телата си, душите си. Целуваха се с младежка страст, жадно, ненаситно, сякаш това беше най-важното нещо на света. Душите им потръпваха от надигащата се еротична наслада, макар целувките да бяха нещо далеч по-голямо от обикновената страст. Джъстин винаги беше приемала целувката като акт, в който човек отдава сърцето си. Нещо, което не можеше да твърди за самия секс. Защото при него бе напълно възможно механичното, лишено от чувства отдаване.

Но любовта я очакваше върху устните му, ослепително проблясваше от върха на езика му, който се стрелваше дълбоко в устата й. Колко дълго бе чакала този миг? Не можеше да отговори на този въпрос, но подозираше, че беше го чакала цял живот. Чувстваше се жива и безкрайно свободна. Комбинацията беше прекрасна и опияняваща, съвсем нова за нея…

Тя й се наслаждаваше с цялата си душа, но въпреки това чувстваше, че трябва да сподели с него дълбоките промени, настъпили в душата й.

— Постигна ли някакви успехи? — попита го тя.

— В какъв смисъл?

— В смисъл на бизнес.

— Нима наистина те интересува? — изрази съмнението си той.

— Става въпрос за компанията на баща ми, управлявана от моя бъдещ съпруг, нали така? Мисля, че имам някакъв интерес към нейното проспериране!

Той се усмихна, приятно изненадан.

— Само преди няколко минути Нанги даде съгласието си за сливането на „Сфинкс Силикон“ и „Нипон Мемори Чип“ на Сато. Но това далеч не е всичко. Според мен след година и половина, най-много две, ще бъдат обединени и други филиали на нашите компании.

— Това е фантастично, Ник! — възкликна тя и пламенно го прегърна. — Баща ми би се гордял с теб!

— Виждам, че и по този въпрос си променила мнението си — усмихна се широко той.

— След погребението мислих дълго — кимна тя. — Главно за себе си… Омразата ми вече я няма, виждам го в нова, далеч по-обективна светлина. Такъв, какъвто наистина е бил… Виждам както лошото, така и доброто у него. Съжалявам, че трябваше да умре, за да постигна това… Бих дала всичко на света да мога да му кажа в лицето какво мисля сега!

Той леко погали ръката й.

— Баща ти беше изключително силна личност, Джъстин. Малцина възрастни бяха в състояние да му се противопоставят, затова няма нищо чудно, че е доминирал над собствените си деца. Важното е друго — ти вече разбираш, че не го е вършел нарочно. Той просто не е познавал друг начин на отношения между хората.

Тя кимна и се притисна към него.

— Това е още една причина да те обичам толкова много. Ник. Ти ме разбираш. Ти разбираш и него.

Устните им отново се сляха, целувката бе дълга и страстна, и двамата имаха чувството, че ще продължи вечно Никълъс неволно включи своя „харагей“ и с изненада откри ясния пламък на нейното „ва“ — хармоничен и ненарушим. При това точно на мястото, където доскоро откриваше единствено объркване и мрак.

Въздъхна, без да отделя устните си от нейните и тя се разтопи в прегръдката му. Изпита усещането, което го беше възпламенило при първата им среща — там, на плажа на Уест Бей Бридж, когато тя буквално връхлетя в ръцете му. Най-сетне приключихме своето дълго и тежко пътуване, помисли си той. И същевременно едва сега го започваме…

— Довечера отиваме на разкошна вечеря — прошепна в ухото й той.

Очите на Джъстин бяха замъглени от страст.

— А дотогава?

— Иди да похарчиш малко пари… Купи си рокля от „Мацуда“, пръсни цяло състояние за довечера!

— Тъй ли? И какъв е поводът?

— Изненада! — усмихна се той.

— Стига, Ник! — влезе в тон с настроението му тя. — Кажи ми, моля те!

— В никакъв случай! — поклати глава той. — Всичко, което мога да ти кажа, е, че докато ти се правиш на още по-прекрасна, аз ще се позанимая с един мой приятел. Обещах да му разкрия част от тайните на айкидо, вече го изпратих да запази час в един салон за бойни изкуства, намира се на две крачки от хотела. Ще се видим там, в „Окура“, около седем…

— Чакай, чакай! Този приятел ли е изненадата?

— Не знам — лукаво се усмихна Никълъс и сви рамене. — Може би…

— Не е честно, Ник! Кажи ми кой е той!

— Ще ти помогна малко… Американец, много отдавна не си го виждала. И едва ли си мислила, че някога ще го видиш пак…

Лицето на Джъстин се сбърчи от напрегнат размисъл.

— Не мога да се сетя! — оплака се миг по-късно тя.

— Е, скоро ще го видиш.

— О, не — извика тя. — Това означава цял следобед да мисля само за него! Няма да успея да се съсредоточа върху нищо, включително и върху това, което купувам!

Никълъс реши да й каже, лицето му светеше от удоволствие.

— Лю Кроукър е жив и се намира тук, в Токио, Джъстин!

— Какво? — сепнато го изгледа тя. — Не си прави такива шеги, моля те! Нали всички вестници…

— Вестниците поместиха неверни съобщения. Историята е дълга и объркана, но с две думи ще ти кажа, че някой наистина се е опитал да го убие, за радост безуспешно… А Лю останал „мъртъв“ известно време просто за да си свърши работата.

— Господи! — хвърли се в прегръдките му тя. — Това е страхотно! Ще му лепна една огромна целувка, задето не е позволил да го убият!

Никълъс се засмя, доволен, че реакцията й е точно копие на неговата.

— В седем часа можеш да правиш с него каквото ти хрумне! — позволи й той. — Само да не прекаляваш!

Разсмяха се, чувствайки как душите им се освобождават от сенките на миналото. Сълзи се появиха в очите им, страните ги заболяха, но кискането не преставаше. Беше толкова хубаво!

Никълъс се срещна с Кроукър в малката, изящно поддържана градинка на квартала Тораномон. Изкачиха стъпалата към сградата с номер тринайсет — същата, която гледаше към малкия храм върху хълма Атаго.

Господи, сякаш преди цяла вечност беше идвал тук, учуди се мислено Никълъс. В друг живот, на друга планета. А сега са толкова различни както той, така и Джъстин. До него отново е Лю Кроукър.

Влязоха в съблекалнята. Никълъс нахлузи своето „ги“, а Кроукър облече простия памучен анцуг, който откри в шкафчето.

Залата беше пуста, занятията очевидно бяха привършили. Тръгнаха да търсят Кенцо — сенсеят, който почти успя да победи Никълъс при първото му посещение тук.

Никълъс разказа това на своя приятел, а самият Кроукър се оплака, че се чувства гол без пищова си.

— Знаеш какви сме ние, ченгетата, Ник — рече той. — Дори душ вземаме с желязото под мишница!

Излязоха от салона и пристъпиха във владението на сенсеите — няколко малки, покрити с татамита стаички, разделени с хартиени прегради.

— Май остарявам — продължи Кроукър. — Уморих се да се грижа за ютията си повече, отколкото съм се грижил за всяка жена до себе си. Но това ни втълпяваха в академията, ден след ден, в продължение на години… Поне по мое време беше така. „Ютията е единственото нещо, което те разделя от дупка в челото! Докато за жената такова нещо едва ли може да се каже!“

По лицето му се появи измъчено подобие на усмивка.

— Това включва и Гелда, така ли? — попита Никълъс.

— Гелда ли? Не знам. Имам чувството, че между нас няма да се получи нищо, ако сама не се справи с проблемите си. Хич не ме бива за патерица! Сигурен съм, че поема ли тази роля, скоро ще я намразя! — В душата му се появи образът на Аликс Логан, заключена на сигурно място в апартамента на Мати Устата. Седеше с ръце, притиснати между коленете, очите й се взираха в мрака. Отвъд прозореца бучаха коли. Какво е това, смаяно се запита Кроукър. Нима наистина имам видения? Нима Аликс ме чака? Или вече е напуснала живота ми — малко облаче дим, издигало се известно време над главата ми? От кориците на „Вог“ и „Базар“ лицето й изглеждаше далечно и недостижимо, но той вече бе усетил главата й върху гърдите си, беше видял отчаянието в замъглените й очи. Беше държал ръката й, ясно усещайки безпомощното й потрепване. Остана смаян от силата на надеждата, обзела душата му. Надеждата, че не е излязла от жилището на Мати, че не е потънала в нощта, че не е напуснала живота му.

— Значи вече не си ченге.

— Де да знаех какво означава това — въздъхна Кроукър. — Ама не знам.

— С Таня го знаеше много добре — подхвърли Никълъс.

— Тъй беше — кимна Кроукър.

Зад последната хартиена преграда помръдна някаква сянка, вероятно на човек.

— Сенсей? — повика Никълъс. Отговор нямаше. Протегна ръка и дръпна преградата.

— Господи Исусе Христе! — възкликна дрезгаво Кроукър.

Кенцо, сенсеят на това дожо, висеше от тавана, глезените му бяха завързани с тънко, но здраво найлоново въже. Краката му бяха бели като вар, а лицето — червено като залез след ветровит ден. Напуканите му устни бяха полуразтворени, между тях надничаше езикът му — дебел и почернял.

Никълъс видя малката раничка в областта на сърцето, нанесена с хирургическа прецизност. И веднага разбра с какво оръжие се е действало.

— По дяволите! — ревна Кроукър. — Нали ти казах, че се чувствам гол без желязото!

После се обърна и хукна обратно към съблекалнята, където беше оставил револвера си. Докато пресичаше пустия салон, в душата му изведнъж се появи желязна увереност. Ченге съм и нищо друго не мога да бъда! Такъв ще си остана, докато съм жив!

— Лю! — извъртя се Никълъс и хукна подире му. — Спри се, Лю, не отивай там!

Но Кроукър не го чу. Намираше се в чужда и непозната страна, чувстваше се гол и беззащитен, особено без оръжие. Напусна широкото помещение и се втурна в следващото. Никълъс рязко увеличи скоростта си, скочи, успя да сграбчи анцуга на приятеля си и двамата се стовариха на пода.

Но във въздуха вече нещо свистеше, Кроукър простена от болка и изненада, свистенето се превърна в жужене на разсърдено насекомо.

Кръв, шум от търкалящи се тела. Никълъс се надигна на колене и лакти. Смъртоносната рана в гърдите на Кенцо би могла да бъде причинена единствено от майсторски изкована катана и именно това го тревожеше. Ударът, от който се опитваше да предпази Кроукър, всъщност беше предназначен за него.

Видя как приятелят му се отпуска на колене върху татамито, а дясната му ръка конвулсивно стиска китката на лявата. Кръвта шуртеше като река, острата стомана беше отсякла китката почти изцяло, превръщайки я в грозно зеещ чукан.

Странното свистене, наподобяващо опъването на тънка сребърна тетива, отново изпълни въздуха, връхлиташе върху него с чудовищна скорост. Всеки миг тялото му щеше да бъде разсечено, на две. Никълъс светкавично прибягна до „тоби аши“ — летящата стъпка. Тялото му рязко се извиси във въздуха и смъртоносното острие профуча под него.

Котен дрезгаво се разсмя.

— Никакви акробатични номера няма да ти помогнат — изрева той. — Защото държа в ръцете си дай-катана!

Да, точно това беше предположил, когато видя раната в сърцето на Кенцо. Котен размахваше неговата катана — „Ис хьогай“! Още докато тялото му беше във въздуха, той изпита силно недоумение. Как е възможно един „йокозуна“ — абсолютен шампион по сумо, да е овладял тайните на „кенджуцу“?

Беше облечен в традиционното облекло на борците, сякаш всеки миг му предстоеше поредният мач. Блестящочерната му коса беше стегната на тила, дори осемдесетсантиметровата дай-катана изглеждаше като детска играчка в огромните му лапи. Притежаваше страхотна физическа сила и Никълъс си напомни да не забравя дори за миг основната му специалност — борбата сумо, в която беше истински сенсей.

Тази борба е малко по-ограничена от останалите бойни изкуства, арсеналът й съдържа около двеста хватки, трийсет и две от които са основни и се базират на „цуки“ — блъскане с две ръце, „оши“ — блъскане с цялото тяло, и „йори“ — вкопчване в тялото на противника.

Но Котен беше сенсей и в дисциплината „сумай“ и това го правеше още по-опасен. Контактът с подобни бойци е смъртоносен, тъй като огромните им размери обикновено са комбинирани с невероятна „хара“ и те са в състояние да демонстрират такава чудовищна сила, която нито едно човешко същество не може да притежава без механична помощ. Дори и невъоръжен, Котен беше изключително труден противник.

Дългата катана проблесна в ръцете му и той пристъпи напред с котешка пъргавина. Тялото му беше приведено почти до земята, в тази стойка се чувстваше най-стабилен.

Никълъс отскочи назад, проби книжния транспарант зад гърба си и се озова в самия салон. Хвърли светкавичен поглед към стената, на която обикновено висяха демонстрационните катани, но мястото им беше празно.

Котен нанесе мощен удар върху преградата, от нея се разлетяха трески, острието изсвистя на сантиметър от крака на Никълъс.

— Първо ще ти отсека глезените! — задъхано изръмжа той. — Искам да чуя как крещиш от болка! — Тялото му прелетя през отвора като разярен глиган. Катаната в ръцете му свистеше наляво-надясно с бързи хоризонтални движения, после рязко се насочи надолу, към краката на Никълъс. — Всички „сумо“ са крещели пред мен! Мислиш, че в нашия спорт не издаваме нито звук, нали? Публиката си мисли, че само можем да ръмжим като диви животни! — Острието отново изсвистя. — Тъкмо в това се крие огромната популярност на сумо… Дълбоко в душата си, далеч от цивилизованото поведение и човешкото достойнство, зрителите изпитват дълбоко вълнение от това, което наблюдават… А то е силно, диво, първично!

— За този кратък сблъсък… не повече от трийсет секунди… аз карам противника ся да крещи! А от тълпата се разнася тътен, който само моите уши могат да доловят! Това става в мига, в който сграбчвам потното тяло на противника!

Никълъс отскочи надясно, приведе се и нападна Котен по посока на слабините. Борецът обаче светкавично прехвърли сабята в лявата си ръка, юмрукът му се заби точно в гърдите на Никълъс, който отхвръкна назад и падна по гръб върху дъските.

— Не те чух да крещиш, варварино — задъхано се изсмя Котен. — Но скоро ще те чуя! — Острото острие на дай-катаната изсвистя във въздуха и раздроби дъските на косъм от краката на Никълъс.

Самият Никълъс добре знаеше към какво е насочен целият този монолог. Котен искаше да го предизвика, да го накара да извика на помощ всичките си познания по „оши“ и да се опита да го нападне. И да попадне в обсега на огромните му лапи.

Май е по-добре да му дам онова, което иска, помисли си Никълъс. Да му подам онова, за което мечтае…

Когато тялото му се насочи към Котен, борецът радостно се засмя. Човек-планина, атакуван от някакво незначително насекомо, което едва ли може да стори нещо повече от слабо ужилване.

Блокира хватката „оши“ на Никълъс с дръжката на катаната, а не с контра хватка, както бе очаквал Никълъс Рамото му потръпна от страхотния удар, костта рязко изщрака — недвусмислен сигнал за тежко изкълчване. Ръката му пламна от страхотната болка, цялата дясна част на тялото му излезе от строя.

— Мусаши нарича това „периферни блокажи“, варварино — злорадо просъска Котен. — Ще ти ги сервирам един по един и скоро ще започнеш да пищиш!

След тези думи скочи напред, размаха дългото острие на сабята — и под прикритието на бръмчащото острие се впи в тялото на Никълъс. Прибягвайки до собствените си умения по „оши“ той успя да хвърли противника си по гръб, отпусна се на коляно до него и вдигна катаната високо над главата си. Острието злобно изсвири във въздуха.

Никълъс отчаяно сгърчи тяло, лявата му ръка се вдигна към незащитената вътрешна част на бицепса на противника, с цел да блокира и отклони силата на нанесения удар. Но изтръпналото рамо и бинтованите пръсти му попречиха да осъществи както би искал хватката „сувари ваза“.

Принуди се да освободи преждевременно бицепса на Котен и да приложи „атеми.“ — къс, пробивен удар с лакът. Ребрата на огромния борец изпращяха и се огънаха от силата на удара…

Котен извика, тялото му отскочи назад, катаната се стовари с огромна сила върху мястото, където допреди миг лежеше противникът му.

Подложен на две атаки едновременно, Никълъс беше принуден да ги блокира последователно. Стоманеното острие беше първата му грижа. Докосна с пръсти вътрешната страна на ръката на Котен, плъзна ги по кожата и светкавично напипа мястото, където дългата кост се свързваше, е връзките на китката. После направи рязко движение надолу и навътре, прибягвайки до един от основните похвати на айкидо и прибавяйки към силата на пръстите си инерцията на тежкото тяло на врага. Комбинацията се оказа достатъчна за счупването на костта.

Сега положението им горе-долу се изравни. Котен бе принуден да прехвърли сабята в лявата си ръка, дясната безсилно увисна надолу, китката й бързо се подуваше.

Но второто нападение просто не можеше да бъде избегнато. Цялата огромна маса на Котен се стовари върху изкълченото рамо на Никълъс и той изкрещя от непоносимата болка. После светкавично: се претърколи встрани, давайки си ясна сметка, че с него е свършено, ако позволи на тази маса да се тръшне отгоре му, преди да е възстановил равновесието си. Това е най-голямата опасност при конфронтация с борец, владеещ тайните на „сумай“. Той е просто непобедим, когато използва силата и тежестта на тялото си в нисък бой, на самата земя.

Едновременно с отдръпването си усети как острието на катаната проблясва над главата му. Тялото му подскочи във въздуха и в следващия миг попадна в желязната хватка „цуки“. Главата му клюмна, въздухът напусна дробовете му с остро свистене. Второ „цуки“ в слънчевото сплитане го хвърли на пода с огромна сила. В следващия миг тялото на Котен се стовари отгоре му, гърдите му отново бяха смачкани, притокът на кислород в дробовете му — окончателно прекъснат. Никълъс се разтърси от остра кашлица, гърлото му се изпълни с противна на вкус жлъчна течност.

Дългото и блестящо острие на „Ис хьогай“ се стрелна към гърдите му, разкъсвайки плата на черния му тренировъчен костюм.

— Със следващия удар ще ти разрежа кожата, за да я накарам да кърви — мазно обясни Котен. — Онзи тъп итеки Проторов не ми позволи да те обработя още в Хокайдо. Затова ти извади късмет, а той — не. Но сега си в ръцете ми. А това значи, че аз имам късмет, а ти — не. — Тежкото му тяло се приведе напред и натискът върху гърдите на Никълъс стана непоносим. — После твоята любима катана ще среже месото ти, а най-накрая ще й позволя да се погрижи за костите и вътрешните ти органи. — Върху лицето му изплува жестока усмивка: — Кажи, варварино, какво изпитваш при мисълта, че ще умреш от собствената си дай-катана?

След това направи първия срез. Кожата се разцепи и нави като кората на някакъв странен плод. Кръвта рухна, гореща и тъмночервена.

Цялото съзнание на Никълъс плачеше за прекратяване на мъките. Успя да потъне в онова от безчувствените състояния на Нищото, чрез което позволяваше на организма си да живее самостоятелно, отделно от всякакви чувства и емоции. Лявата му ръка светкавично се стрелна нагоре, пръстите й бяха свити и твърди като стомана. Върховете им потънаха в меката плът на Котен точно на мястото, където се съединяваха челюстта и гърлото му.

Нанесе този удар точно според правилата на „кенджуцу“ — с цялата сила на мускулите, ума и стоманената си воля. Удар, който по нищо не се различаваше от удара с остра катана. Не си позволяваше да мисли за плътта на Котен и пораженията, които би причинил на тази плът. Мислеше единствено за това, което се криеше дълбоко под нея.

Ударът в стил „хвърчило“ беше страхотен. Пръстите проникнаха през месо и хрущяли, разкъсвайки не само ларинкса на Котен, но и устата и синусите му. Очите на бореца се изцъклиха повече от изненада, отколкото от страх. Време за друго нямаше. Беше мъртъв още преди мозъкът му да регистрира някаква болка.

Сирената пронизително виеше. Изпаднал в шок, Лю Кроукър лежеше неподвижно в линейката. Хората от „Бърза помощ“ не посмяха да свалят импровизирания турникет от ръката му, страхувайки се от масивен кръвоизлив.

Никълъс седеше до него, едното му рамо беше значително по-отпуснато от другото. Отказа обезболителната инжекция и мрачно гледаше осакатената ръка на своя приятел.

В скута му лежеше черната лакирана кутия на „Ис хьогай“. Стискаше я толкова здраво, че кокалчетата на лявата му ръка бяха побелели от напрежение. „За цял живот“. Имаше чувството, че името на оръжието звучи подигравателно. „В закалената стомана на японските саби се крие истинска магия“, беше обяснявал някога на Джъстин той. Но каква е ползата от магия, която може да причинява такова нещастие?

Стигнаха болницата. Кроукър беше откаран в интензивното отделение, а Никълъс бавно се смъкна от линейката. Опря оръжието си на бледозелената стена под телефонния автомат, намери монета в джоба си и бавно набра номера на хотела.

— Джъстин — прошепна в слушалката той, изчакал е труд да се осъществи връзката. — Ела да ни вземеш, намираме се в болницата „Тораномон“. — Опря чело на хладната стена и затвори очи. Към него се приближаваше човек в бяла престилка с очевидното намерение да го отведе. — Всичко е наред — прошепна в слушалката той. — Липсваш ми…

Пипнешком постави слушалката върху вилката и от очите му рукнаха сълзи.

Предградията на Токио

Пролет, в наши дни

Денят беше ясен и топъл. От инцидента в салона по бойни изкуства бяха изминали три седмици. Никълъс и Джъстин току-що се бяха завърнали от претъпканото с хора летище „Нарита“, откъдето Лю Кроукър беше отлетял за Америка.

Ръката му зарастваше добре, но операцията, чрез която лекарите се бяха опитали да зашият обратно отрязаната китка, се оказа неуспешна. Беше изминало твърде дълго време от момента на срязването до момента на съшиването. Иначе всичко беше наред — нямаше усложнения, инфекции. Турникетът, който беше успял да измайстори от парче плат, със сигурност му беше спасил живота. Така поне твърдяха хирурзите, обнадеждени от общото състояние на своя пациент.

Вместо да поеме обратно към лудницата на центъра, Никълъс насочи колата по околовръстния път, който заобикаляше Токио от всички страни. На задната седалка на нисана лежеше свещената „Ис хьогай“. Макар и извън употреба, от нея продължаваше да се излъчва някаква непонятна тежест.

Минаха покрай езерото, над което се беше венчал Сато. Там Акико се беше изправила за пръв път пред очите му, там се върна от гроба незабравимата Юкио. Водата, бистра и прозрачна, блестеше ослепително под ярките слънчеви лъчи. Край устието на поточето, което подхранваше езерото, стърчаха чапли, снежнобелите им тела се открояваха релефно на фона на блестящата синева.

— Колко е красиво! — възкликна Джъстин.

Никълъс продължаваше да мълчи.

Спря колата пред портала на Итами и двамата слязоха. Искаше му се да изминат пеш разстоянието до къщата, беше някак странно убеден, че автомобилите нямат място тук, където модерният живот все още не бе победил традициите.

Бавно тръгнаха по покритата с бели камъни пътека. Джъстин леко се придържаше за лакътя му.

— Как са пръстите ти? — попита тя.

— По-добре — поднесе неизменния си отговор той.

Джъстин му хвърли кратък и загрижен поглед. Какво ли би успокоило неспокойния му дух, запита се тя.

Минаха, край стар басейн от камък, оформен като древна монета. Беше кръгъл, върху стените му, симетрично разположени, бяха изрисувани йероглифите, с които се означаваха главните сили на природата: Скала, Дъжд, Огън, Облак.

Джъстин поиска да го разгледа и те се отклониха от каменната пътечка. В средата му имаше изворче, на камъка до него беше опрян бамбуков черпак.

— Жадна съм — каза тя и Никълъс вдигна черпака. Пиха и двамата, водата беше студена и вкусна. Миг преди каменното дъно на малкото изворче отново да се изпълни с вода, Никълъс видя, че и на него е изписан йероглиф. „Мичи“. Път, пътека, пътешествие.

Нито къщата, нито градината бяха пострадали от неотдавнашното силно земетресение и това беше истинско чудо. Една от южните стени на пристройките беше рухнала, няколко дървета бяха изгубили част от клоните си и това беше всичко.

Все пак имаше огромна разлика. Всичко изглеждаше изоставено и запуснато без Итами и огромната армия прислужници. Тя беше починала точно на втория ден от престоя му в болницата. Два дни по-късно я бяха погребали. Укрепнал достатъчно, Никълъс беше там. Погребаха я в непосредствена близост до гробницата на Чонг и Полковника, точно според желанието й.

Беше умряла спокойно, без болка. Така твърдеше белокосият лекар, с когото се срещна Никълъс. Той се беше грижил за здравето й цели тридесет години и можеше да му се вярва.

— В един миг беше тук, после просто я нямаше — кратко обясни лекарят и Никълъс усети как душата му се изпълва с облекчение.

Джъстин мълчаливо го гледаше как броди из пустата къща. Нещо неуловимо се беше вселило в душата му още от мига, в който слезе от колата. Тя ясно го усети, когато докосна ръката му, а след това се вгледа в красивия му профил.

Влезе в малката стаичка, използвана единствено за церемонията „ча-но-ю“ и тежко се отпусна на колене.

Остра болка прониза рамото му и той неволно се намръщи. После, с помощта на някаква тайнствена и напълно необяснима за Джъстин сила, той прогони болката и лицето му се проясни.

Тя коленичи до него и неволно се наведе напред, за да огледа по-добре прекрасната градина навън.

— Защо е сложено това? — попита тя и посочи сенника, скриващ половината от широкия прозорец. — Без него гледката би била наистина прекрасна!

Той търпеливо й обясни, но тя не беше много убедена. Не можеше да разбере защо трябва умишлено да се скрива нещо толкова красиво.

— Вече на няколко пъти разговарях с Нанги — тихо и някак унесено рече той. — Много държи да останем тук, поне за известно време… — Извърна глава да я погледне и тихо попита: — Ще имаш ли нещо против да останем месец — месец и половина? Токио не е неприятен град, ако човек успее да свикне с него.

— Все ми е едно — отвърна тя, без да сваля поглед от лицето му. Чертите му бяха спокойни и отпуснати, като на дете, играло до насита на открито, и вече доволно, че се прибира у дома.

— Той би желал да останем тук за постоянно — добави Никълъс. — Но аз му казах, че това е изключено.

— Защо?

— Защо ли? — учудено я погледна той. Просто не е възможно, пък и на теб едва ли би ти харесало. Ще ти липсва Ню Йорк, ще ти липсва новата работа.

— Много повече ще ми липсваш ти, когато видя, че постоянно мечтаеш за Япония. Освен това съм сигурна, че ще убедя Рик да открие филиал на агенцията си в Токио. Той е направо луд по отношение на японските начини на реклама.

— Не искам да живея тук — отвърна той. — Пък и нямаме жилище…

— Ами това тук какво е? — усмихна се тя.

— О, не! — решително тръсна глава Никълъс. — Прекалено много са спомените, които ще смущават душата ми тук. Миналото е навсякъде, виси по ъглите като тежка паяжина…

— На мен пък ми харесва — изправи се тя. — Съжалявам, че ти се чувстваш по по-друг начин.

На връщане се отбиха до езерото. Въздухът ухаеше, птичият хор беше оглушителен.

Джъстин погали леко външната част на ранената му ръка.

— Защо не се усмихваш, Ник? — попита тя. — От седмици си мрачен, тревожа се за теб…

Никълъс протегна ръце и ги обърна с дланите нагоре.

— Гледам ги и се питам какво друго могат да причиняват, освен болка и смърт — промълви тихо той.

— Те могат да бъдат и нежни, Ник — докосна дланта му тя. — Тялото ми се разтапя под милувките им.

— Това не е достатъчно — тръсна глава той. — Постоянно мисля какво съм сторил с тях… — Не искам да убивам! — Гласът му стана нестабилен: — Никога не си бях представял, че ще убия толкова хора!

— Но и никога не си търсил смъртта, Ник. Убивал си само когато си се защищавал.

— И въпреки това съм се стремял да бъда съвършен в бойните изкуства… Първо „буджуцу“, после „нинджуцу“… Защо? — Очите му бяха безпомощни.

— Какъв отговор би те задоволил? — тихо попита тя.

— Там е работата, че не знам! — отчаяно възкликна той.

— Това е така, защото отговор няма — промълви тя. — Поне аз мисля така.

Главата му клюмна.

— Значи няма отговор и на въпроса защо осакатих своя приятел!

— О, Ник! — докосна устните си до страната му тя. — Лю не те обвинява в нищо, защо сам трябва да се обвиняваш?

— Защото ако не бях аз, той щеше да си има две ръце!

— Ако не беше ти, той щеше да е мъртъв! И никога нямаше да открие истинския убиец на Анжела Дидион! — Никълъс й беше разказал доста за случая, докато чакаха пред операционната изхода от усилията на медицината да спаси ръката на Кроукър. — Знаеш колко много държеше на това.

Никълъс нададе тих вик и се откъсна от нежната й прегръдка. Отиде до колата, протегна ръка през отворения прозорец на задната врата и измъкна калъфа на катаната.

После се върна при Джъстин и силно я целуна по устните.

— Почакай ме тук, скоро ще се върна — рече той. — Гледай слънцето и листата, послушай песента на птиците.

Обърна й гръб и тръгна към езерото по едва забележимата пътечка, обрасла с трева. Водата леко се поклащаше, по повърхността й пробягваха ослепителни слънчеви, зайчета. Той бавно нагази в нея. Краката му усетиха приятното разхлаждане, чорапите и панталоните му бързо подгизнаха.

В гърлото му се беше свила тежка каменна топка. „Ис хьогай“ беше скъп подарък от Полковника, получен в деня, в който момчето се беше превърнало в мъж.

Сега обаче му предстоеше още едно превъплъщение. Той беше готов за него, напълно готов. Знаеше, че ще боли. Едва ли толкова силно, колкото го болеше от осакатяването на най-близкия приятел, но все пак ще боли.

— Благодаря ти, татко — прошепна той. Здравата му ръка вдигна дай-катаната високо над главата му, после рязко замахна и я запрати в средата на езерото.

Тя влезе във водата с острието надолу, гладката повърхност почти не помръдна. В следващия миг оръжието изчезна в прозрачната бездна.

Усети ясно как на душата му олекна, как спокойствието го залива като свеж ветрец след дълъг и задушен летен ден. Наистина беше време да изхвърли смъртоносните играчки, които бяха играли толкова важна роля в досегашния му живот. Беше време да заживее нормално.

Обърна се и бавно измина краткото разстояние до брега. Джъстин го очакваше оттатък малкото хълмче, сърцето му се разтвори за нея, за надеждата…

Крачеше към нея и си мислеше, че може би тя е права, Нанги също… Негов дом е Япония. Нима наистина иска да го напусне?

За пръв път усети с цялата си душа спокойствието, обзело го в стаята за „ча-но-ю“ на Итами. Там духът му намери истински покой, там би могъл да се наслади с пълна сила на „цукуми“ — съзерцанието на луната, там би могъл да посрещне Новата година с традиционните оризови сладкиши „моши“, там би могъл да се наслади на „ханами“ през април, когато разкошните вишневи цветове му напомнят какво представлява човешкия живот — прекрасно, но нетрайно състояние на духа… В крайна сметка и „сакура“ са смъртни като всички мъже и жени на тази земя.

В дома на Итами, който всъщност беше негов дом, би могъл да забрани достъпа на модерна Япония. Дотогава, до когато смята това за необходимо. В този дом все още живеят древните ками — горди, непобедими, прекрасни… Това е дом на честта и смелостта.

Никълъс взе ръцете на Джъстин в своите, твърдо убеден, че именно на това място ще може да й внуши цялата истина за живота.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3773

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Мико

Американска, първо издание

Превод: Веселен Лаптев

Редактор: Константин Божинов

ИК „Гарант 21“, София, 1993 г.

ISBN: 954-8009-21-8

1

Родом от Манджурия, манджурци. — Б.ред.

2

Личен олтар за молитва. — Б.пр.

3

Военното контраразузнаване. — Б.ред.

4

Пълно сливане между дух, тяло и разум при майсторите на бойните изкуства. — Б.пр.

5

Мозъчен център за контрол върху рефлексите. — Б.пр.

6

Позиция на бойците, владеещи изкуството на боя с вериги и къси ножове. — Б.пр.

7

Позиция на бойците, владеещи изкуството на боя с вериги и къси ножове. — Б.пр.

8

Шеф на мафиотска групировка, „кръстник“. — Б.пр.

9

Скитник, отшелник. — Б.пр.

10

Ветрило. — Б.пр.

11

Състояние, на особено изчакване при японските бойни изкуства. — Б.пр.

12

Свободно състояние на духа, позволяващо както убийството, така и възкръсването. — Б.пр.

13

Възползване от появил се благоприятен шанс. — Б.пр.

14

Приспособимост към всякакви условия. — Б.пр.

15

Стандартен начин на действие — Б.пр.

16

Зъл дух, демон. — Б.пр.

17

Митичен магьосник, вълшебник. — Б.пр.

18

Американски актьор от уестърните. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Мико
Част ІІ

Книга четвърта Фа Чи Да натиснеш спусъка

Хонконг | Вашингтон | Токио Мауи | Ралей | Хокайдо Пролет, в наши дни

Кумамото | Асама Коген | Швейцария Есен-зима 1963 — Пролет 1986

Книга пета Мико Магьосница. Млада послушница в храм

Ню Йорк | Хонконг | Хокайдо | Мауи | Вашингтон | Токио Пролет, в наши дни

Предградията на Токио Пролет, в наши дни

Информация за текста

1