Ерик Лустбадер

Белият нинджа

Част II

Книга втора (Продължение)

Шин Я (Продължение)

Полунощ (Продължение)

Платото Азама | Вашингтон | Ийст Бей Бридж | Токио | Ходака (Продължение)

Лято, в наши дни (Продължение)

— Някога ме търсеха — каза Канзацу. — После ме победиха, а накрая ме забравиха. — Беше седнал с подвити крака на пода. Къщата под Черния жандарм беше изцяло от камък, с едно-единствено помещение. — Това е моят отговор на въпроса ти защо съм тук, в Ходака. А сега ми кажи защо ти си тук, Никълъс?

— Първо искам да зная дали съм мъртъв — отвърна Никълъс. — В отвъдното ли съм?

— Вярваш ли в отвъдното, Никълъс? — наклони глава Канзацу.

— Да, мисля че вярвам.

— Значи си там — каза старият сенсей. — След известно време сам ще определиш какво си имал предвид.

— Но мъртъв ли съм? Замръзнах ли в подножието на Черния жандарм?

— Този въпрос не е от значение — сурово отвърна Канзацу. — Вече ти казах, че ти си този, който ще определи състоянието си. Живот или смърт? — Сенсеят сви рамене: — Аз отдавна не правя разлика между тези две състояния.

— Но можеш да ми кажеш дали съм още жив, нали? Или всичко това е някакво видение?

— Когато проумееш безсмислието на тези въпроси, ще имаш и отговорите, Никълъс.

Сърцето на Никълъс бавно успокояваше бесния си ритъм. Вече не беше вцепенен от студ, но тялото го болеше ужасно. Докосна белега от операцията на главата си и го усети както винаги. Сигурно съм жив, реши накрая той. Но подобни заключения му се струваха странни на това място.

— Не изглеждаш изненадан, че ме виждаш — каза той.

— Защо трябва да съм изненадан? Ти си идвал тук много пъти.

— Какво? — учудено го погледна Никълъс. — Не съм те виждал от зимата на 1963 година, а в тази къща стъпвам за пръв път.

Канзацу погледна в чинията пред него и поклати глава:

— По-добре се нахрани. Скоро ще се нуждаеш от всичките си сили.

— Зная — кимна Никълъс. — Ако правилно си спомням, спускането от Ходака е не по-малко изтощително от изкачването.

— Нямах предвид физическите усилия — отвърна Канзацу.

Очите на Никълъс бавно напуснаха загадъчното му лице и се сведоха към храната в чинията. Започна да яде. После заспа. И отново сънува заплашителната грамада на Черния жандарм…

Беше толкова потискащ сън, че след като се събуди, той го сподели с Канзацу.

Сенсеят дълго време мълча. После потръпна и каза тихо, с някакъв нереален, идващ сякаш от сънищата на Никълъс глас:

— Защо това видение те смущава толкова много?

— Не ми е съвсем ясно — призна Никълъс. — Може би има нещо общо с изумрудите, които наследих от дядо си.

— Така ли? — вдигна вежди Канзацу. — Разкажи ми за тях.

И Никълъс започна. Описа му кутията с петнайсетте изумруда, изричното предупреждение на Чонг, своята майка, да върши с тях каквото иска, но никога да не допуска в кутията да останат по-малко от девет камъка.

— Тя каза ли какво ще се случи, ако камъните останат по-малко от девет? — попита Канзацу.

— Не — поклати глава Никълъс. — Знаеш ли нещо за тези изумруди?

— Май съм чувал за тях, но изобщо не предполагах, че ги притежаваш ти.

— Обладават голяма сила.

— Да. Огромна.

— Но по какъв начин са я придобили? — попита Никълъс.

— Чрез Тао-тао — отвърна Канзацу.

— Какво общо имам аз с Тао-тао?

Канзацу не обърна внимание на въпроса му и поклати глава:

— Онзи „дорокусай“ иска да ги вземе — промълви той. — Къде се намират?

— На сигурно място — отвърна Никълъс.

— В себе си ли ги носиш?

— Не. Едва ли бих ги опазил. Нали вече съм широ нинджа.

Канзацу кимна, помълча известно време, после промълви:

— От доста време си тук, предполагам, че вече си достатъчно отпочинал, за да започнем. — Беше облечен в черно памучно „ги“ — обичайния екип за упражнение в бойни изкуства. — Преди много години, когато те изпратих в Кумамото, ти беше убеден, че трябва да се изправиш единствено срещу братовчед си Сайго… Вероятно и до днес си убеден в това. Беше млад и надарен. И точно заради таланта си ти не беше в състояние да разбереш изцяло своята сила. Разбира се, често сме разговаряли по този въпрос.

— Защо постоянно повтаряш, че това се е случвало често? — попита Никълъс. — Случва се сега, при това за първи път.

— Времето е като океана — отбеляза Канзацу. — Има вълни и течения, приливи и отливи. И в един момент те създават особен водовъртеж, събитията се повтарят и възпроизвеждат, след което бавно се насочват към скалистите брегове…

— Странна представа за времето — отбеляза Никълъс.

— Напротив, ти си този, който има странна представа за времето — поклати глава Канзацу. — Но това е естествено за човек, който все още прави разлика между живота и смъртта. Да попаднеш в плен на тази илюзия е все едно да опознаеш десетте бивола — различните фази на просветлението Дзен. Помниш ли ги, Никълъс?

— Разбира се. Започваш да търсиш бивола навсякъде около себе си, откриваш го, укротяваш го, възсядаш го и го прибираш у дома. И тогава разбираш, че този бивол никога не е съществувал, че е бил част от теб самия — отрязана от самата ти същност, окончателно загубена…

— Това напомня ли ти за нещо?

— Не — поклати глава Никълъс.

Канзацу се обърна, взе металния съд от вкопаната в пода печка и напълни чашите с чай. Беше горчив, тъмночервен на цвят. В Северен Китай го наричаха „Железния дракон“.

— През зимата на 1963 година те изпратиха в Кумамото да откриеш бивола — промълви сенсеят.

— Но там срещнах Сайго и той ме победи.

— Не само теб, но и мен — кимна Канзацу. — Месец по-късно напуснах Токио завинаги и дойдох тук за последната фаза на своя живот — забравата.

— Аз нито за миг не съм те забравил, сенсей.

— Така и трябваше да бъде. И точно затова дойде.

— Вече ти казах, че съм широ нинджа, сенсей — рече Никълъс. — Дойдох при Черния жандарм да търся пътя към спасението. Надявах се да получа помощ от Киоки — сенсея на Акико, за когото бях сигурен, че е танжин. Но го открих мъртъв в замъка му… Там, на платото Азама. А после разбрах, че е имал брат на име Генши.

— Аз съм Генши — тихо промълви сенсеят. — Аз съм братът на Киоки, аз съм и Канзацу… Имам много имена.

— Ти?! — едва не се задави от изненада Никълъс. — Значи си танжин?!

— Преди да ти отговоря, искам да разбереш, че духът ти е объркан. Ръководи го страхът. Духът ти е толкова изтощен, че вече не си в състояние да различаваш доброто от злото.

— Разбирам — промълви Никълъс. — Аз съм в клопката на широ нинджа.

— Широ нинджа е клопка за теб, защото си отказвал да приемеш истинската си същност: Ти все още търсиш бивола, Никълъс, все още не си даваш сметка, че той не съществува.

— Какво искаш да кажеш?

— Спомни си зимата на 1963 година, Никълъс — отвърна Канзацу. — В Кумамото, когато Сайго ти отне любимото момиче. Юкио, а ти беше убеден, че той те е победил…

— Мислех, че стана така, както е било писано да стане — каза Никълъс.

— Отново мислиш за несъществуващия бивол — търпеливо отвърна Канзацу.

— Не те разбирам — озадачено го погледна Никълъс.

— Все още не си достатъчно възстановен — каза Канзацу. — Трябва да поспиш.

— Изгубен съм, сенсей — тъжно промълви Никълъс, след като се събуди.

— Навън силата ти ще се върне — каза Канзацу.

— Радвам се, че си тук да ме водиш — отвърна Никълъс и се зае да обува планинските си обувки.

— Духът ти все още е объркан и никой не може да те води — отвърна Канзацу и пръв напусна къщата.

— Но навън е нощ, — изненада се Никълъс.

— Ти спа непробудно цял ден и цяла нощ. Отново ли сънува Черния жандарм?

— Не — поклати глава Никълъс. Имаше странното чувство, че сенсеят вече знае това. — Сънувах камъш. Търсех нещо сред него, но не помня какво. После открих отпечатъци от стъпки по тресавището. Коленичих да ги разгледам и те изведнъж ми проговориха. Гласът беше напевен, почти като трелите на славей. После камъшът и тресавището изчезнаха. Озовах се отново в замъка на Киоки, промушвах се през лунната портичка в кабинета му.

— Какво ти каза гласът?

— Не помня.

— На брат ми ли беше?

— Не, но приличаше на него. — Никълъс се придвижваше по влажната скала с лоената на доста усилия. — Може би съм успял най-сетне да прогоня кошмара на Черния жандарм — с надежда в гласа добави той.

— Това добре ли ще е за теб?

— Разбира се!

— Толкова бързо ли забрави, че духът ти продължава да е объркан, че все още не различаваш доброто от злото?

Едва в този момент Никълъс забеляза, че Канзацу е облечен само в тънкото си памучно „ти“.

— Не ти ли е студено, сенсей? — учудено попита той.

— Студено ли е навън? — равнодушно сви рамене Канзацу, после му направи знак да поеме напред. — Не съм забелязал.

Леденият вятър фучеше над назъбените скали и дълбоките пропасти, стръмните склонове на Черния жандарм мрачно проблясваха, гладки като стъкло, непристъпни… Сухият сняг проскърцваше под краката им, едва забележимата пътечка се изкачваше почти отвесно нагоре. Наоколо нямаше нищо друго, освен непристъпни скали. Никълъс започна да се изкачва по тях, забивайки пръсти в едва забележимите пукнатини, дишайки тежко от върховното усилие.

— Когато сънувам, че Черния жандарм се издига като остър кол от центъра на душата ми, аз винаги се събуждам от страх и сковаващ ужас — каза той по време на една от кратките почивки.

Канзацу не отговори и Никълъс се обърна да го погледне. Едва тогава разбра, че е сам в подножието на върха.

Шизей живееше в къща от кафяв пясъчник в Джорджтаун, непосредствено зад Воксхол Роуд. Тя беше собственост на един от основните спонсори на природозащитната организация, но Шизей рядко я използваше. През зимата предпочиташе Сен Мориц, а през лятото — Кап Фера. И на двете места притежаваше разкошни вили, определено предпочиташе Европа пред родния си Вашингтон.

Живееше сама. Всяка сряда в къщата пристигаше една съпружеска двойка, за да почисти, а и да приготви някаква храна, ако стопанката пожелаеше това. Така беше вече цели осемнайсет години.

Стените на долния етаж бяха покрити с изящно резбовани панели в бледокафяв цвят, над мраморните камини бяха натрупани френски бронзови статуетки от XVIII век, фин китайски порцелан и още куп безценни дреболии. Но спалнята й на втория етаж беше сравнително скромна. Прозорците й гледаха към малка, но великолепно поддържана градина. Градинарят — японец, я обичаше поне толкова, колкото и децата си. Слънчевата светлина се процеждаше през фините листа на бялата акация с изящно позлатени ръбчета, между тях надничаха красиви пеонии и азалии.

Шизей излезе от банята и зашляпа с боси крака към гардероба. Разбута кутиите с обувки и измъкна иззад тях електронното си оборудване. Постави портативния компютър на малкото френско писалище, включи захранването и настрои приставката за телефон. После се настани зад бюрото, сложи на главата си леките като перце слушалки и включи специалния кабел към задния панел на компютъра.

Включването си в програмата осъществи не чрез клавиатурата, а с помощта на няколко думи, изречени почти шепнешком в малкия микрофон, стърчащ от слушалките. Мощният компютър покорно зажужа, изпълнявайки прецизно сложните й команди. Екранът за миг остана тъмен, после просветля и върху него се изписаха многобройни символи. С помощта на клавиатурата извади от паметта програмата РИНРИС, която започна да пулсира в центъра на монитора като тъмен и опасен скъпоценен камък.

Шизей си пое дъх и каза няколко думи в микрофона. Компютърът я прехвърли на свободна телефонна линия и тя продиктува един номер. На второто позвъняване насреща вдигнаха.

— Институт „Джонсън“ — каза женски глас. — С какво мога да ви помогна?

Шизей натисна клавиша ENTER. Телефонистката чу само едно прещракване, но Шизей вече беше вътре в най-ревниво пазената тайна на института. Малкото метално цилиндърче, което бе успяла да прикрепи под поставката на „Кошера“, бе задействано от телефонния модем на нейния компютър.

Изтри капка пот от челото си, раменете й напрегнато се приведоха напред. Първа проверка, втора… Сега!

Изрече краткия код в микрофона, после отново натисна клавиша ENTER. Специализираната версия на вирусната програма РИНРИС светкавично се прехвърли в паметта на „Кошера“.

На екрана се появиха два интерфейса — мозъкът на „Кошера“ с милиардите му, подобни на восъчни килийки клетки, и спираловидните пипала на РИНРИС, който бавно и едва забележимо започнаха да се сливат с паметта на суперкомпютъра. Пипалата неумолимо разрушаваха клетките на „Кошера“, превземаха ги сектор по сектор, вирусът се добра до защитната програма, моментално мутира и се включи в нея. Програмата запулсира по-ярко върху екрана, обработи новата информация и я закодира в себе си. Работата стана!

После се случи нещо неочаквано. Пчелната пита започна да пулсира, ту проблясваше ярко върху екрана, ту се замъгляваше. Отначало Шизей помисли, че нещо с връзката не е наред — всеки телефонен техник в района би могъл да провали сложната операция. Но компютърът й предаде съвсем друга информация. Всичко беше свързано здраво, проблемът беше в самия мозък на атакувания компютър. Восъчната му пита се раздели на четири части, после на осем, на шестнайсет… Екранът се изпълни с милиарди миниатюрни клетки. Изминаха няколко безкрайно дълги секунди, после вирусът започна да се саморазпада — точно според предварително заложената програма. След миг от него нямаше нито следа, всички системи на „Кошера“ възстановиха първоначалните си параметри. Шизей прекъсна връзката. Какво се беше случило?

В съзнанието й изплуваха думите на доктор Рудолф относно схемата на „Кошера“. Радикално различна бе не само неговата конструкция, но и всичките му съставни части, най-вече транзисторите — хилядократно по-бързи от стандартните силициеви чипове. По този начин „Кошера“ бе успял да се справи с вируса. Защитната му програма се бе задействала с такава мълниеносна скорост, че бе успяла да разгради дори вирус, конструиран специално за вграждане в подобни програми.

Шизей се облегна назад и паметта й пробяга по всеки отделен детайл на току-що приключилата операция. После изключи компютъра и вдигна слушалката. Трябваше да проведе няколко изключително важни телефонни разговора.

Нанги изчака до последния момент. Чакаше Плъха да се обади или лично да се появи в кабинета му. Когато разбра, че няма да стане нито едното, нито другото, той си сложи шапката и се насочи към вратата. Юристът вече го чакаше. Излязоха навън и човекът любезно отвори чадъра си.

Напоследък все вали, разсеяно си помисли Нанги. Не беше особено разтревожен от факта, че Плъха не успя да се появи навреме. Нямаше да е зле да отиде на срещата въоръжен с допълнителна информация, но това съвсем не означаваше, че няма да се оправи и без нея. Вдигна лице към топлите дъждовни капки и се усмихна.

Колата му бързо преодоля километъра, който ги делеше от сградата на „Нипон Кейо“. Преди да слезе, набра номера на Томи и се разбра с нея да се видят в „Силк Роуд“. Там щяха да намерят всички, от които искаха да получат необходимата информация. Все още имаше няколко свободни минути и се надяваше Плъха да изскочи отнякъде в последния момент. Размени с юриста няколко последни думи относно предстоящите преговори, после двамата излязоха от колата и се насочиха към входа на „Нами“.

Кусунда Икуза бе предложил своя офис като неутрално място за подписване на договора. Всички вече се бяха събрали в голямата заседателна зала и чакаха единствено него. Кусунда Икуза, Кен Ороши и цяла глутница юридически съветници.

На пръв поглед сделката изглеждаше проста, но на практика бе свързана с няколко изключително оплетени клаузи. Те трябваше да включват всички изисквания на Икуза, но едновременно с това и интересите на Нанги, насочени към поглъщането на „Накано Индъстриз“, и особено на великолепния й отдел за научно-технически проучвания.

Всичко изглеждаше наред. Нанги, Икуза и Кен Ороши си бъбреха като стари приятели, докато юристите им настървено уточняваха всяка фраза, а дори и всяка отделна думичка в договора.

Чаят бе поднесен на огромен сребърен поднос, английско производство. Чашите също бяха сребърни. Разговорът се поддържаше предимно от Икуза, който отново се бе заловил за любимата си тема — таксите за поддръжка на изискания голф клуб. Пълни глупости, окачестви приказките му Нанги. Но полезни. Като необходимото зло, причинено от зъболекарската машинка.

На практика умът му не бе концентриран изцяло върху подписването на договора. Мислеше за Томи, мислеше за танцьорката Марико, изнасилена и одрана жива в „Силк Роуд“. Какво общо има между смъртта на това момиче и убийството на доктор Ханами? Той ли беше последният любовник на Марико, за него ли бе предназначена бележката „Това можеше да бъде и жена ти“? Ако е така, „дорокусаят“ е убил и Марико, а после очевидно е искал от доктор Ханами нещо, свързано с Никълъс. Но какво? Какво се е случило с Никълъс, за което Нанги не беше уведомен? Гореше от желание да научи отговора на тези въпроси, тревожеше се за Никълъс като за собствен син.

Най-после юристите се отдръпнаха от масата и поканиха клиентите си за последен преглед на готовия документ.

После Нанги и Кен Ороши го подписаха, а Кусунда Икуза — преливащ от самодоволство, им поднесе дребни подаръци и им отправи поздрав, изпъстрен с кухи и надути фрази. „Накано Индъстриз“ и предприятието за производство на компютърни чипове „Сфинкс“ вече бяха неразделно цяло.

„Кан“ — хотелът за бизнесмени в покрайнините на Токио, който Сенжин познаваше като петте си пръста, имаше рехабилитационен център, с какъвто не можеха да се похвалят дори някои от централните градски хотели. Не беше басейн, не беше център за масаж, не беше дори гимнастически салон. Беше особен резервоар за сетивно блокиране.

Размерите му бяха едва една трета от малките, подобни на ковчег стаи, водата вътре имаше температурата на човешкото тяло. Плъзгайки се гол в нейните дълбини, Сенжин не усети нищо, абсолютно нищо.

Специалната мрежа го задържа на такава дълбочина, че над повърхността останаха само носът и устните му. Над главата му се хлъзна капака. Той не чу нищо, пред очите му цареше пустота. Нямаше какво да вкуси или помирише, съзнанието му се откъсна от тялото и заплува някъде далеч.

Освободен от тленната си черупка, Сенжин се понесе в Пустотата. Ако можеше да го види отнякъде, сенсеят му от детските години положително би се изумил от съвършения начин, по който блокира сетивата си, още по-сигурно би го възприел като допълнителен стимул, като пътека, която не е истинската Пътека и следователно е абсолютно забранена.

Но за Сенжин забранени неща не съществуваха. Беше надраснал всички илюзорни ограничения още в мига, в който проумя педантичната философия на своите учители и започна да изгражда своя собствена философия, да търси свой собствен Начин. Вече от години вървеше по своята Пътека и силата му непрестанно нарастваше.

А когато деветте митични изумруда станат негово притежание, нищо няма да бъде в състояние да го спре. Ще бъде по-силен дори от онези майстори танжин, които го бяха запознали с най-изтънчените похвати на Тао-тао.

Те бяха убедени, че уроците им ще го привържат необратимо към тях. Векове наред това е била дълбоката същност на Тао-тао, основна причина за неговата жизненост — един безупречен механизъм, вграден дълбоко в основните двайсет и четири принципа на това първично изкуство.

И други преди Сенжин бяха нарушавали кодекса на Тао-тао. И се бяха обрекли на страхотни мъки. Сенжин прекрасно знаеше това — двамата със сестра му се бяха наслушали до насита на подобни истории още от най-ранно детство. Те бяха част от подготовката им, бяха едно скрито предупреждение да не тръгнат по пътя на прокълнатите.

Но Сенжин избра именно него. Не му се размина без страдания, разбира се. Години наред изтекоха в тежка борба, но това беше в реда на нещата. Беше убеден, че страданията ще бъдат забравени в момента, в който деветте изумруда станат негово притежание. Ще бъде първият танжин, успял да разкъса оковите на Тао-тао и да бъде истински свободен.

Ще бъде в състояние да диктува волята си на по-старите от него — на онези същите, които се бяха опитали да го заразят докрай с древния си прагматизъм.

Освободен от това бреме и отпуснат в Пустотата, Сенжин вече беше в състояние да мисли за майка си. За онази, истинската, която той дълбоко ненавиждаше. В съзнанието му се появи надписа върху един креслив плакат, окачен в станцията на метрото пред полицейското управление:

Бракът е дълг — върховен израз на синовно състрадание!

Незачитането на тази повеля (според скритото послание на плаката) означаваше неуважение към родителите, които все още избираха партньорите на своите деца, най-малко в едно от всеки две японски семейства.

Сенжин никога не беше встъпвал в брак. Въздържаше се, предимно за да удари плесник на своята майка — онази, неизвестната… Изобщо не го интересуваше, че така разбива сърцето на Хаха-сан — лелята, която го беше отгледала. Хаха-сан не беше важна, мислите му бяха насочени към кръвната му майка.

Плувайки в пустотата, приела очертанията на затоплена до телесната температура вода, Сенжин си спомни за снимката на майка му, която Хаха-сан му беше дала да съхранява, „за да я пази вечно жива“.

Сенжин бе гледал известно време черно-бялата фотография. Напразно се опитваше да открие някаква прилика между себе си и това обикновено, безизразно лице. След известно време извади ножа си и наряза снимката на тънки ивици. Остави непокътнато само мястото, където устните на майка му образуваха една твърда и упорита линия, голямо приблизително колкото монета. После пъхна снимката под купчинката снежнобяло бельо в чекмеджето си. Никога не обличаше бельо втори път, от тялото му то отиваше направо в кошчето за боклук.

Не беше обичал никого през живота си, най-малко родната си майка. В любовта се съдържаше морал, който отсъстваше дори в брака, а той ненавиждаше морала.

Не се нуждаеше от любов: притежаваше нещо далеч по-ценно от нея.

Някога се бе сливал със сестра си (о, колко болезнено е да си опомня за нея!). Духовете им се преливаха един в друг, близостта им бе свършена, непостижима за обикновените човешки същества. Но нея вече я нямаше и празнотата в душата на Сенжин беше огромна. Постоянно се опитваше да я запълни и постоянно се проваляше. Опитваше отново и отново, тъй като празнотата беше ужасна, черната й същност го тласкаше в толкова дълбоко отчаяние, че дори окаменялото му сърце не можеше да го понася.

И защо не? Всичко, което човеците насмешливо наричат общество, беше чудовищно. Гротескно, безсмислено, задушаващо…

Спомни си един филм, на който го бе завела Хаха-сан. Млада жена с бяло и безизразно лице се готвеше за сватбена церемония по начина, по който рицарите християни на средновековна Англия са навличали доспехите си за предстоящата битка.

Пристегната здраво в пластовете дрехи, над които й бе нахлузено тежкото като броня сватбено кимоно, младата жена прие церемонията и всичко след нея с такъв героичен стоицизъм, че Сенжин неволно изпита възхищение от нея, въпреки очевидната й глупост. Защо не уби противния си съпруг в момента на сексуалното оскверняване? Защо бе позволила да обругаят тялото й, подчинявайки се на традицията и сластта на партньора си? Тези въпроси се въртяха в главата на тогавашния младеж.

Сенжин също бе стегнат в окови — оковите на японското общество. Ненавиждаше ги с цялата си душа, защото те олицетворяваха както ограниченията на собствения му свят, така и предела на силите му. Имаше нужда единствено от отправна точка, за да изгради свой собствен Път. В това отношение бе получил несъзнателната помощ на своите сенсеи — именно те бяха изградили основата на бъдещото му поведение в обществото. Изключителният му ум бе свършил останалото, бе обхванал неизвестни за тях неща, бе проникнал в незнайни дълбини и се бе завърнал оттам с нов дух — оформен в пълна хармония с образа, запечатан в съзнанието му още от мига на раждането.

Овладяването на Тао-тао, започнало още в детските и юношеските му години, не беше достатъчно. Предавайки му своите познания, сенсеите неволно разкриваха и ограничеността на своята магия. Осъзнал тези ограничения, той автоматически бе направил съдбовната стъпка, която го отведе отвъд границите на Тао-тао. И бе открил един напълно различен свят.

Той също се основаваше на основните закони на Тао-тао, но едновременно с това ги използваше по коренно различен начин. Начин, който единствено Сенжин бе в състояние да разбере.

Хаха-сан бе тази, която го заведе при сенсеите на танжин. Убедена, че разбира причините за постоянната меланхолия на своя „син“, тя бе сторила всичко възможно да открие начин за мотивация на духа му. На практика тя съвсем точно бе успяла да долови необичайния обхват на интелекта му и бе стигнала до логичното заключение, че на този интелект може да се противопостави единствено могъщото учение Тао-тао; че само то ще бъде в състояние да го затрудни и в крайна сметка да го приобщи към себе си.

Танжин може да бъде само човек, в чиито жили тече кръвта на предните му — танжини. Тао-тао не може да бъде усвоено от всеки, то трябва да бъде в кръвта на кандидата за майстор на това Магическо умение. Сенжин го имаше в своята кръв благодарение на майка си.

И това беше още една причина да я ненавижда. Защото, макар и да го бе захвърлила, тя го бе белязала с наследство, от което никой не можеше да го отърве. Затова Сенжин бе насочил необичайните си способности в една-единствена посока — не толкова да овладее тайните на Тао-тао (които не представляваха никаква трудност за него), колкото да ги превърне в нещо, което единствен той би могъл да използва.

Беше израснал сред кучета, или поне такива бяха спомените му. Това също дължеше на майка си и мечтаеше да бъде в състояние да й отмъсти. Ех, ако беше останала жива, ако не го бе захвърлила, ако не бе пренебрегнала свещения си дълг да пази и закриля!

Но тя беше проявила слабост, беше допуснала прекъсването на живота си, страхливо се бе отърсила от отговорността за своя син. От деня, в който осъзна греха й спрямо себе си, Сенжин постоянно подхранваше своята омраза, нито за миг не допускаше други чувства да замъглят ненавистта му към малодушието на майката.

Хаха-сан беше „мико“ в изкуството на танжините — истинска магьосница. Но беше безнадеждно затънала в сляпо подчинение на каноните на това изкуство. Сенжин често мечтаеше да бъде в състояние да я откъсне, от оковите на това сляпо подчинение, да изтръгне от душата й пораженията от него, белязали целия й живот. Да я превърне в нещо съвсем друго, в нещо, което тя никога не си е представила.

Това се случи за пръв път, когато я зърна да излиза от банята — свежа и зачервена, с бистри капчици по тялото. Тя веднага му бе обърнала гръб и бе наметнала раменете си с леко памучно кимоно, но той вече бе успял да зърне стегнатата й плът.

Тогава беше дванайсетгодишен. Не беше я виждал гола от шестгодишна възраст, когато тя все още се къпеше с него, а нощем го прибираше в леглото си, за да го спаси от детските кошмари.

Изпита възбуда не само от голото тяло на Хаха-сан, а и от кокетния начин, по който тя му бе обърнала гръб. Гореше от желание да се притисне в задушаващата мекота на белите й гърди, да смеси дъха си с нейния, да се плъзне в нейната топлина, да се омае от интимния аромат на тялото й.

Но всичко това беше плод на фантазията му и никога не би могло да се превърне в действителност. Защото Хаха-сан се придържаше стриктно: към ограниченията в живота, наложени не от философски, религиозни или социални предразсъдъци, а просто от възпитанието, което бе получила от своята майка. За Хаха-сан каноните на това възпитание бяха железни и непристъпни. Сенжин така и не разбра дали дълбоко в душата си тя също не е мечтала за интимни контакти с него.

Когато години по-късно, той проникна дълбоко в първата истинска жена в своя живот, откри нещо много особено. Можеше да постигне сексуално облекчение, само ако си мисли за Хаха-сан. Едновременно с това обаче нарастваше и гневът му към нея. Защото от нея мислите му неизбежно се насочваха към истинската му майка и тогава гневът му ставаше неудържим, смазваше го така, както тежък камион смазва малка кола, изпречила се на пътя му.

След това вече можеше да се задоволи единствено от смъртта и нейната неизбежност. Лека миризма на амоняк го накара да вдигне ръка и да дръпне малко капака на резервоара. Още преди да ги види, усети мазните спирали на семенната си течност, плъзнали във водата над слабините му. Прокара пръсти около кадифената кожа на все още пулсиращия си от сладостна ерекция член и доволно въздъхна.

Шизей лежеше гола на широкия креват. Светлината, проникваща през прозореца на спалнята на Брандинг в Джорджтаун, играеше върху татуирания паяк на гърба й, цветният туш пламтеше като жив. Беше последният ден от месеца, в разгара ма лятото.

Тя се протегна върху меките чаршафи, насекомото над стегнатите й мускули размърда косматите си крачка като живо, илюзията се допълваше от потрепването на черупката, осемте рубиненочервени очички гледаха умно и малко насмешливо.

Котън Брандинг гледаше замаяно всичко това, в погледа му се преплитаха вълнение и ужас. Посегна да пипне паяка, но ръката му докосна меката и еластична кожа на Шизей. Усещането беше странно, приличаше на мухата, с помощта на която офталмолозите измерват дълбочината на зрението у децата — жива и съвсем триизмерна, сякаш чака да я уловиш…

— Обеща да ми разкажеш как се сдоби с този паяк — рече Брандинг.

Шизей се обърна по гръб и насекомото изчезна. Сякаш някой бе затръшнал вратата. Утринното слънце позлатяваше чиста кожа и стегната плът.

— Защо не можем да се видим довечера?

— Трябва да работя — въздъхна Брандинг. — След като вече съм се прибрал във Вашингтон, по задължение трябва да присъствам на приема в чест на западногерманския канцлер. Не искам това да те разстройва.

— Но аз вече бях направила програмата — огорчено отвърна тя. — Вечеря в „Червено море“, после у дома да потанцуваме… Вчера похарчих цяло състояние за нова музика, специално за нас двамата.

— Звучи чудесно — усмихна се Брандинг. — Но за съжаление трябва да го отложим за друга вечер.

— Колко дълго ще останеш? Искам да те изчакам. А после ще танцуваме.

Той неволно се възхити на детински чистото желание, което бе изписано върху лицето й.

— Добре, ще направя всичко възможно до полунощ да си бъда у дома — рече. — Но ако ме няма, ще си легнеш, без да ме чакаш повече, нали?

Тя се пресегна, сключи ръце зад врата му и го придърпа към себе си. Тялото й се усука около неговото със силата на внезапен спазъм, устата му се изпълни със сладостния аромат на целувката и.

Но той просто не можеше да си представи, че отново ще я люби, без да научи тайната на татуировката й.

— Хайде — прошепна в ухото й той. — Разкажи ми тази история!

Шизей леко се отдръпна и впи очи в неговите.

— Много искаш да я чуеш, така ли?

— Много.

— Дори ако те шокира, дори ако след нея ме намразиш?

— Нима си представяш, че мога да те намразя? — прошепна Брандинг и се притисна до нея.

— Омразата и любовта често са толкова близки, че човек може да ги обърка, Кук — отвърна тя.

— Можеш да ми се довериш — каза Брандинг. — Аз правя разлика между тях.

Шизей затвори очи. За миг той почувства дишането й, собственото му тяло запулсира заедно с нейното. Някъде в къщата издрънча телефон. Той не му обърна внимание, остави телефонния секретар да си свърши работата.

— Разкажи ми! — настойчиво повтори Брандинг. — Искам да зная! — Дълбоко в себе си усещаше, че това е лъжа или поне не е цялата истина. Защото изпитваше нужда да знае как се е сдобила с тази странна и малко страшна татуировка то начина, по който другите хора изпитваха нужда да чуват или усещат, че са обичани.

Брандинг искаше да научи загадката около това тайнствено насекомо на гърба й, не само защото след това ще я чувства по-близка, но и защото си даваше сметка, че загадката на паяка е нейната последна предпазна стена. Знаеше, че никога няма да проникне до сърцевината на душата й, ако тя не му разкрие своята тайна.

Шизей пое дълбоко дъх, потръпна и най-сетне започна:

— Като всеки друг и аз съм родена в резултат от интимната връзка между един мъж и една жена. Но за разлика от повечето хора, аз не познавам своите родители. Семейството, което ме отгледа, беше напълно равнодушно към мен. Бих била благодарна, ако бяха проявили към мен каквото и да било, дори жестокост. Но аз растях без никакви чувства, не ги познавах… С изключение на най-основното от тях — страха. Избягах от това семейство и доколкото зная те изобщо не са си правили труда да ме търсят. Хранех се с отпадъци, облекчавах мехура си в храсталаците, спях, където заваря. Бях животно, нищо повече. А душата ми беше едно празно платно.

Шизей се размърда и Брандинг отново долови замайващия аромат на тялото й.

— Кармата е нещо непредвидимо, а понякога и доста странно — прошепна Шизей. — Един мъж ме прибра. Беше художник, но не с четка и бои. Не беше скулптор, не беше и гравьор. Неговата специалност бяха татуировките.

— И той нарисува паяка — каза Брандинг.

Тя му отправи една тъжна усмивка, после отметна непокорен кичур коса от лицето си.

— Колко прост е животът за теб, Кук. Нещата се случват, след това винаги има пряка последица, нещо като задължителна теорема…

— Ти си попаднала на художник, който веднага е разбрал, че тялото ти е съвършено платно за неговото изкуство. Защото ти наистина си съвършена, Шизей. Не е необходимо да ми го казваш!

Тя неспокойно се размърда, сякаш не можеше да понесе тежестта на думите му.

— Паякът беше най-голямата татуировка, която беше правил… Върхът на творчеството му… Тук си прав.

— А останалото?

— Останалото е неизвестно за теб. — Тялото й бе станало хлъзгаво от пот. — Но сега ще го научиш, след като толкова настояваш за това.

Брандинг изпита странното чувство, че се е приближил твърде много до силен огън и неизбежно ще се изгори.

Беше късно да се откаже от желанието си, тъй като Шизей вече продължаваше:

— Името на този художник беше Засо. В буквален превод от японски това означава „траур“, затова предполагам, че не се е родил с него, а го е възприел по-късно. То беше нещо като политическа декларация на онези творци, които са принудени да живеят в уединение, далеч от обикновените хора.

— Скоро открих, че Засо много обича театъра. Изкуството беше главната му отбранителна линия срещу света, който той възприемаше като безнадеждно объркан от собствените си пороци. Хората по улиците за него не бяха нищо повече от говедата, които пасяха в полето. Упорито твърдеше, че тези хора усещат важното и красивото в живота толкова, колкото и една крава.

— Красотата, или по-скоро нейното преследване — беше единствената цел на живота му. Беше страстен почитател на „мацури“ — едно явление, което в Япония може да бъде наблюдавано или в театъра, или в публичния дом. Съвсем по японски то трябва да бъде разглеждано от различни ъгли. Обикновено съдържа в себе си онази първобитна бруталност, с която ние, японците, съвсем основателно сме придобили печална известност по света. Но преди години е било съвсем друго. „Мацури“ се е играло във всяко селце на страната. В началото е просто една примитивна племенна церемония, един танц на хаоса. Известният японски писател Юкио Мишима нарича „мацури“ безсрамен опит за приобщаване към човешкия род и вечността. Но според мен той се е страхувал от хаотичното му приложение, от възможността човек да се превърне в бог по пътя на хаоса. Мишима се е отвращавал от хаоса.

— Както и всички ние — кимна Брандинг.

Позлатените нокти на Шизей оставиха бели резки по кожата му.

— Не — прошепна тя. — Съвсем не.

— Знаеш какво имам предвид.

— Не, не зная. — Ноктите й се забиха още по-дълбоко в плътта му. — Я ми кажи, Кук… Ако аз ти причиня болка, истинска болка с тези нокти, ти ще ме обичаш ли, или ще ме мразиш?

— Странен въпрос.

— Нищо, отговори ми!

— Но защо би искала да ми причиниш болка?

— Няма значение.

— Не знам как ще се чувствам — неохотно призна той.

— Любовта лесно се превръща в омраза. Тя е толкова крехка, че само за миг може да се превърне в своята противоположност! — Очите на Шизей блестяха като на котка. — И вратата към хаоса се открехва. Леко побутване и тя ще зейне с цялата си широта.

— Не отчиташ човешката психика — каза Брандинг. — Повечето хора са честни и това им позволява да контролират хаоса.

— В едно ти беше прав — рязко смени темата Шизей. — Засо беше привлечен от моята красота. Представи се като любезен и изпълнен със състрадание филантроп, който прекрасно разбира моето състояние, и иска, по собствените му думи, „да ме спаси от живота, забил се като кинжал в мен“.

Шизей започна да трепери и Брандинг я притисна до себе си.

— Не искам да продължавам! — прошепна тя. — Моля те, Кук, не ме карай да продължавам!

— Не мога да те накарам насила — отвърна Брандинг и с леко учудване установи, че приема страданието й като свое собствено. — Но мисля, че и за двама ни ще е по-добре, ако ми разкажеш всичко.

— Кук, аз…

— Имаш нужда от разтоварване — прошепна Брандинг с чувството, че е изповедник, който не може да изпитва към чуждите тайни нищо, освен любопитство. — Този инцидент не е зараснал белег, а кървяща рана. Следователно има нужда от лечение.

— Няма ли друг начин? — тихо попита тя.

— Не.

Шизей затвори очи, а той избърса потта от лицето й.

— Всичко е наред, започвай.

Очите й широко се разтвориха и той беше сигурен, че видя в тях мрачен, кървавочервен пламък. После въздухът излетя със свистене от устните й.

— Засо беше изтънчен познавач на красотата и болката — започна отново Шизей. — Той се превърна в мой тъмничар, мъчител и побъркан любовник. Нямах друг избор, трябваше да се примирявам с всичко. Станах затворница в мига, в който пристъпих прага му.

— Изразяваш се фигуративно, нали? — вметна Брандинг.

— Не. Превърнах се в затворник в буквалния смисъл на думата.

— Извинявай, но ми е малко трудно да възприема всичко това.

Очите на Шизей придобиха вглъбено изражение, а когато проговори, Брандинг изпита чувството, че миналото наистина оживява.

— Засо ме унижаваше така дълбоко, че когато успяваше да повдигне духа ми, той знаеше точно от каква дълбока пропаст ме е измъкнал. А при всяко следващо унижение не пропускаше да каже: „Аз те спасявам.“

— Искаш да кажеш, че те е изнасилил?

— Когато ме прибра, бях на десет години. Предполагам, че това плътско желание е било част от „ослепителната красота“, която бе видял в мен. Не го стори веднага, все още бях твърде безформена, твърде далеч от идеала, в който беше решил да ме превърне. — Шизей облиза пресъхналите си устни. — Не просто ме третираше като животно. „Ти си рожба на улицата, казваше. Дива и безпросветна. Мой дълг е да те превъзпитам.“ Караше ме да клеча в ъгъла, придвижвах се само на четири крака, хранех се от паница, която поставяше на пода. Ходех по естествена нужда върху стари вестници, той държеше да се изразявам единствено чрез ръмжене и лай. „Животните не познават цивилизования език“, казваше.

— Това е ужасно! — не успя да се сдържи Брандинг. — Защо не избяга?

— Когато той беше край мен, просто нямаше начин — отвърна Шизей. — А когато излизаше, аз бях окована във вериги.

— Но положително си се опитала да избягаш!

Шизей въздъхна и Брандинг усети как тялото й отново потръпна.

— Все още не разбираш, Кук. Аз нямах нищо, освен него. Сигурно щях да умра!

— Господи, Шизей! Но той се е отнасял отвратително с теб! Сигурно страшно си го мразела!

— Ох, Кук, колко е лесен животът ти! — промълви уморено тя. — За теб всичко е или чисто, или мръсно.

— Мисля, че не мога да сбъркам, когато мисля за това, което е ставало между теб и майстора на татуировките! — повиши глас Брандинг, цял потрепващ от благородно негодувание.

— Точно там е въпросът, тъй като нямаш никаква представа какво е имало между нас! Засо ме видя на улицата и откри у мен съвършенството, което беше търсил цял живот.

— Грешиш — поклати глава Брандинг. — Мислел е, че може да те направи съвършена. Но съвършенството е Божа работа, не е подвластно на простосмъртните. Този човек всъщност е имал нужда от теб. А това, което ти е причинявал, е било просто следствие от вътрешната му извратеност, нищо повече. Правил е с теб това, което демоните в душата му са го карали да прави.

Шизей го гледаше в очите, в съзнанието й изведнъж: изплува цитатът на Ницше, на който бе попаднала в библиотеката на Дъглас Хау: „Пред лицето на необходимостта, идеализмът се превръща във фалш.“ И за пръв път в живота си тя се изправи очи в очи със съмнението, прокрадващо се в сянката, заплашително…

Ами ако Брандинг е прав, запита се тя. Ами ако целият й живот е бил само фасада за тази извратеност, ако кармата й е била съвсем друга? Побиха я ледени тръпки. Това би означавало, че целият й живот е бил една лъжа. Направи усилие на волята и измести мислите си в друга посока, неспособна да гледа в очите тази страховита възможност.

— Как свърши тази история? — попита Брандинг.

Тя скри лице във вдлъбнатината на рамото му и тихо прошепна:

— Искам те в мен, Кук. Искам те веднага! — Усети колебанието му и добави: — Трябва да зная, че все още ме обичаш, че ще продължаваш да ме обичаш и след като научиш каква съм била, каква съм сега…

Почувства мощното му тяло върху себе си, сенките, образували се в трапчинките на плътта й, бързо изчезнаха. Беше мокра и той лесно проникна в нея. Ниско в корема й бавно започна да пулсира удоволствието, тя тихо изохка. Целуна рамото му и потръпна, после тръсна глава и промълви:

— Когато Засо ме „спаси“ от деградацията и реши, че вече съм достатъчно пречистена, той каза: „Изиграх блестящо своето «мацури». Сега е време да те превърна в Небесна жена — страшилище, да те направя машинка за удоволствие на боговете.“

— Просна ме върху купчина слама и се зае със своя шедьовър. След това престана да ми слага веригите. Не беше нужно. Ден подир ден работеше върху гърба ми, гигантският паяк се раждаше сред непоносима болка.

— Две години по-късно — когато Засо приключи творбата си, той наистина беше убеден, че ме е трансформирал, че душата на паяка е попила в мен като тушът, че е успял да ме превърне в богоподобно същество или в нещо още по-страшно… — Тя неволно потръпна, после продължи: — Когато всичко свърши, той каза: „Сега вече можеш да си вървиш, ако искаш. За мен е все едно. Ти вече не си човек, ти си оръжие. Ти си Небесната жена — страшилище, демонът, който унищожава всички мъже, попаднали в мрежата му.“

Настъпи тежко мълчание. После Шизей усети как Брандинг се изплъзва извън нея и здраво се вкопчи в раменете му.

— Не ме напускай, Кук! Моля те, не ме напускай!

— И ти наистина вярваш, че си жената демон, така ли? — попита той.

— Мили Боже, напуснеш ли ме, аз ще умра!

Все още плътно притиснат до нея, Брандинг ясно долови вълните на страха, които започна да излъчва тялото й.

— Искам да зная дали наистина вярваш в подобна глупост! — гневно изрече той.

— Това не е глупост — озадачено отвърна Шизей. — Това е шинтоизъм.

— Не! — тръсна глава Брандинг. — Това е рожба на болен мозък и нищо повече!

Шизей съзнаваше, че ако възприеме неговото виждане, това ще означава да надвисне над бездънна пропаст, да признае пред себе си, че целият й живот е бил една мрачна пародия, безнадеждно объркана, отчаяна… Да, да… Рожба на болен мозък.

— Кук — въздъхна тя. — Тази вечер искам да съм с теб. Не мога да бъда сама. Вземи ме на този прием със себе си.

Брандинг мълчаливо я гледаше. Беше убеден, че когато научи тайната на татуирания паяк, той ще намери ключ към душата на тази тайнствена и вълнуваща жена. Едва сега си даде сметка колко много са тайнствените пластове, които покриват истинската същност на Шизей. Вероятно никога не ще успее да я разгадае изцяло. Вместо да го отблъсне, тази мисъл го привлече към нея като страстен зов на морска сирена, душата му потръпна и се предаде като душата на легендарния Одисей.

— Господи, Кук! — разплака се Шизей.

Всичко е било сън, помисли си Никълъс, Спасението, топлата хижа, Канзацу-сан. Паниката го сграбчи с ледена ръка, тялото му се разтърси от тръпки. Внезапен тласък на вятъра се стовари върху му с огромна сила, кракът му се подхлъзна по влажната скала, тялото му опасно политна. Не можеше да си представи последиците от едно падане от почти отвесния склон на Черния жандарм. Ситни водни капчици пречеха на погледа му. Хижата на Канзацу, кацнала на голия камък в подножието на върха, отдавна бе изчезнала в мрака. От самия Канзацу-сан също нямаше следа. Никълъс започна да изпитва сериозни опасения, че сковаващият студ бе влошил още повече нестабилното му физическо състояние и той започва да получава халюцинации. Ако това наистина е така, няма никакъв Канзацу, няма го подслонът на топлата хижа, няма спасение от широ нинджа.

Падане, безкрайно падане…

Отчаянието му придаде нови сили, пръстите му потърсиха издатини по скалата. Но тя беше гладка като стъкло, покрита с многобройни пластове черен лед, равнодушна към отчаяните му опити да се задържи.

Не виждаше нищо. Снегът, изпълнил пукнатините в снагата на Черния жандарм, танцуваше бясно под напора на ураганния вятър. Не чуваше нищо. Воят на бурята поглъщаше всеки звук. Не чувстваше нищо. Ужасният студ отдавна бе сковал пръстите му в кожените ръкавици. Не можеше да помирише дори леката миризма на кожа, излъчвана от яката на анорака — толкова рядък и леден беше въздухът наоколо. Отвори уста и долепи напуканите си устни до скалата, опитвайки се да определи от вкуса на минералите по повърхността й къде снагата на Черния жандарм е солидна и къде има опасни за тежестта му пукнатини. Засмука черния гранит, но не усети нищо. Широ нинджа блокираше шестото му чувство, правеше го напълно безпомощен.

Крепеше се върху скалата като муха на стъкло, със сляпо упорство, което се дължеше единствено на инстинкта за оцеляване. Но вятърът продължаваше да се усилва, поривите му бяха с унищожителна сила, помитаха всичко по пътя си. Кракът му отново се хлъзна, тялото му почти литна към пропастта с главата надолу. И именно в този кратък миг Никълъс усети, че се пробужда, сетивата му се изостриха, волята му съобщи, че все още не иска да се предаде.

Силен съм, помисли си той. И едновременно с това ужасно слаб. Няма значение, че тези две състояния са преплетени и трудно различими — основното е, че те не са от значение. После разбра какво е искал да каже Канзацу-сан за живота и смъртта. Те нямат никакво значение.

Значение има само едно: Мракът.

С болезнено разтуптяно сърце Никълъс се взря в Пустотата. Беше толкова високо, че не виждаше подножието на Черния жандарм. Потръпваше от ужас, но знаеше какво трябва да прави. Пътеката имаше само една посока. Или, по-скоро, всички посоки бяха еднакви — водеха единствено тук, към това прокълнато място. Черния жандарм. Събираха се, фокусираха се тук, в този прецизно определен миг от времето.

После вятърът се стовари върху него е яростен вой, пръстите му — отчаяно впити в скалата, бавно се отпуснаха. Може би по команда на мозъка му, може би сами, доброволно… Никога нямаше да разбере това.

Полетя към пропастта. Падаше. Падаше без край…

Джъстин тръгваше за църквата. Включи на заден ход и насочи колата по дългата алея към изхода. В същия миг оттам изневиделица се появи човек на велосипед, който сякаш изскочи направо от крайпътните храсталаци.

Тя рязко натисна спирачката, а човекът кривна встрани, изгуби равновесие и се заби с главата надолу в храстите край дънера на японския кедър до входа.

— О, Господи! — простена Джъстин, дръпна ръчната спирачка и изскочи от колата. Изтича към мястото, където бе паднал колоездачът, видя, че е в съзнание и отправи кратка молитва на благодарност към небесата.

— Добре ли сте? — попита тя на сравнително сносен японски.

Колоездачът кимна, попипа тила си и леко изпъшка. После бавно се изправи. Беше сравнително млад човек, с приятно лице и гладка кожа — съвсем като на рекламните агенти, които Джъстин всеки ден гледаше по телевизията и разни плакати. В пълните му устни се долавяше нещо женствено, лекото потрепване на изящните му ноздри издаваше някаква по детски чиста безпомощност. Беше облечен в черни гащета, широка бяла фланелка с къс ръкав и американски кецове.

Наведе се да вдигне колелото и неволно простена. Джъстин машинално протегна ръце да го подкрепи. Срещнала острия му поглед, тя веднага се отдръпна. В главата й изплува един от железните закони на японското общество, които вече познаваше — представители на двата пола не могат да се докосват на публично място.

Чудеше се какво да прави. Човекът очевидно бе здравата натъртен и то по нейна вина. Искаше да му помогне по най-добрия начин, не можеше да обърне гръб на един инцидент, предизвикан от собствената й небрежност. После изведнъж си даде сметка, че разсъждава като американка. Престъпността в Япония беше все още толкова незначителна, че едва ли някой се страхуваше да се разхожда нощем из Токио. Това беше един от най-сигурните градове в света и тя разбра какво трябва да стори, за да постъпи съвсем по японски — просто ще предложи на велосипедиста да си почине и да изпие чаша чай. Съвсем цивилизовано, съвсем според догмите на тукашната любезност.

— Съжалявам — развълнувано промълви тя. — Бихте ли приели чаша чай у дома? Аз живея тук.

— Благодаря ви — отвърна велосипедистът. — Не е необходимо, всичко е наред.

Отказът също беше част от местното възпитание.

— С нищо не ме затруднявате — настоя Джъстин. — Обратно — ще се почувствам далеч по-добре. Не мислите ли, че трябва да сме сигурни в състоянието ви?

Той се извърна към нея и малко сковано кимна с глава:

— Не мога да откажа на една толкова любезна покана.

После я последва с бавна крачка по алеята.

— Защо не се настаните удобно на верандата? — покани го Джъстин. — Веднага ще запаря чай.

— Имам чувството, че съм малко по-натъртен, отколкото ми се стори в началото — отвърна велосипедистът. — Може би вътре имате възглавнички, които биха ми свършили добра, работа.

Джъстин се поколеба само секунда, после кимна с глава:

— Разбира се. Вътре наистина ще се почувствате удобно.

Събуха се в тясното, облицовано с груби камъни антре, Джъстин прибра обувките в бамбуковото сандъче до стената и въведе госта в дневната.

Велосипедистът не каза нито дума, докато чаят се запарваше. Изчака домакинята да го поднесе и изпи до дъно чашата си. Обади се, едва когато Джъстин се пресегна да напълни повторно чашата му.

— Имате хубава къща — рече.

— О, нищо особено — отвърна според традицията Джъстин. — По-добре ли се чувствате?

— Далеч по-добре, благодаря ви.

— Не зная дали говорите английски… За мен би било доста по-лесно…

— Но, разбира се — усмихна се той и тя се увери, че първоначалното й впечатление е вярно — японецът наистина беше изключително красив. — За мен ще бъде удоволствие, госпожо…

— О, извинете ме, забравих да ви се представя! — Джъстин едва се удържа да не изрече американската си фамилия и леко се поклони: — Госпожа Линеър.

— Аз съм господин Омукае — поклони се в отговор Сенжин. — Не се запознахме по най-подходящия начин, нали?

Джъстин се засмя с облекчение. Беше наистина чудесно, че този човек приема леко току-що отминалия инцидент.

— Май наистина е така — отвърна тя. — Но просто не зная защо ви видях едва в последния момент.

— Алеята е извита, пътят — също — дипломатично отвърна Сенжин. — Не е лесно да видите идва ли някой от посоката, от която се появих аз. Ако позволите едно предложение…

— Разбира се.

— Проблемът би се решил с едно обикновено огледало, окачено на големия кедър край входа. Така положително ще имате възможност да наблюдавате пътя…

— Идеята ви е чудесна — отвърна Джъстин. — Благодаря ви, господин Омукае.

— За нищо, госпожо — отвърна Сенжин, остави чашата и се огледа. — Доста голяма къща за сам човек — отбеляза той.

— О, аз не живея сама — отвърна Джъстин. — Тук сме заедно със съпруга ми.

Сенжин отпи нова глътка чай и любезно попита:

— С какво се занимава вашият съпруг, госпожо Линеър?

— Управлява компанията на баща ми. Производство на компютърни компоненти, стоманодобив, текстил… Мъжът ми доразви дейността и прибави към нея научно-технически проучвания в областта на електрониката. — Сведе глава настрани и любезно попита: — А вие в каква област работите, господин Омукае?

— О, страхувам се, че моята работа е далеч по-безинтересна от тази на съпруга ви — отвърна Сенжин. — Аз съм обикновен чиновник, занимавам се с проблемите на екологията в промишлеността.

— Звучи интересно — отбеляза Джъстин.

— Но на практика е доста еднообразно — отправи й малко странна усмивка той, после бавно се изправи.

— Ако позволите, бих казала, че съвсем не приличате на чиновник, господин Омукае — отбеляза Джъстин. — Съпругът ми се занимава с бойни изкуства и виждам, че тялото ви е съвсем като неговото… Прилича на добре настроен музикален инструмент.

Той отвърна с лек поклон.

— Приемам това за комплимент, тъй като виждам, че сте европейка — рече. — Колоезденето е хоби, от което всеки има полза, но за мен то е далеч повече… Спорт, дори мания, както биха го нарекли някои… Правилно ли се изразих? Невинаги съм сигурен в своя английски…

— Изразихте се по-добре от много американци.

— Благодаря, макар да съм убеден, че казвате това само от любезност. — Странната усмивка отново се появи на лицето му: — Моята мания поддържа както духа, така и тялото ми. Намирам я за твърде сходна с медитацията: постоянното движение пречиства духа.

— Изразихте се толкова добре, че дори на мен се прииска да притежавам подобна мания — каза Джъстин. — И без това имам прекалено много свободно време, а бездействието се превръща в такава инерция, че човек понякога е напълно неспособен да се освободи от нея.

Сенжин кимна в знак на съгласие и подхвърли:

— Ако съм на мястото на съпруга ви, нямаше да ви оставям толкова често сама.

— Неговата… неговата работа често е свързана с голямо напрежение — отвърна Джъстин, после изведнъж се ядоса, че е започнала да защитава Никълъс пред някакъв непознат. Нали японците уж се славят с безукорното си възпитание?

— Съвсем разбираемо — кимна Сенжин. — Животът никога не е съвършен, човек постоянно е принуден да прави жертви… — Сви рамене и добави: — Но това е съвсем естествено.

На крачка от него, Джъстин изведнъж бе обзета от непреодолимо любопитство.

— Питам се какво е това, което криете зад погледа си? — промълви тя и веднага се зашемети от начина, по който говори на един напълно непознат човек. Кое ме накара да постъпвам по този начин, зачуди се тя.

Сенжин сведе поглед към европейските й черти:

— Какво искате да кажете?

За миг тя се поколеба, после установи, че вече не може да се спре. Главата й се завъртя, ударите на сърцето отекваха в ушите й.

— Независимо от това, което казахте за своя английски, вие сте самоуверен човек и това личи дори от походката ви… — Стресната от собствената си откровеност, тя смутено поклати глава и добави: — Зная, не е странно, но страшно много наподобявате съпруга ми.

— Благодаря ви, макар да съм сигурен, че всичко е плод на въображението ви — отвърна Сенжин с онази неповторима и съвсем японска унизителна нотка в гласа.

Очертан от меката светлина, профилът му наподобяваше бюста на отдавна забравен герой. От него се излъчваше странен стоицизъм, примесен с меланхолия, и тази комбинация бе особено привлекателна за Джъстин.

— В Америка човек се научава не само да приема неприятната ситуация, в която е изпаднал, но и да я преодолява — каза тя.

— Неприятните ситуации са неизбежна част от живота ни, госпожо Линеър — отвърна Сенжин. — Всеки японец знае това.

Джъстин проследи с поглед фигурата му, започнала бавно да обикаля около нея, после тръсна глава:

— Страданието също е неразделна част от живота. Но нима вие наистина мислите, че неприятните ситуации са естествени? И че трябва да се приемат?

— Разбира се — отвърна Сенжин. — Неприятните ситуации са неразделна част от съществованието. От човешкото съществование, ако искам да бъда съвсем точен. Под това понятие аз разбирам болката. А без болка няма и удоволствие, госпожо Линеър. Екстазът ще ни бъде напълно непознат, тъй като няма да имаме с какво да го сравним. Разбирате ли ме? — Отново се усмихваше, но този път усмивката му бе съвсем различна. На мъдър и препатил човек. — Естествено, че ме разбирате, поне дотук… Но нещата са далеч по-сложни. Защото удоволствие може да поражда и самата болка. При това толкова голямо и толкова непознато, че в сравнение с него екстазът е нищо. Не вярвате ли? Виждам, че не вярвате… Но как да ви убедя, освен чрез подходящ пример?

— Но за какво точно говорите, господин Омукае? — попита Джъстин, внезапно разтревожена.

— Наричайте ме Сенжин — съвсем по европейски докосна ръката й велосипедистът, после леко се поклони: — Вече сме достатъчно близки, за да преминем на малки имена… Нали, Джъстин?

— Бях ли изобщо навън? — попита Никълъс. — Ти ли ме изведе?

— Да, беше навън — кимна Канзацу.

— Но и ти беше с мен, сигурен съм в това. Просто не можех да те видя.

— Беше сам, Никълъс — отвърна Канзацу. — И сега си сам.

— Не разбирам.

Седяха в гола килия с каменни стени, в кръга жълтеникава светлина, идваща от няколко дебели обредни свещи. Беше древна и сякаш триизмерна светлина, странно подчертана от аромата на горящия восък.

— Помни, че много пъти си идвал тук — в моето убежище в полите на Черния жандарм — каза Канзацу.

— И много пъти съм скачал, така ли? — попита Никълъс:

— Вълни по гладката водна повърхност — отвърна Канзацу. — Разширяващи се кръгообразно, докато стигнат брега…

— Пуснах се! — настоятелно повтори Никълъс. — В един определен момент се пуснах!

— Но не падна, както очакваше — рече Канзацу.

— Не — все още озадачено промълви Никълъс. — Увиснах в Пустотата, високо над страхотната пропаст, от която все още ме побиват тръпки. Черният жандарм бе навсякъде около мен… Над мен, под мен… Бях част от него и същевременно не бях… Сякаш се бях научил да летя.

— Или бе победил земното притегляне.

— Какво се случи с мен, сенсей? Кажи ми, моля те! Умирам от желание да разбера!

— Сам трябва да откриеш отговора, Никълъс. Моят отговор ще бъде различен от твоя. Мисли!

— Открих…

— Продължавай!

— Открих Мрака.

— Точно така — кимна Канзацу. — Това исках да откриеш, когато те изпратих в Кумамото през зимата на 1963 година.

— Но вместо това се изправих срещу Сайго.

— Време е да забравиш бивола, Никълъс. Той не съществува. Изпратих те да се изправиш срещу себе си.

— Не! — изкрещя той. Мракът постепенно се разсейваше, пред очите му се очертаваше нещо отвратително.

— Мисли за Мрака! — настоятелно промълви Канзацу. — Има само един Закон, един Начин. Ти се предаде на Мрака и той ти даде закрила. Цял живот си бягал от Мрака и винаги си го знаел, Никълъс. Сам бе решил да му обърнеш гръб.

— Ако наистина си ме изпратил да се изправя срещу себе си, значи Сайго и аз сме били едно и също нещо. Той е бил Никълъс, а аз — Сайго. — С ужас си припомни злокобните умения на братовчед си и отчаяно изкрещя: — Не, това не може да е истина!

— В известен смисъл е чиста истина — поклати глава Канзацу. — И вече имаш доказателство за това. Помисли: кой ти разясни значението на наследените от Со Пенг изумруди? Твоята майка, Никълъс. А тя е била танжин също като дядо ти. Заедно с изумрудите тя ти е предала и своите умения!

— Наистина е била любимка на дядо ми, но на практика е била осиновена, с чужда кръв — възрази Никълъс. — Никой не е знаел произхода й.

— Това тя ти го е казала — рече Канзацу. — И несъмнено съдържа голяма доза истина. Но аз съм готов да се обзаложа, че ако не някой друг, поне дядо ти е бил съвсем наясно с нейния произход. Станала му е любимка, просто защото е била танжин като него самия. А той — тук съм готов отново да се обзаложа — не е бил в състояние да прехвърли уменията си на собствените си деца, просто защото жена му не е била танжин. Докато у майка ти е виждал възможността да се възпроизведе и това го е карало още по-силно да я обича.

Никълъс втренчено гледаше лицето на стария си сенсей. В съзнанието му изплуваха откъслечни спомени от разказите на Чонг, които в младежките години му се струваха напълно лишени от смисъл, но сега, сглобени като детска мозайка, изведнъж придобиха истинското си значение.

Канзацу отгатна какво става в душата му и тихо добави:

— Отново трябва да се замислиш за миналото. Успя да откриеш Мрака, въпреки че си широ нинджа. Това е невъзможно, но въпреки това при теб се получи. Ти знаеш, че се получи. Единствено твоето чувство е вярното, нищо друго няма значение. Мракът е Начина. Това е онази част от истинската ти същност, която до този момент отказваше да признаеш.

Вече знаеш цялата истина — лицето на Канзацу грееше със собствено сияние, далеч по-силно от колебливата светлина на свещите. — Ти си танжин, Никълъс!

Страх прониза сърцето на Джъстин.

— Откъде знаете името ми? Не съм ви го казвала!

Сенжин я гледаше в сгъстяващия се мрак.

— Болка и удоволствие. Така работи моето съзнание, обхваща всички възможности… — тихо каза той. — Или може би не всички?

— Кой сте вие? — попита с пресъхнало гърло Джъстин, а умът й трескаво работеше. Как да се добера до телефон? На кого да позвъня? Дали в Япония имат номер 911? Господи, колко малко зная за ежедневните порядки в тази страна! — Вие не сте просто велосипедист, когото за малко не блъснах с колата си!

— Аз съм сам — пристъпи към нея Сенжин. — По свое собствено желание.

В устата й се появи метален вкус, сърцето й болезнено се сви. Направи опит да се отдръпне от него, да се освободи от лепкавия магнетизъм, който се излъчваше от тялото му и отслабваше волята й с изненадваща сила.

— Аз… Аз мислех за съпруга си — промълви тя с пламнали страни.

— Така ли? Сигурна ли сте?

Джъстин вдигна поглед към черните продълговати очи и за миг зърна в тях враждебност, пъстра като гърба на екзотична риба. Тази враждебност я привличаше както Критските лабиринти са привличали Тезей, някъде в тях дишаше Минотавъра, спокоен и търпелив като бог.

Очите му, ярки като луната, горяха със студен пламък. Джъстин не беше в състояние да отмести поглед от тях, след секунда вече и не искаше.

— Аз няма да се оженя — промълви Сенжин. — Няма да създам свое семейство.

— И вместо това ще живеете самотно, ще се носите като облак над претъпканата земя…

— Мисля, че разбирам какво искате да ми кажете.

— Вие сте ужасно сам. Как издържате?

— От дете съм свикнал със самотата — отвърна Сенжин. — Често плачех, а след това се срамувах от слабостта си. С времето успях да я преодолея.

— И това е вашият отговор, така ли? — с неверие попита Джъстин. — Приемате самотата като недостатък на характера?

— Какво друго може да бъде, след като с положителност не е предимство? — попита Сенжин.

— Мисля, че виждам болката в очите ви — прошепна тя. Стояха толкова близо един до друг, че тя вдъхваше аромата на тялото му, възприемаше го като аромата на екзотична орхидея, разцъфнала в нощния мрак. — Тя е белег върху душата ви.

— Японците не вярват в душата.

— Тогава в духа ви — Джъстин съзна, че трябва веднага, още в този миг, да се отдръпне от него, чувстваше се като напълнена с олово. Стреснато си даде сметка, че металният вкус в устата й е вкусът на похотта. — Сигурна съм, че имате дух.

— Духът ми е кристалночист — отвърна Сенжин. — В него липсват емоции, следователно не се нуждае от утеха. — Дланта му нежно докосна ръцете й и тя се парализира. Мощната вълна на фантазията плисна върху действителността, двойственото им присъствие — ясно доловимо и отчетливо като събрани на едно място олио и вода, които отказват да се смесят, нахлу със зашеметяваща сила в съзнанието й. Краката й се подкосиха и тя неволно се облегна на стената зад себе си, чувствайки ясно как камъкът охлажда пламналата й кожа.

— Джъстин? — Името й прозвуча в устата му като нежна милувка, устните му се приближаваха до нейните. Нощта се спускаше наоколо с мощната необратимост на океански прилив. Диво и безумно, желанието започна да пулсира в гърлото й като бляскав диамант.

Мили Боже, какво става с мен, безсилно се запита тя.

— Не! — изкрещя Никълъс. — Не е вярно! Не мога да бъда танжин!

— Ти си това, което си, Никълъс — тихо рече Канзацу. — Карма. Никой не е в състояние да я промени.

— Отказвам да приема тази карма! Не съм танжин, това просто е изключено!

— Помисли за Мрака — напомни му Канзацу. — Спомни си какво изпита, когато увисна във въздуха в подножието на върха.

— Това не се е случило в действителност! — извика Никълъс. — Това беше сън! Трябва да е било сън! Или пък съм мъртъв! Умрях на склона на Черния жандарм, точно както виждах това в кошмарите си!

— Ти си жив, Никълъс. Но вероятно, докато всичко това не свърши, ти би мечтал да беше намерил смъртта си там…

— Престани да ми говориш по този начин! — Никълъс беше толкова възбуден, че не го сдържаше на едно място. Закрачи напред-назад из тясното помещение като звяр в клетка. — Не искам да слушам повече!

— Напротив, това е единственото ти желание — търпеливо отвърна Канзацу. — Именно заради него си тук, именно заради него предприе това опасно пътешествие — въпреки нестабилното си физическо състояние.

— Аз съм широ нинджа! — изкрещя Никълъс, обхванат от безсилен страх. — Защо не действаш, а само говориш? Ти можеш да ме спасиш! Използвай Тао-тао, освободи ме от мрачната магия!

— Нима не разбираш? — тихо попита Канзацу и неусетно се приближи към него.

Никълъс потръпна и се сви, ясно доловил заплашителното му излъчване — мрачно и едновременно с това привлекателно като пъстрата синьо-зелена обвивка на непознато насекомо.

— Защо се страхуваш от мен? — надвеси се над него фигурата на Канзацу. — Не от мен трябва да се страхуваш, Никълъс. Нима онази дълбоко погребана част от твоята същност е толкова опасна? Нима не можеш да преодолееш страха си от нея?

— Не те разбирам — прошепна Никълъс, лицето му се сбърчи от отчаяние.

— Напротив, отлично ме разбираш — тихо и настоятелно рече Канзацу. — Твой единствен другар е Мрака, Никълъс. Той те спаси, когато вятърът те откъсна от снагата на Черния жандарм. Защо отказваш да се довериш на сетивата си?

— Беше сън! Нищо от това, което видях и почувствах, не се е случило в действителност!

— В тази посока ще намериш единствено лудостта — отвърна Канзацу. — Трябва да се довериш на сетивата си!

— Не мога! Аз съм широ нинджа!

— Все още си Никълъс Линеър — каза Канзацу? — И нищо не може да промени този факт. Духът ти е жив и неукротим, Никълъс. Единствено страхът ти може да го сломи.

— Страхът ме обгръща отвсякъде, сенсей — тихо прошепна Никълъс, после го прониза внезапна тръпки и зъбите му затракаха. — Никога няма да ме напусне.

— Не! — изведнъж изкрещя Канзацу и Никълъс стреснато подскочи. — Ти си този, който не иска да се освободи от страха! Познаваш този страх, следователно можеш да се справиш с него! Безсилен си пред един друг страх — страхът от Мрака, страхът от това, което си наследил! Много по-добре е да изпитваш първия, а не втория!

Никълъс сви колене към гърдите си, тялото му се тресеше, сякаш от треска.

— Страх ме е, сенсей! — промълви с тракащи зъби той.

— От какво?

— Ами ако наистина съм танжин?

— Остави се на този страх, Никълъс. Можеш да си позволиш подобна волност. После протегни ръка и отново ще докоснеш Мрака.

— Не мога. Сякаш съм парализиран.

— Добре — кимна Канзацу. — А ще можеш ли да ми разкажеш какво се е случило с Киоки — моя по-възрастен брат?

Навън бурята виеше с пълна мощ, ураганният вятър стенеше между непристъпните върхове и дълбоките пропасти, заобиколили отвсякъде Черния жандарм. Едра суграшица барабанеше по сламения покрив на параклиса. Реалният свят се отдръпна и изчезна, двамата сякаш увиснаха в своя собствена орбита, освободени от земното притегляне.

Никълъс разказа на Канзацу всичко, което беше видял и запомнил в замъка на Киоки. Когато свърши, между двамата се възцари тежко мълчание. После Канзацу тръсна глава и попита:

— От колко време беше мъртъв брат ми според теб?

— Половин ден, може би и по-малко… Шест-седем часа.

— А кой знаеше, че тръгваш за платото Азама, Никълъс?

— Само жена ми и най-близкият ми приятел Танцан Нанги.

— Имаш ли доверие на този Нанги?

— Главата си залагам за него!

— Съветвам те да подбираш изразите си, тъй като може да се наложи наистина да го сториш! — острото погледна Канзацу.

— Държа на това, което казах! — твърдо отвърна Никълъс.

Канзацу замълча.

Никълъс почака известно време, после нетърпението му взе връх.

— За какво мислиш, сенсей? — попита той.

— Убиецът на брат ми трябва да е човек с наистина необичайни способности — промълви Канзацу. — Успял е да го ликвидира, преди да разговаряш с него — следователно е знаел точно накъде си тръгнал. Как е било осъществено това? Може би го е научил от жена ти или от Нанги? Или вече го е знаел?

— Трябва ли да разбирам, че Танцан Нанги — приятелят, на когото вярвам безрезервно, инвалид, който се придвижва с помощта на бастун, в твоите очи е „дорокусай“ — фанатизиран танжин?

— Някой е успял да проникне през охранителната система на замъка — продължи Канзацу, без да обръща внимание на избухването на Никълъс. — А после е победил брат ми — един истински майстор в изкуството на танжините. Не знаем как е станало това. Да, много са загадките, на които трябва да намерим верния отговор…

Никълъс си спомни за мнението на Нанги и каза:

— Едно е сигурно — моят враг наистина е „дорокусай“.

— Разбира се — кимна Канзацу. — На този свят всичко е възможно, Никълъс. Дори немислимото — да съществува „дорокусай“ — най-страховитото творение на танжините. Сигурно знаеш, че такъв човек задължително трябва да бъде самотник, трябва да бъде бунтар, който съзнателно се е отклонил от каноните на Тао-тао… От всичките канони на това изкуство! Той е магьосник на превъплъщенията и дегизировката, често се появява маскиран, никога не е това, което действително представлява.

Канзацу млъкна и Никълъс изпита чувството, че старият сенсей все пак е успял да отговори на въпроса му.

— „Дорокусай“ живее в свой собствен свят — промълви след известно време Канзацу. — Създава свои Закони, подчинява се на своя Начин… Дори опитните сенсеи в изкуството на танжин се страхуват от него… Защото знаят, че той просто не може да бъде убит — толкова могъщи са уменията му. Той може да бъде единствено унищожен…

— Каква е разликата между смъртта и унищожението? — попита озадачено Никълъс.

— Отговорът на този въпрос е една от причините да ме потърсиш, Никълъс — отвърна Канзацу. — И той ще бъде последният ми урок за теб. Но трябва да знаеш, че ако решиш да го получиш, ти избираш доброволно да застанеш на пътя на този „дорокусай“.

Никълъс се замисли, после бавно поклати глава:

— Отдавна съм на пътя му — рече. — Въпросът е дали да се боря с него, или да умра.

— След като си убеден, че това е единственият избор, ти трябва да протегнеш ръка към Мрака — промълви Канзацу. — Той ти е единственият другар.

Мълчанието се проточи с часове. Когато Никълъс потръпна и изкрещя, навън вече се развиделяваше.

— Усетих го! — прошепна той. Целият беше в пот, но вече не трепереше. — Усетих го!

— Протегни ръка — каза Канзацу. Никаква реакция. — Никълъс, протегни ръка! — повтори с по-висок глас сенсеят.

Бавно и унесено Никълъс се подчини. Ръката му напусна дрезгавата светлина на утрото и премина в другата страна на помещението, все още потънала в непрогледен мрак.

Показалецът на Канзацу се докосна до показалеца на Никълъс.

— Ето го твоят страх — прозвуча гласът му. — Пипни го, вдъхни го, задръж го завинаги у себе си. Само по този начин ще успееш да го разбереш…

Ново продължително мълчание. После Никълъс тихо промълви:

— Страхът е вътре в мен, не идва от Мрака… — В гласа му се долови дълбоко учудване.

— В момента духът ти виси над дълбока пропаст — прошепна Канзацу. — Точно както преди време тялото ти бе увиснало над белия сняг, сивия лед и черните скали… — Изчака няколко секунди и добави с коренно различен глас: — Кажи ми за какво мислиш в този момент!

— Не искам да повярвам, че съм танжин — дълбоко въздъхна Никълъс. — Страхувам се, че ако го сторя, по нищо няма да се различавам от братовчед си Сайго. Зловещ и корумпиран, изцяло в плен на Злото.

— Мракът е Злото, така ли?

— А не е ли?

— Съгласен съм, че в него се крие огромен потенциал на Злото — отвърна Канзацу. — Неоспоримо доказателство за това е „дорокусаят“, който те преследва. Но същността на Мрака е нещо повече. Вселената не притежава качествата добро и зло, Никълъс. По-скоро тези две крайности просто съществуват в нейната необятност… — Гласът на Канзацу беше мек и спокоен, истински балсам за изтерзаната душа на Никълъс. Именно с негова помощ връзката между двамата продължаваше да е все така здрава. — Това беше един от първите ми уроци, помниш ли? Основната истина за живота.

— Това важи и за Мрака. Той също е една вселена — могъща, изпълнена с безгранична сила. Но огромният му потенциал често се използва за користни цели — такава е същността на всяка мощ.

— Всяка мощ е преходна. Ефимерната й същност е ковка и гъвкава, притежава невероятната способност да прониква в човешкия дух. Няма да умреш, ако се решиш да я докоснеш, но ще се промениш. Дори аз не бих могъл да кажа в каква посока ще бъде тази промяна.

— Страх ме е да се променям — призна си Никълъс.

— Ако не го сториш, аз няма да мога да ти помогна — простичко отвърна Канзацу. — Ако не се промениш, твоят враг — „дорокусаят“, вече е спечелил. Никога няма да си в състояние да използваш изумрудите, които си наследил от дядо си. Ще останеш широ нинджа до края на живота си.

Никълъс се тресеше неконтролируемо, минутите се точеха една след друга, тишината се превръщаше в агония. Най-сетне главата му бавно започна да се свежда надолу, Канзацу уморено затвори очи. Имаше чувството, че не си е поемал дъх от часове.

— Добре — прошепна с облекчение той. — Най-напред трябва да се научиш да говориш наново, да мислиш по съвсем различен начин, на нов език… Нарича се „Акшара“ — езикът на вечността.

— Той е част от Тао-тао?

— Той е дълбоката същност на Тао-тао — отвърна Канзацу. — Без Акшара всичко остава загадка. — Очите му се спряха върху побелялото лице на Никълъс: — А сега ми кажи страхуваш ли се, Никълъс-сан?

— Да, сенсей — дрезгаво прошепна той, усетил как го заливат черните вълни на страха. После изведнъж си даде сметка, че Канзацу го бе нарекъл Никълъс-сан и отново беше в състояние да диша.

— Добре — кимна Канзацу. — Сега трябва да те е страх. Духът ти вече не виси в пространството. Дойде времето да се хвърлиш в пропастта.

Нанги и Томи се появиха в „Силк Роуд“ след полунощ. Заведението беше претъпкано с потни търговци, които, облечени по един и същ начин, много приличаха на колония възбудени мравки. Въздухът тежеше от парлив тютюнев дим.

Томи спря за момент, неотразимо привлечена от изражението на мъжките лица, едно и също върху всички, сякаш отразено от безброй огледала. Знаеше какво гледат, знаеше и какво мислят. Възхити се от силата на това, което привличаше вниманието им, после се запита дали жените също могат да изпитват подобно магнетично привличане от мъжката анатомия. Едва ли. Жените се привличат не толкова от физическата, колкото от емоционалната близост. Което не означава, че не могат да бъдат луди по секса, но начинът им бе далеч по-различен от мъжкия.

Оглушителната музика почти ги изхвърли обратно през входната врата, прожекторите ги ослепиха. Томи примигна и тикна служебната си карта под носа на портиера. Изкрещя нещо в ухото му и поведе Нанги през претъпканото заведение към една врата, над която имаше омазнен картон с надпис:

Вход забранен!

Тесните коридори се преплитаха като истинска катакомба. Нанги мълчаливо следваше Томи, която уверено подминаваше еднаквите врати без никакви надписи по тях. Стените бяха мръсни, боята се лющеше, вентилационните отвори — отдавна запушени с нечистотии. Непроветряваните помещения воняха, голи крушки хвърляха бледата си светлина по опушените тавани, прорязани от мухлясали пукнатини и електрически кабели.

Томи спря пред някаква врата и заблъска с юмруци по нея. Иначе едва ли щяха да я чуят, тъй като оглушителната рок музика проникваше и тук. Очевидно долови някакъв отговор и натисна бравата. Стаичката беше малка. Мебелировката й се състоеше от тоалетна масичка, поставена пред огледало с крушки по ръбовете, вехт стол и ръждясал умивалник. Млада жена, облечена в тънка парцалива роба, вдигна глава и въпросително ги погледна.

— А, вие ли сте — промърмори миг по-късно тя и се извърна към огледалото да продължи с гримирането си. Но очите ги гледаха оттам с неприкрито безпокойство.

— Атоко, това е господин Нанги — рече Томи, после се обърна към Нанги и поясни: — Атоко и Марико са ползвали една и съща гримьорна. Тя е открила трупа. — Извърна се отново към момичето и добави: — Искаме да ти зададем няколко въпроса.

— За какво?

Томи извади снимката на доктор Ханами от бележника си и я плъзна на тоалетната масичка. Атоко й хвърли един поглед и попита:

— Кой е този?

— Мислех, че ти ще ни кажеш това.

Атоко сви рамене и отново се залови с гримирането.

Нанги с мъка раздвижи сакатия си крак, пристъпи към огледалото и измъкна от рамката му някаква фотография.

— Хей! — посегна към нея Атоко. Нанги й позволи да я вземе и попита:

— Брат или приятел?

Атоко издаде долната си устна напред и внимателно постави снимката на мястото й.

— Знаете ли, някога и аз имах сестра — промълви Нанги. — Беше горе-долу на вашата възраст и имаше куп приятели. Много й харесваше момчетата да се въртят около нея — ей така, без задни мисли. Беше добро момиче… — Направи две крачки назад и добави: — Но понякога това й носеше и доста големи неприятности…

— Какви неприятности? — изви глава към него Атоко.

Нанги сякаш се стресна от този въпрос, после махна с ръка и поясни:

— О, понякога я ухажваха момчета, които ходеха с нейни приятелки. Не че тя им даваше аванси… Направи още една крачка назад: — Но приятелките й не разбираха това… Предпочитаха да обвиняват нея, вместо своите гаджета…

— Точно така стана и с нас! — възкликна Атоко, заряза спиралата и се обърна с лице към Нанги. — Ние с Марико бяхме много близки, докато… — Клепачите и се сведоха надолу, ръката й посочи снимката на доктор Ханами. — Докато не се появи този.

— Той предпочете вас пред Марико, така ли? — попита Нанги.

— За известно време — кимна момичето. — После прескачаше от едната на другата, а ние дори си нямахме понятие. Поне в началото… В крайна сметка, вероятно е решил, че е влюбен в Марико, но вече беше късно. Марико не искаше да има нищо общо с мен. — В очите на Атоко се появиха сълзи, тя не искаше да се погледне в огледалото. — Бедната Марико, толкова беше добра! Не заслужаваше да… О, по дяволите!

Нанги и Томи си размениха по един поглед, после Томи пристъпи и постави ръка върху рамото на разплаканото момиче.

— Нищо ми няма! — тръсна глава Атоко след няколко секунди, извади купчина книжни салфетки и започна да бърше лицето си. — По дяволите! Не мога да изляза на сцената в този вид! — Нови сълзи плувнаха в очите й: — Мислех си, че съм престанала да скърбя за нея!

Нанги изчака малко, после тихо попита:

— Можете ли да ми кажете нещо за мъжа, чиято снимка ви показа детектив Язава?

— Какво има за казване? — сви рамене Атоко. — Богаташ, който изневерява на жена си. Останах с впечатлението, че обича да е с нас, защото сме млади. Скоро се отегчи от мен, но с Марико беше по-различно…

— В какъв смисъл? — попита Томи.

— Нали ви казах — мислеше, че е влюбен в нея.

— Как мислите, би ли направил някакви жертви за нея? — изведнъж попита Нанги.

Атоко престана да полага грима си, очите й замислено гледаха в огледалото, после бавно се прояснила.

— Знаете ли, докато беше с мен, този човек постоянно говореше за жена си. Може да е смешно, но имам чувството, че именно за нея би направил всякакви жертви!

— Беше ли тук в нощта, в която бе убита Марико? — попита Томи.

Атоко кимна, без да я гледа.

— Тогава ви излъгах… Срамувах се, че приятелството ми с Марико свърши по този начин… Не исках да говоря за това. — Пое дълбоко дъх и добави: — Да, беше тук. Имаше среща с Марико… Видях лицето му, бяло като вар, когато изскочи от гримьорната й… — Прехапа устни и сведе очи: Съжалявам, трябваше веднага да ви кажа истината… — Очите й се вдигнаха към огледалото и срещнаха очите на Томи: — Аз съм добро момиче.

Джъстин гледаше в искрящите очи на Сенжин. Сякаш бе отправила взор в обсипаното с тайнствени звезди небе. Сенките — толкова познати и обикновени през деня, изведнъж натежаваха от скрито значение, подсилено още повече от вихъра на собственото й въображение.

В действие беше Тао-тао, а дори и нещо повече — забранената магия на „дорокусай“. Тя не можеше да знае това, но дори и да го знаеше, нищо нямаше да разбере.

Сенжин беше вампир, Сенжин вършеше това, което бе започнала Хаха-сан, това, което бе вършил с всички жени в живота си, а дори и с доктор Муку, миг преди да вкара пламтящия фосфор на цигарата в черепа му. А то беше неизменно едно — да изсмуква живота от жилите им, да търси ключа към техните вътрешни страхове, към унизителните им слабости.

Изхвърлена извън ритъма на времето от магиите на Сенжин, Джъстин неволно отправи поглед назад, към отминалата част на живота си. Никълъс бе вършил същото по време на мозъчната си операция, люшкан от дълбоките вълни на упойката.

В момента, също като Никълъс под ножа на доктор Ханами преди много месеци, тя неволно се включи в играта на Сенжин.

— Къде мъжът ти крие кутията, Джъстин? — Гласът му я шибна като копринен камшик, тя изпита мъчителното желание да му се подчини, да се преклони пред волята му. — Къде крие изумрудите?

Джъстин знаеше, не — по-скоро смътно си спомняше как веднъж Никълъс се бе втурнал в къщата като луд, бе ровил нещо под дъските на пода, бе измъкнал някаква кутия и от устата му се бе откъснала въздишка на дълбоко облекчение. Да, това си го спомняше. Но нещо друго й се изплъзваше. Нещо, което действително бе забравила. Какво беше то?

— Ела, ще те заведа — чу гласа си някъде отстрани тя. Хвана ръката му и тялото й изведнъж се изпълни с такава неудържима енергия, че чак зъбите й проскърцаха.

Заведе го в салона за упражнения на Никълъс, показа му как да отмести чувала, как да измъкне кутията изпод дъските. Точно както Никълъс го беше вършил… Но все пак нещо й се изплъзваше. Какво ли е то?

Сенжин вдигна кутията на светлината и забеляза, че ръцете му треперят. Най-сетне! Душата му ликуваше. Тук са безценните изумруди! Тук е последната брънка на веригата, която ще го свърже завинаги с Вечността, брънката, която бе търсил през целия си съзнателен живот! Мистичната сила на изумрудите ще го превърне в бог!

Отвори кутията и замръзна от изумление. Вътре имаше шест камъка, само шест! Къде са останалите девет? Трябваха му най-малко девет! Пръстите му нервно задраскаха по тъмносиньото кадифе, разкъсвайки го на ситни парченца. Шест са недостатъчни, той добре знаеше това. Знаеше и друго — тази бройка е изключително опасна! Но не за него, разбира се.

Загреба с шепа камъните, а празната кутия върна обратно в скривалището.

После се извърна към Джъстин. Виждаше как Тао-тао я превръща в свой пленник, оцветява очите й, принуждава я да изпълнява всички негови заповеди.

— Къде са останалите девет изумруда? — рязко попита той. — Тук има само шест!

— Не зная.

— Сигурна ли си? — впи очи в озадаченото й лице той. — Добре си помисли!

Тя трябва да знае! Може би част от съзнанието й е доловило нещо, може би е била свидетел на незначителна в нейните очи случка, която обаче има пряко отношение към липсващите камъни. Ще трябва да открие това, ще трябва да се зарови в мозъка й по-дълбоко дори от хирург.

— Мисля — отвърна Джъстин. — Но нищо повече не зная. Бях сигурна, че всички са вътре в тази кутия. Видях ги, когато Никълъс… — рязко замълча.

— Когато Никълъс какво? — попита Сенжин. — Продължавай!

— Аз… аз… — ръцете й докоснаха пламтящите скули лицето й се сгърчи от болка: — Главата ми ще се пръсне!

Сенжин веднага разбра какво става. Някаква част от съзнанието й, погребана дълбоко в нея, правеше опит да му се противопостави. Може би Линеър й е заповядал никога да не разкрива скривалището на изумрудите. Това е достатъчно за пораждането на остър душевен конфликт. Реши да подходи по друг начин. В крайна сметка, разполагаше с неограничено време, а новият подход положително ще му разкрие и други интересни неща.

Пусна изумрудите в джоба си и върна нещата в салона по местата им. После я изведе на открито. Нощта бе встъпила в правата си. Жужаха цикади, сред стволовете на кипарисите и японските кедри се мяркаха ярки светулки.

— Говори ми — заповяда Сенжин. — Разкажи ми всичко за себе си, дори онова, което не си споделяла с никого. И не забравяй, че искам да си спомниш всичко, до последната подробност.

Джъстин се отпусна на пейката от кедрово дърво, която Никълъс бе измайсторил малко след като се преместиха да живеят тук. Беше любимото й място за почивка, с прекрасна гледка към градината.

— Когато дойдох в Япония, всичко ми харесваше — прошепна тя. — И защо не? Беше екзотично, беше вълнуващо. Потънах в непознатите пейзажи, аромати и звуци на тази страна и това ми беше напълно достатъчно. Но след година сякаш се сблъсках с каменна стена. Бях се погрижила да си създам удобен дом в една чужда страна, или поне така ск мислех. Мъжът ми нае японка за домашна помощница. Забременях, всичко изглеждаше наред. Но не беше. Грешах, ужасно грешах… Липсваше ми семейството, приятелите. Тук имах единствено мъжа си и неговите приятели. Не ми беше достатъчно… После се роди дъщеря ми, но скоро я загубих. Всичко се промени. Вече ненавиждах Япония, мислех единствено как да се прибера в нашия дом на брега на океана. Там, в Уест Бей Бридж на Лонг Айлънд. О, как мечтаех да съм там! И все още не мога да се освободя от този копнеж!

Джъстин трепереше под напора на чувствата, не й достигаше въздух. Страхуваше се, че ако сега се спре, никога няма да успее да изрази това, което вълнува душата й. И това, което Сенжин иска от нея.

— После се появиха старите ми смущения… Мислех, че отдавна съм успяла да ги победя и забравя. Имах чувството, че отново съм в началото на пътя, извървян преди много години.

Усети как миналото оживява, тънката преграда между него и настоящето се скъса като лист хартия, нещо потайно и мрачно обгърна душата й.

— Когато бях млада и животът ми беше замръзнал в отправната точка на отчаянието, аз често търсех помощта на психоанализата. Мразех баща си, защото не ме поглеждаше, мразех го и защото презираше слабоволевата ми майка. Имах нужда да разговарям с човек, който да ми върне душевното спокойствие. — Вдигна очи към лицето на Сенжин Омукае и колебливо добави: — Вероятно не можете да ме разберете…

— В Япония е пълно с психоаналитици — равнодушно отвърна Сенжин.

Джъстин отмести глава от лунния лъч, който блестеше в очите й, после тихо продължи:

— Докторката беше жена, мургава като циганка. Чувствах се неудобно — богата католичка, фрашкана с пари, но с опустошена душа. Странно, но още помня как бях облечена по време на първия сеанс — мини пола от бутиците на „Мери Куонт“ и фина пепитена блузка. Току-що бях приключила поредния си луд лондонски пазар. След сеанса се погледнах в голямото стенно огледало и изпаднах в ужас. Следващия път се появих с джинси и обикновена памучна риза. Хони никога вече не ме видя с други дрехи…

Джъстин замълча. Беше й трудно да се рови в миналото, да си спомня каква глезена и нещастна хлапачка е била. Дори с Никълъс не беше споделяла този период от живота си. Но как става така, че излива душата си пред един непознат човек? Въпросът бързо избледня и се изплъзна от упоеното й съзнание.

— Хони носеше огромни сребърни обици от Мексико, обличаше шарени селски поли, тъкани на ръка в Гватемала. Изобщо не обръщаше внимание на външния си вид, в това отношение примерът й беше заразителен за мен. Тя ме научи да се вглеждам в себе си, да обръщам внимание на тъмните празноти в душата си, които предпочитах да не забелязвам. Не беше лесно, понякога ми се струваше направо непосилно. Често избухвах в ридания и не можех да се спра. Но Хони бдеше край мен, придаваше ми част от своята душевна сила. Сякаш беше чудодеен знахар, попиващ болката ми.

— Тя притежаваше безгранична способност да утешава. Като икона, като светица. В нейната компания си представях, че се намирам в църква — в моята собствена идеализирана църква, която приема болката, вместо да я раздава с широка ръка. Представях си Хони като член на религиозен орден, а себе си — като нова послушница, която трябва да бъде подложена на многобройни тестове, за да докаже, че е достойна да бъде приета в него.

— Това беше най-големият ми проблем — никога не можех да приема, че съм достойна за истински човешки отношения. Изобщо не допусках, че мога да обичам някого и да приемам любовта му. Бавно и постепенно започнах да проумявам обаче, че Хони ме обича. Тя виждаше всичките ми недостатъци, подложи на анализ греховете ми, а после ме прие. И все още ме обича.

— Какво откритие беше това за мен! Естествено, в началото не можех или по-скоро не исках да повярвам. Но Хони ми помогна и в това. Бях отишла при нея като див звяр, готов да се ръфа до смърт. А тя ме отучи да се хапя, след което излекува раните, които си бях причинила сама. „Ще нося бремето на греховете ти, когато ти не си в състояние да го вършиш, казваше тя. Най-важно сега е да разбереш, че вече не си сама!“ Аз, разбира се, си зададох въпроса къде е капана, какво иска от мен тази жена?

— Оказа се обаче, че Хони е единственият човек на този свят, който не иска от мен абсолютно нищо. Обичаше ме така, че аз неволно се научих да обичам себе си. — Извърна глава и попита: — Ти обичаш ли себе си, Сенжин? Май че не… Струва ми се, че отделяш прекалено много внимание на начините, по които контролираш живота си. И Никълъс е такъв. Стопява се в мрака, промъква се безшумно, на моменти дори не диша. Владее до съвършенство тези неща, но не владее себе си. И при теб ли е същото, Сенжин, или греша?

Сенжин не отговори.

— С теб се чувствам като със съпруга си. Как е възможно това?

Сенжин знаеше отговора на този въпрос, но за нищо на света не би й го казал. Предварително знаеше, че тази вечер ще бъде интересна, много интересна.

Джъстин се чувстваше като увиснала над пропаст, овързана в собствените си чувства. Докосването на Сенжин я разтърси като електрически ток, не можеше да повярва на това, което става. Не, невъзможно! Тялото ми не може да се чувства така! То ми изневерява, а аз изневерявам на Ник! Чувстваше се като болна от треска, краката й омекваха, дробовете й пареха, в главата й се въртяха объркани мисли, далечни и недостижими като звездите над главата й.

Лунната светлина висеше като сребърна дантела между дърветата. Трябва да съм сама и да чакам завръщането на Ник, помисли си тя. Но не съм. Вместо това съм с този японец, искам да усетя тялото му върху мен, вътре в мен…

Сенжин я вдигна на ръце, отнесе я на верандата, стискайки здраво китките и глезените й. Тя притисна нос в плитката трапчинка на рамото му и се разрида.

Умът й се мяташе в пламъци, но те бяха нищо, в сравнение е жаравата, която изгаряше тялото й.

Сенжин усети тази жарава, сякаш се бе изправил над отворена пещ. Моментът беше изпълнен с върховна наслада, дълго бе мечтал за него.

— Обещах да ти дам пример как болката и удоволствието се превръщат в неделимо цяло — каза той.

В същия момент пропука съчка. Чуха я и двамата, очите на Джъстин стреснато проблеснаха. Гърдите й бясно се повдигаха и отпускаха, в разширените й сякаш от наркотик ириси той ясно видя страха, примесен е дива страст. Неволно се запита как ли изглеждат неговите очи, после изпита задоволство, че няма възможност да се огледа.

Сложи пръст на устните си да я предупреди да мълчи, направи й знак да остане на мястото си, после се изправи. Безшумно прекоси верандата и се насочи към ситните камъчета на градинката.

Всеки нормален човек би вдигнал известен шум, когато тялото му натежи върху пръснат чакъл. Но Сенжин сякаш бе лишен от тежест. Джъстин гледаше как фигурата му се промъква през градината без никакъв шум и отново си спомни за Никълъс. Чувството, което я обзе, никак не беше приятно.

Неудържимо трепереше от нощния хлад, от действието на непознати, но могъщи сили, които забраняваха на съзнанието й да функционира нормално. Чувстваше ги ясно дори и сега, въпреки осезаемото понижение на тяхната интензивност. Чувстваше ги както човек долавя остатъците от нощните си кошмари в разгара на слънчев ден.

Ако очакваше, че ще се освободи от влиянието им с отдалечаването на Сенжин, очевидно беше сбъркала. Имаше чувството, че лежи в хамак и леко се полюшва под напора на еротичните вълни. Лежеше като омагьосана, тялото й пулсираше. Извърна се на една страна и отправи поглед към мястото, на което Сенжин се беше стопил в мрака. Чакаше го да се върне с такова нетърпение, сякаш той, а не Никълъс беше нейният съпруг.

Хан Кавадо безмълвно се прокле и измъкна нож с дълго тясно острие. Дръжката му бе покрита с черна лепкава материя, която изключваше приплъзване в решителните, моменти — дори когато по нея се появяваха капчици кръв или пот, родена от страха.

Именно страх изпитваше в момента Кавадо. Дебнеше край къщата на Линеър от часове, съзнанието му се замъгли от напрежението, спомените се сляха с настоящето, жена му — вече от половин година мъртва — отново оживя пред очите му. Беше умряла внезапно, докато Хан беше навън, изпълнявайки поредната поръчка на Плъха. Лекарите го уверяваха, че дори и да беше край нея, едва ли би успял да й помогне. Масивният инфаркт е като земетресение, клатеха глави те. Човек не може да стори нищо друго, освен да оценява загубата, след като то отмине. Карма.

Така казваха те, но Хан продължаваше да се самообвинява. Естеството на работата му беше такова, че у дома се задържаше рядко, прибираше се в малките часове, отсъстваше дни наред. Обръщайки поглед назад, той неволно си призна, че работата винаги е била далеч по-важна за него от жена му. Това беше неговата карма, никога не я забравяше. Даваше си сметка, че именно работата е наследството, оставено от жена му, че макар и изтощителна, тя е единственото възмездие за нейната смърт.

А след нея се чувстваше безкрайно самотен. Някога сам бе избрал този начин на живот, доброволно се бе превърнал в човек-сянка, обрекъл се на един мрачен свят, който нямаше нищо общо със света на нормалните хора. Носеше кръста на самотата като медал за храброст, чувстваше се герой. Но сега самотата го разяждаше, сразяваше духа му така, както времето сбръчкваше кожата му. Понякога се чувстваше по-стар дори от баща си, който беше преживял Батаан и Хирошима.

Но проследяването беше единственият му занаят и той беше истински майстор в него. Без колебание прие задачата за наблюдение на Линеър, която му възложи Плъха, и пристъпи към изпълнението й с обичайната си педантичност. Но дългите часове оказаха своето влияние, краката му се вдървиха от напрежение, все по-трудно му беше да остане абсолютно неподвижен в своето прикритие.

Хан видя всичко — предотвратеният в последния миг сблъсък, чаят на верандата, загадъчното прелъстяване след него. Небрежността се роди от умората, влязла в коварна комбинация с гузната му съвест. Помръдна се съвсем леко, просто да вижда по-добре как Сенжин сломява съпротивата на Джъстин, не погледна къде слага крака си — и пук… Сухата и отдавна мъртва клонка поддаде под тежестта на тялото му.

Нямаше възможност да прецени силата на пропукването за чуждите уши, нито пък фаталните му последици. Не знаеше нищо за велосипедиста японец и интереса му към Джъстин Линеър. Задачата му бе да докладва на Плъха за всеки подозрителен контакт на Джъстин Линеър извън кръга на определени хора, които познаваше по лице.

Може би трябваше незабавно да докладвам за тази среща, помисли си той, докато продължаваше да клечи в гъсталака. Но не посмя да остави Джъстин сама с този мъж, преди да е открил и проверил неговата самоличност. Може пък никой нищо да не е чул… Но сетивата му бяха прекалено изострени, за да се остави на случайността, беше длъжен да приеме, че присъствието му е забелязано. Ако мъжът с името Сенжин Омукае има специални планове по отношение на Джъстин Линеър, той положително ще бъде нащрек и ще потърси източника на пропукването.

Да заповяда, въздъхна вътрешно Хан, наостри слух и стисна здраво дръжката на ножа си. Готов съм на всичко. После нещо твърдо като стомана се стовари върху гърлото му и той изведнъж изгуби възможността да си поеме дъх.

Сенжин бе престанал да диша в обичайния смисъл на думата. Вкарваше и изкарваше въздуха от дробовете си на кратки тласъци, това му позволяваше да избегне пищенето в ушите и ускоряването на пулса, слухът му стана многократно по-остър от нормалния, а дори и от този на повечето зверове.

Без особена трудност откри мъжа, клекнал в храсталаците. От избора на позицията и положението на тялото му веднага разбра, че има работа със специалист по проследяването. Всеки обикновен човек, а дори и цял екип от хора, биха пропуснали да го забележат.

Но Сенжин не беше обикновен човек. Подуши го, още преди да го види. В ноздрите му нахлу едва доловима, но остра миризма на мъжко тяло, примесена с аромата на камелия, бор и жасмин. И разбра, че е бил обект на наблюдение:

Долови дишането на шпионина сред едва доловимия полъх на нощния ветрец, сред далечните призивни сигнали на кукумявките. Нещо прошумоля в клоните на японския кедър над главата му и той замръзна на място. Бавно и внимателно погледна нагоре. Огромен бухал размахваше крилата си — черни платна в сребърното лунно сияние. Миг по-късно кацна на един от клоните и насочи клюн към полската мишка, която потреперваше в ноктите му.

Сенжин се почувства близък с нощния хищник, с огромното кичесто дърво. Те бяха стражи на мрака, бяха символ на самотните войни, последна тяхна крепост сред обречен на разложение свят.

Миризмата на прясна кръв и стаеният в мрака шпионин го върнаха в действителността и той безшумно се раздвижи.

Приближи се зад приклекналия в храсталака мъж, който все още мислеше, че се намира в безопасност. Пръстите му светкавично се стегнаха около гърлото му.

— Кой те прати? — прошепна в ухото му той. — Защо си тук? За кого работиш?

Мъжът мълчеше и Сенжин повтори въпросите си, свободната му ръка мълниеносно нанасяше къси удари по особено чувствителни точки в тялото на противника.

Сенжин разполагаше с много кратко време да получи отговор на тези въпроси и шпионинът отлично знаеше това. Изчака секунда, но онзи продължаваше да мълчи. После предприе следващия, напълно логичен за положението му ход.

Очите му се превърнаха в тесни цепнатини, зениците изчезнаха, бялото мътно проблясваше в пулсиращата тишина на нощта. Окаменелите пръсти на свободната му ръка се стрелнаха към очните кухини на пленника, тялото му се разтърси от мощна конвулсия, свитите на топка мускули потръпнаха и се отпуснаха… Неприятна воня блъсна ноздрите на Сенжин, той бързо отстъпи назад и пусна трупа на земята. После прерови джобовете му с надеждата да открие самоличността на шпионина или пък на тези, които са го изпратили.

Минута по-късно вече беше обратно при Джъстин, която го очакваше просната на верандата.

Упоените й очи бавно се разтвориха, ирисите им бяха огромни.

— Къде беше? — унесено попита тя.

Сенжин мълчаливо уви шията й с тънък копринен шнур.

Рогът на месечината, пожълтял като зрял пъпеш е приближаването си към линията на хоризонта, продължаваше да облива с разсеяна светлина замрялата природа, беше единственият свидетел на това, което предстоеше да се случи. Жив, злокобен и ням свидетел…

— Сексуалното общуване често е брутално, жестоко, нечовешко — каза Сенжин. — Превръща се в опасно оръжие, може би затова го наричат не любовен акт, а изнасилване. Но всъщност между любовта и секса няма нищо общо, те просто са отделни и коренно различни понятия.

— Понякога — прошепна през полуотворените си устни Джъстин. — Само понякога!

Сенжин впи поглед в очите й.

— Сексът е интересен, само когато се използва като оръжие — рече той и в този момент престана да мисли дори за липсващите изумруди. Значение имаше единствено мигът, увиснал в пространството и времето, замрял сякаш завинаги.

Ръцете му бяха изцапани с кръв, миризмата й изпълваше ноздрите му. Близостта на смъртта, самият акт на убийството го бяха направили по-жив от всякога, чувстваше как увисва над пропастта, в която господства тайнството на вечността, предлагащо невероятната възможност да контролира съдбата на другите и чрез този акт да предопределя и собствената си съдба.

Бавно и внимателно започна да затяга примката около шията на Джъстин.

Плъха включи магнетофончето си на запис точно навреме, за да хване първата реплика на Кусунда Икуза, изправил се срещу Килан Ороши.

— Имам чувството, че трябва на всяка цена да се държа по-настрани от теб! — рече дебелият. Двамата отново бяха в кабинета на Икуза, разположен в небостъргача „Нипон Кейо“.

— Винаги съм се опитвала да чета мислите ти, а често и душата ти — засмя се Килан.

Той рязко извъртя стола си.

— Все по-често си мисля, че трябва да те убия, преди да си ме унищожила!

— Някой ден сигурно ще се опиташ — невъзмутимо отвърна Килан. — И тази игра несъмнено ще ми донесе удоволствие.

— Смъртта не е игра, Килан — намръщено я изгледа Икуза. — Май не съм в състояние да ти втълпя тази проста истина!

— Напротив, разбирам я отлично — отвърна тя. — Но просто не ми пука!

— И все някога ще си изпатиш! — изръмжа Икуза.

Килан Ороши хвърли палтото си на бюрото и седна на стола до Икуза. Очите й се насочиха към широкия прозорец зад гърба му.

— Токио ми прилича на сестрата, която цял живот напразно съм мечтала да имам — каза тя. — Не бих могла да живея, без да усещам могъщия му пулс, без пънковете, които важно се разхождат из Уено, без необятния пазар за електроника в Акихабара, без джунглата от крещящи и напълно безсмислени неонови реклами… Япония е земя на празните ръце, земя на примитивното, на натрапчивата сексуалност, която пулсира под една привидно подредена повърхност на социалното поведение. Добре дошли в бъдещето! Добре дошли в постядреното общество!

Кусунда Икуза я наблюдаваше с мрачния скептицизъм на политик, който присъства на предизборната кампания, на противника си.

— Жалко, че си се родила жена — въздъхна той. — Имаш мъжки ум, а и мъжки амбиции, което е особено жалко.

— Амбицията, или по-скоро липсата й, е това, което съсипва баща ми — отвърна Килан. — Той никога не би изпаднал в пълна зависимост от теб, ако имаше амбиция и увереност. Остави се да го въвлекат в поредица от глупави сделки, които изчерпаха резервите на „Накано“. А после „Нами“ стана единствената преграда, която го отделяше от банкрут и сепуку.

— Може да се счита за късметлия, че банката „Чиода Сентръл“, която е собственост на „Нами“, отпусна на „Накано“ достатъчно капитал, за да я изправи на крака!

— Но с твоята политика, привеждана в изпълнение от твоите служители!

— Ти сама спомена за глупави сделки — сви рамене Икуза.

— Те не бяха по вина на баща ми! — изкрещя Килан. — Други са отговорни за тях!

— Понякога просто забравям колко си млада — отвърна Икуза. — Но в следващия миг ми сервираш наивна забележка като тази и аз си го припомням. Човек би помислил, че обичаш баща си… Той беше президент на „Накано“, Килан. Следователно носи цялата отговорност за решенията на компанията.

— Ти разруши „Накано“, ти я разби на парчета!

— Нима си очаквала да си хвърлим парите в канала? Бяхме длъжни да защитим своите инвестиции. А това включваше освобождаване на старото ръководство и замяната му с нови хора.

— Избрани от „Нами“!

— Ние знаехме какво искаме от „Накано“, когато баща ти дойде при нас. Беше сделка — проста и ясна.

Килан се разсмя:

— Когато нещата опрат до „Нами“, нищо не е просто и ясно!

— Можеш да мислиш каквото искаш — отново сви рамене Икуза. — Но в крайна сметка ще спечелиш. Вече ти обещах, че ако ни помогнеш, ще получиш важен пост в компанията.

— Не искам това! — Килан се изправи пред Икуза и въпреки че изглеждаше съвсем дребна пред огромната му маса, самочувствието й се долавяше съвсем ясно. Това впечатление се подсилваше още повече от напрегнатото внимание, с което я наблюдаваше Кусунда Икуза. — Искам да получа пост в Чиода!

Кусунда Икуза избухна в гръмотевичен смях, боботенето му силно наподобяваше тътена на земните недра по време на земетресение.

Килан го наблюдаваше с каменни черти и опасен блясък в очите.

— Допускаш грешка, като ми се подиграваш! — просъска тя.

— Не ти се подигравам, Килан — въздъхна Икуза и избърса с дебел показалец сълзите от очите си. — Просто съм смаян от обхвата на твоята амбиция. Точно когато съм убеден, че вече си стигнала границите й, ти отиваш още по-напред.

— Правя логичния си избор и нищо повече — отвърна тя. — „Накано“ е нула, поне за момента… Куха черупка, запълнена от Нами. Не се интересувам от нея и това е напълно естествено. В Чиода са парите, в Чиода се вземат наистина важните решения. Тя е централна банка, тя притежава стотици компании и конгломерати, тъй като държи парите им. Чиода означава власт и аз искам да съм част от нея!

Кусунда Икуза прокара пръст по брадичката й.

— Макар да говориш като зрял човек, в някои отношения още си дете — рече той. — Не оспорвам умствените ти способности, но трябва да се примириш с факта, че нито ти, нито дори баща ти, можете да бъдете в течение на всичко. — Изсумтя и продължи: — Сега, след сливането на „Накано“ и „Сфинкс“, ние вече навлизаме във финалната фаза. Черупката на „Накано“ започва да се пълни. Не с хора, а с информация. Създава се най-голямата мрежа за събиране на информация в света. И всичко се осъществява от това, което ти съвсем точно определи като черупка.

— „Накано“ се превърна в един научноизследователски институт — точно с тази цел бяха вложени пари на Чиода. Използвахме компанията на баща ти за примамка, Килан. А той дори не разбра това.

— Искахме технологията „Сфинкс“ на Танцан Нанги, остро се нуждаехме от нея. Но как можехме да я получим? Нанги беше взел всички предпазни мерки срещу евентуалното й поглъщане. Нямаше как да го подмамим. Този проклетник изобщо не се поддава на корупция. Оставаше ни да го притиснем до стената с изненада. Затова решихме да му подхвърлим уловката „Накано“ с нейния великолепен отдел за проучвания. След което аз се залових да го притискам.

— Крайният резултат е налице — „Накано“ и „Сфинкс“ вече се обединиха. Нанги вярва, че ще използва правата си за поглъщане на по-късен етап, тъй като се нуждае от научноизследователската й дейност точно толкова, колкото ние се нуждаем от „Сфинкс“. Но няма да получи нищо. Вместо това ние ще се окажем собственици на „Сфинкс“ и това ще бъде краят на Танцан Нанги. Опциите, на които разчита, вече са невалидни. Защото само преди седмица научноизследователският отдел на „Накано“ е прехвърлен към друга, напълно независима от тази сделка компания. Нанги нямаше нищо против, тъй като знае, че тя е част от концерна и притежава единствено една ръждясваща петролна рафинерия в Кобе.

Ръцете на Плъха трепереха. Значи Икуза през цялото време е мамил Нанги! Провери два пъти магнетофона, искаше да бъде абсолютно сигурен, че всяка казана дума се записва. Изведнъж му се прииска час по-скоро да се махне оттук, да открие Нанги и да му предаде информацията. Но имаше чувството, че Килан Ороши готви някаква изненада както за него, така и за самия Икуза. В тази драма тя играеше някаква роля и Плъха бе твърдо решен да я разкрие.

— Търпение, Килан — засмя се Кусунда Икуза. — Трябва да бъдеш доволна от мястото, което съм ти осигурил в „Накано“. Ще видиш, че то предлага широки възможности. А Чиода винаги е на разположение. Помисли и друго — не рискуваш ли? Питам се какво ли ще кажат твоите революционно настроени приятелчета, когато разберат, че си започнала да работиш? Без съмнение ще стигнат до заключението, че системата е успяла да те асимилира.

— Да вървят на майната си — махна с ръка. Килан. — И без това започнаха да ме отегчават. Те са дребни човечета с догматично мислене и по нищо не се различават от привържениците на системата. А не пропускам да добавя, че именно тази система ги храни и облича… Разбира се, те не виждат иронията на ситуацията, не виждат и кухотата на тъй наречената си философия. Искат да сменят системата чрез насилие, но с какво ли ще я заменят? Не могат да кажат, защото си нямат и хабер!

— Прекалено млада си за подобен вид разсъждения — отбеляза Кусунда Икуза.

— И двамата сме млади, Кусунда. Не е ли ТОВА нашето проклятие? Още една причина да се държим заедно в опитите си да възседнем дракона!

— Ела — протегна ръце Икуза.

— Почакай — поклати глава Килан. — Имай малко търпение! — После подигравателно се усмихна: — Не съм се отказала от искането си!

— Не мога да те вкарам в Чиода — въздъхна Икуза. — Поне на този етап…

— Добре, това мога да го разбера. Но не мога да приема някаква си пиклива длъжност на рекламен агент в „Накано“!

— Какво би те задоволило? — тежко въздъхна Кусунда Икуза.

— За момента ли? Макар да е дълбока тайна, аз зная с какво нетърпение очакваш новото производство в „Накано“. Производство, което ще направи компанията конкурентна на „Сато Интернешънъл“. Амбициозна задача, тъй като „Сато“ е номер едно в производството на електронни компоненти, компютри и печатни платки. За изпълнението й ще ти трябва здрава подкрепа. Искам да се включа в тази битка.

— Но ти нямаш научна подготовка, Килан!

— Така е, но в замяна на това зная как се работи с хора. Ако получа възможност да работя в научноизследователския отдел на „Накано“, бих могла да изработя безупречна стратегия за маркетинга на новата продукция.

Икуза се замисли, после бавно поклати глава:

— Предложението ти е интересно, но трябва да бъде съгласувано с „Нами“.

— Което означава, че ще се уреди.

— Надценяваш влиянието ми — рече Икуза, но от усмивката му беше ясно, че се чувства поласкан.

— Знаеш, че съм права — рече Килан и се плъзна в скута му. Столът проскърца под двойната тежест, после бавно се завъртя. Икуза зарови лице в косите на Килан.

От своето скривалище Плъха имаше възможност да гледа право в лицето на Килан. В очите й пламтеше такава омраза, че той неволно потръпна. Едва сега си даде сметка, че тази омраза е предназначена не за баща й, а за самия Кусунда Икуза. Дълбоко в душата си тя продължаваше да бъде фанатичната революционерка. Всичко казано досега беше само прикритие за истинските й чувства.

В съзнанието му изплуваха думите на Кусунда Икуза: „Понякога си мисля, че трябва да те убия, преди да ме унищожиш.“ И Плъха разбра това, което Кусунда Икуза очевидно още не проумяваше: момичето се стремеше именно към това!

Томи и Нанги влязоха в мрачната гримьорна на „Силк Роуд“.

— Тук Марико е била измъчвана, изнасилена и убита — промълви Томи.

Нанги прекоси тясното помещение с цената на известни усилия. Вече беше късно и кракът го наболяваше.

— Точно под тези тръби, така ли? — попита той.

— Да.

— Убийството е станало преди доста месеци…

— Почти десет, но нищо не се е променило. Момичетата са суеверни, никоя от тях не иска да използва тази гримьорна.

Томи с интерес проследи погледа му, отправен нагоре. Беше се заел да изследва тръбите — нещо, което не й беше хрумвало да стори.

— Направете ми една услуга — рече той. — Легнете на пода приблизително в същата поза, в която е била открита Марико.

Томи се подчини. За да изпълни желанието му, й се наложи да се промуши между краката му.

— Имате ли подозрения, че Марико е била измъчвана и изнасилвана на друго място, а след това оставена тук? — попита Нанги.

— Не — отвърна Томи. — Всичко е станало тук, точно на това място.

Нанги доволно кимна, почука с бастуна си по една хоризонтално монтирана тръба, после насочи върха му надолу, почти до самото й лице.

— Тази точка се намира точно над шията ви — промърмори той. — А вие сте висока горе-долу колкото Марико, нали?

— Да.

— Не видях никакви наранявания по шията на трупа…

— Паметта ви е отлична — с уважение го погледна Томи. — Наистина нямаше.

Нанги вдигна бастуна си и започна да почуква с върха му по тръбата.

— Приблизително тук се е намирала и шията на насилника — промърмори той.

— Съвсем логично — кимна Томи и озадачено зачака. Все още не можеше да разбере какво иска да направи Нанги.

Нанги вдигна свободната си ръка и я сложи под тръбата, после престана да чука с бастуна си и се отпусна в близкия стол.

Томи седна и неволно подложи длан под ръката му. Кожата й почервеня от ръжда.

— Е и какво? — любопитно го погледна тя. — В тази влага ръждата по тръбите е съвсем в реда на нещата.

— Абсолютно вярно — кимна Нанги. — А сега станете и хвърлете един поглед на мястото, което е точно над главата ви.

Томи стана, протегна врат и се повдигна на пръсти.

— Няма ръжда — установи тя.

— И това е единственото чисто място по цялата тръба.

— Какво означава това? — извърна се към него Томи.

— Страхувам се, че започвам да опознавам този убиец повече, отколкото би ми се искало — отвърна Нанги.

— Но какво искате да кажете, за Бога?

— Направих връзка между смъртта на доктор Ханами и убийството на Марико — промълви Нанги. — И вие ще я направите, ако си спомните бележката върху трупа на нещастното момиче. — „Това можеше да е и жена ти“.

— Да.

— Знаете, че я приех като предупреждение. Сега вече съм сигурен, че това предупреждение е било отправено към доктор Ханами. Той е бил шантажиран от танжина „дорокусай“.

— Нима искате да кажете, че танжинът, който нападна мен и господин Линеър в кабинета на доктор Ханами, е убиецът на Марико?

— Като първо я е подложил на мъчения и изнасилване — ако използваме собствените ви думи — кимна Нанги.

— Но откъде сте сигурен в това?

— Ей тази тръба ми го каза — бастунът на Нанги почука по протърканото място. — Тук е било завързано въже и именно то е свалило ръждата от металната повърхност. — В съзнанието на Томи изплува заключението на съдебномедицинската експертиза, в което се посочваше, че раните по трупа на Марико са били поръсени с миниатюрни прашинки ръжда, особено тези по горната му част. — „Дорокусаят“ е постигнал сексуално удовлетворение с помощта на една особена техника, наподобяваща самообесване…

— Такъв термин няма! — тръсна глава Томи. — Дълго преди настъпването на смъртта се включват защитните механизми на вегетативната нервна система! Човекът с примка на шията неволно ще я разхлаби и ще започне да диша…

— Наистина е така — кимна Нанги. — Но „дорокусаят“ използва натрупания в дробовете му въглероден двуокис до последна възможност и постига оргазъм в едно състояние, което е съвсем близко до смъртта.

— Отвратително!

— Това е част от подготовката му. Непрекъснато тренира това състояние, далеч не само по време на сексуален акт… Накрая то се превръща в част от същността му — точно както състоянието „айки тайсо“ при опитния боец в айкидо… — Нанги въздъхна и тихо добави: — Това е още една област, която танжин използват като платформа за проникване в Пустотата.

Томи почти не чуваше думите му. Нещо потрепна в дълбините на паметта й, тя се напрегна да го извади на повърхността, но то се изплъзна и изчезна.

В същия момент на вратата се почука. Томи протегна ръка и отвори. На прага се появи фигурата на собственика на „Силк Роуд“, зле осветеният коридор зад гърба му беше оживен, програмата очевидно беше свършила.

— Пак ли сте тук, детектив? — язвително попита той. — Аз мислех, че случаят е отдавна приключен. — Поклонът му тежеше от зле прикрита ирония. — Мога ли да ви помогна с нещо?

Томи се дръпна и му направи знак да влезе. Собственикът се огледа внимателно, сякаш се опасяваше, че неканените гости могат да отмъкнат нещо. Беше кльощав тип с муцуна на язовец, неприятен дъх и още по-неприятни обноски.

Томи го намрази още като го зърна, последвалите контакти между двамата само усилиха нейната неприязън. Спряла очи върху напрегнатото му лице, тя изведнъж усети как нещо в главата й прещрака. Стори й се, че е пропуснала нещо важно в хода на своето разследване, нещо, което умишлено е било скрито от нея. Реши незабавно да се опита да го открие, възползвайки се от присъствието на Нанги.

— Искам да ви задам няколко въпроса — хладно процеди тя.

— Пак ли? — Язовецът потърка ръчички и кимна: — На ваше разположение… Само не мога да си представя какво още търсите след всичките тези месеци…

— Този господин се казва Танцан Нанги и е преподавател по психо-криминалистика в Тодай — рече Томи, без да обръща внимание на приказките му. Имаше предвид най-големия университет на Токио. — Случаят е прехвърлен в негови ръце. Професор Нанги разработи своя теория и би желал да я подложи на изпитание.

Изчака мазните очички на язовеца да напуснат лицето на Нанги и да се върнат върху нея, после зададе първия си въпрос:

— Откога сте шеф на „Силк Роуд“?

— От шест години — отвърна язовецът. — Но вие вече знаете това, детектив Язава.

— Искам и професорът да чуе — успокои го Томи. — И пак оттогава сте собственик на клуба, така ли?

— Не, купих го около година и половина по-късно. — Но и това ви е из…

— Как се сдобихте със средствата за покупката?

— Всичко това вече сме го минали, детектив — отвърна язовецът и ръцете му отново започнаха да се търкат една в друга. — Взех заем от една банка, към него прибавих активите от предишния си бизнес в областта на търговията…

— Колко време работи тук танцьорката Марико?

— Почти три години — отвърна язовецът, после се извърна към Нанги и продължи: — Беше тиха и старателна, всички я харесваха. Нито веднъж не пропусна представление, никога не се оплакваше. Собствената ми дъщеря ми създаваше далеч повече неприятности от Марико…

Тримата замълчаха и в тясната железобетонна клетка се възцари напрегната тишина. Помещението беше не по-голямо от стенен шкаф в богатски дом и приличаше по-скоро на гробница. Само приглушеният злокобен тътен на хилядократно усилената от електронните тонколони музика напомняше за мястото, на което бяха попаднали.

Томи усети, че не е в състояние да издържа повече на отчаянието, което обитаваше като злокобен дух тази гробница. Извърна се към язовеца и кратко промълви:

— Това беше всичко.

Язовецът смаяно я погледна.

— Мислех… По-скоро надявах се, че ще бъда запознат с теорията на професора… В края на краищата Марико беше моя служителка. Чувствах я като член на семейството…

Томи с мъка се удържа да не го зашлеви и хладно процеди:

— Ще ви повикаме, ако е необходимо. Нанги изчака да останат сами и я погледна:

— Каква беше тази история с професора от Тодай?

— Не съм сигурна — сви рамене Томи. — Някакво предчувствие. Вие останете тук и вижте какво още можете да откриете, а аз искам да обърна по-сериозно внимание на този язовец. Нещо не ми хареса лицето му в момента, в който ви зърна…

— Не сте ли го проверили? — попита Нанги.

— Проверихме го, но в полицейския компютър нямаше сведения за него. Все пак ще го подложа на един малък тест, просто заради реакцията му преди малко. Той е прост и почти примитивен, но може би ще донесе успех.

След тези думи Томи се измъкна от стаичката и веднага усети как някаква тежест пада от раменете й. Тръгна с бърза крачка през лабиринта от коридори — вече се ориентираше със същата лекота, с която го вършеха работещите тук момичета.

Спря пред вратата на язовеца и долепи ухо до нея. Но думкането на музиката в залата беше толкова силно, че не можете да долови абсолютно никакъв звук. Опита бравата, но вратата се оказа заключена. Беше й необходимо само късче картон, за да се справи с простата ключалка.

Пое дълбоко дъх и рязко разтвори вратата. Видя язовеца със слушалка на ухото и се втурна към него. Очите на собственика се разшириха от смайване, това беше достатъчно на Томи да прелети край отрупаното е книжа бюро и да грабне слушалката от ръката му, преди той да успее да реагира.

— С кого разговаряш? — остро просъска тя. Язовецът не отговори, лицето му силно пребледня.

Тя го блъсна в стола, притисна слушалката до ухото си и каза:

— Моши.

Отсреща не се долавяше нито звук. Томи натисна бутона за блокиране, включи се в свободна линия и избра номера на районната телефонна централа. Представи се със звание и служебен номер, след което сбито изложи искането си.

След около пет минути проверката беше готова.

— От вашия номер са набрали градското полицейско управление — съобщи техникът.

Последва дълго и тежко мълчание. Техникът изгуби търпение и извика:

— Ало, сержант? Там ли сте още?

— Да — дрезгаво отвърна Томи, пое дъх и успя да се овладее: — Можете ли да ми кажете кой отдел?

— Разбира се — отвърна техникът. — Отделът за тежки престъпления на Учи-бори-дори.

Отделът на Томи.

Все още замаяна, тя благодари на човека и бавно остави слушалката. Напрегна воля да се вземе в ръце, но мислите й бушуваха като океански вълни под напорите на вятъра. Язовецът очевидно се чувстваше притеснен от нахлуването й, но когато тя му представи Нанги като нов човек в разследването, реакцията му беше съвсем друга — в нея се усети нещо като приятно вълнение. В следващия момент сякаш чук се стовари върху главата й. „Мислех, че разследването е прекратено“ — това бяха думите на язовеца. Откъде може да знае това?! Значи има информатор в отдела!

— На кого се обади? — спря тежък поглед върху лицето му тя.

— На майка ми.

— Тя в полицията ли работи?

— Да, чистачка е там… Мие ви кенефите!

В продължение на една безкрайно дълга секунда Томи не направи нищо. После сграбчи язовеца за реверите и го блъсна в стената. Стъклото на прозореца се счупи и остро издрънча.

Лицето й бавно се приближаваше към неговото, той не можеше да я вижда ясно.

— Ако не ми кажеш на кого се обади, никога няма да напуснеш тази стая! — просъска тя.

— Големи приказки! — озъби й се язовецът.

Томи го тласна в стената с такава сила, че той неволно изпищя. Острите ръбове на счупеното стъкло пробиха плата на костюма му, отдолу изби алена кръв.

— Казвай на кого се обади!

Язовецът внезапно се разрида, пот започна да се стича по скулите му.

— Господи, не мога! — прошепна той. — Ако ти кажа, той ще ме убие!

— Няма да има този шанс! — изръмжа Томи и усили натиска си. Стъклото проникна още няколко милиметра в кожата на язовеца и той изпъшка от болка.

— Добре — простена той, гърчейки се. — Но искам полицейска протекция.

— Кой беше, казвай!

— Настоявам за протекция!

— Не си в положение да настояваш за каквото и да било! — поясни му Томи, после добави: — Все пак ще видя какво може да се направи. На кого се обади? На кого искаше да съобщиш за професор Нанги?

Очите на язовеца сякаш всеки момент щяха да изскочат от орбитите си.

— Не е толкова лесно, по дяволите! — изпъшка той. — Мръсникът е цял шеф на отдел… Преди години редовно се отбиваше, но тогава районът му беше тук… Успя да ме обработи да го пускам при момичетата… Ох, това ужасно боли!… И вършеше с тях каквото си иска… Аз никога… Ох, Божичко! Никога не съм се интересувал какво точно върши… Не исках да знам. После стана тази трагедия с Марико и аз изпаднах в ужас. Не исках да бъда замесен в…

— Искаш да кажеш, че Марико е била изтезавана, изнасилена и умъртвена от началник на отдел в полицията?! — Томи си даде сметка, че крещи, но вече нищо не я интересуваше.

— Д-да — колебливо кимна язовецът.

Цял живот не си имала никого, Марико, мерна се мисълта в обърканото й съзнание. Но сега имаш мен — твоя отмъстител!

— Кой беше той? Кой я уби? — Ръцете й го разтърсваха като суха тръстика. Адреналинът Нахлуваше във вените й, хватката й беше желязна. После в главата й проблесна споменът, който й се беше изплъзнал одеве в гримьорната — здрач, малкият склад в управлението, тялото й усукано около Сенжин, устата й впита в плътта му, вкусът на…

— Кой уби Марико? Казвай, мръснико! Няма да излезеш жив оттук!

Пред очите й се спусна кървава пелена. Плъзгав като змиорка, споменът проблясваше в гънките на обърканото й съзнание. Дорокусаят прибягва до особена техника, за да постигне сексуално удовлетворение — прозвуча гласът на Нанги. — Нещо като самозадушаване… Цял живот я тренира…

— Кой уби Марико? — изръмжа тя и притисна язовеца в острите ръбове. Червената пелена стана по-гъста. Марико, ще го заловя! Пред очите й отново изплува сцената в килерчето. Сенжин я люби, тя дърпа вратовръзката, разкопчава яката му и започва да го целува по гърдите. Кожата на врата му е груба и грапава като шкурка, сякаш там стои белегът от наскоро зараснала рана. Рана около шията му!

Дорокусаят прибягва до особена техника, нещо като самообесване…

Господи, дорокусаят е началник в градската полиция, той е тайнственият танжин! Той ме прелъсти по всички правила на играта, той ми възложи следствието на извършено от самия него убийство, а после координираше действията ми! Той ме изпрати да следя действията на Никълъс Линеър, защото би било твърде подозрително да го върши сам. Той ме облада като животно на работното място — там, където дори една целувка между колеги означава огромен скандал. Той ме принуди да наруша всички общоприети правила на поведение, а и моите собствени. Той ме накара да се чувствам едновременно възвишена и поругана, той прибягна до мрачната си еротична магия да завладее духа и тялото ми, да се впие в мен, да ме използва отново и отново! А аз бях безсилна, съвсем като бедната Марико… Съзнанието й се размъти от унижение, гняв и страх.

— Кой уби Марико?

Господи, какво стори с мен! Протърканата кожа на врата му… Господи, какво е сторил и с нея!

Той беше в състояние да се превъплъщава както пожелае. Колко ли жени е унищожил по начина, по който унищожи Марико и мен? Колко, Божичко, колко?!

— Кой уби Марико?

— Омукае! — изкрещя най-сетне язовецът, в гласа му прозвуча странна смесица от ужас и облекчение. — Началникът на отдел Сенжин Омукае!

Когато Килан напусна сградата на Нипон Кейо, Плъха не се поколеба нито за миг. Веднага я последва, тъй като вече бе разбрал, че тя държи ключа към загадката и от нея зависи как ще бъде използвана събраната до този момент информация.

Нощта беше лунна и тиха, въздухът — необичайно чист след продължителните валежи, които бяха успели да отмият част от тежкия автомобилен смог. Плъха нямаше проблеми с проследяването й през града и тя го отведе в Асакуза, където се намираше „заешката дупка“ на Негодника.

Този път се беше погрижил вратата да не се затръшне под носа му. Проверката на Негодника бе довела до любопитното заключение, че той работи именно в научноизследователската лаборатория на „Накано Индъстриз“ и е близък приятел на Килан Ороши. Какво ли замислят двамата? Вече беше ясно, че Килан иска да работи именно в „Накано“, а не в банката Чиода, както бег казала на Икуза. Защо? Плъха бе твърдо решен да разбере това.

Прекоси входното антре и пое нагоре по стълбите. На етажа на Негодника имаше още едно малко апартаментче. Плъха избра първо стълбището и бързо откри общата стена между двете жилища. Отпусна се на колене и извади миниатюрното подслушвателно устройство. Нищо. Опря ръце на стената от железобетон и се замисли. В нея е вграден поне един тон арматурно желязо и това блокира излъчването, помисли си той.

Отдалечи се и застана на площадката. Пробва вратата на съседния апартамент първо е ушите си, а след това и с електронната апаратура. Тишина.

Справи се с ключалката точно за петнайсет секунди. Внимателно бутна вратата и се хлъзна през процепа. Тъмнина, напоена с миризмата на прясна мазилка и керосин. По голия бетонен под бяха пръснати строителни отпадъци, осветени ясно от луната, която надничаше през прозореца с вдигнати щори. Нямаше електричество, крушки също липсваха. Явно апартаментчето не беше довършено.

Плъха се залови за работа. Приклекна до стената и включи електронните си „уши“.

Гласът на Килан загърмя в слушалките ясно и отчетливо:

— … и ти казвам, че животът няма да е същият без теб, Негодник… Ти си единственият човек, който наистина ме разбира. Жените ме мразят, а мъжете искат да ми вдигат краката. С изключение на теб. Само ти имаш желание да слушаш това, което напира да излезе от устата ми.

— И едва след това да ти вдигна краката — обади се мъжки глас, несъмнено принадлежащ на онзи тип с платинената коса.

Килан се разсмя.

— Ти си единственият човек, който ме кара да се смея, знаеш ли това? — попита тя. — Това е дарба, не по-малка, от гениалните ти способности по отношение на компютрите.

И тук, както в офиса на „Нами“, Плъха старателно записваше всичко, сякаш историята на Килан щеше да му помогне да я хване и затвори като пеперуда в буркан.

— Господи, колко електроника — каза момичето. — Надявам се да ни свърши добра работа… Сигурен ли си, че този вирус притежава чудотворните способности, които му приписваш?

— И повече! — отвърна уверено мъжкият глас. — РИНРИС, което ще рече „Ръчно изработен неразличим разбивач на интегрални схеми“ не е вирус, а сонда. Тя е в състояние да атакува софтуерни програми, защитени с антивирусни системи. На практика тя ги изяжда и ги принуждава да мутират. Колкото по-сложен шифър притежават защитните системи, толкова по-добре работи сондата. Вече ти казах, че РИНРИС е много сложен продукт, който все още се намира в експериментален стадий.

Плъха отново чу смеха на Килан.

— Слушам те и съм убедена, че си гений в своята лаборатория — каза тя. — Но в живота хич те няма. Когато за пръв път ми разказа за този вирус, ти нямаше никакво намерение да му намериш практическо приложение.

— Това е вярно — отвърна с оправдателен тон Негодника. — Но бях уведомен, че РИНРИС ще бъде използван изключително за специални задачи на японското правителство.

— А аз ти казах — майната му на правителството! — подхвърли Килан. — Казах ти: „Дай да го използваме частно, ще натрупаме огромно състояние.“ Знаеш ли колко западни компании са готови да дадат цялата си годишна печалба, за да се справят с конкуренцията? Господи, само американският пазар на този вирус ще ни направи милионери!

— Ако живеем достатъчно дълго — рече Негодника. — В което силно се съмнявам. Не съм убеден, че постъпваме правилно, Килан. Това е действителното състояние на нещата. А и РИНРИС все още не е достатъчно усъвършенстван.

— Действителното състояние! Чуй го, Господи! — възкликна нетърпеливо Килан. — Сега остава да започнем да обсъждаме как ще се оженим, ще направим куп деца и ще мислим единствено какви пелени и кремове да им купуваме! Ще бъдем мъртъвци! Ще бъдем нещо дори по-лошо — ще бъдем погребани от „ката“ — строгите правила за поведение на любимото ни общество!

— Пак революционни лозунги! — въздъхна Негодника. — Революциите са нещо прекрасно, но само на теория. Иначе не съществуват, просто ги няма! В цялата история на човечеството има само две революции, които са оставили някакви следи — Френската и Американската. Всичко останало — е пародия, обикновена смяна на една диктатура с друга. Не заслужават дори името революция.

Плъха пропускаше покрай ушите си приказките за разни революции, оставяше ги изцяло на апаратурата. Вниманието му бе концентрирано върху факта, че този изрусен пънкар, който очевидно е близък приятел на Килан Ороши, не само работи в „Накано Индъстриз“ — компанията на баща й, но и се занимава със създаването на опасен компютърен вирус. Точно от вида, който беше проникнал в информационното хранилище на „Сато Интернешънъл“. Възможно ли е това да е било изпробване именно на този РИНРИС? Плъха знаеше, че всеки ден в страната се създават хиляди най-различни вируси, но според Мики — специалиста, на когото бе дал дискетата със записа на проникването, тук ставаше въпрос за латентен вирус, а не за разрушител. Дали РИНРИС е такъв? Негодника го нарече „сонда“. Означава ли това, че тази сонда има способността да предава информация? Плъха все още не знаеше отговора. От друга страна, Негодника беше именно от онези гениални програмисти, за които беше споменала Мики в неотдавнашния им разговор.

Плъха имаше чувството, че се върти в омагьосан кръг. Нанги и РИНРИС на този Негодник; Нанги и Икуза; Икуза и Кен Ороши; Кен Ороши, Икуза и Нанги; Икуза и Килан Ороши; Килан Ороши и Негодника. Очевидно в тези сложни и преплетени отношения съществуваше обща нишка, но той все не успяваше да я види и това го влудяваше. Знаеше, че е там и сърцето му развълнувано туптеше. Нанги не може да не я открие, рече си той. Сега най-важното е да му занесе събраната информация.

Беше толкова съсредоточен, че за миг не осъзна какво означава светлият правоъгълник, появил се на стената над главата му. После стреснато вдигна глава — това можеше да бъде само отражение от светлината на стълбището, което пък означаваше, че някой е отворил входната врата. Той беше абсолютно сигурен, че затвори след себе си.

Правоъгълникът се превърна в ромб, примигна и изчезна. Апартаментчето отново се осветяваше единствено от бледата светлина на луната. Но Плъха вече беше сигурен, че си им компания.

Не се помръдна, затаи дъх. Бавно смъкна слушалките от главата си, но остави магнетофона да работи и той продължи да записва разговора в съседния апартамент, залепил чувствителния микрофон за стената.

Наоколо цареше пълна тишина, ако не се вземат под внимание обичайните за жилищните блокове звуци и приглушения тътен на уличното движение далеч долу, проникващо през пукнатините между стената и прозоречната рамка. Нищо друго.

И все пак…

Кратко прошумоляване на вестник, настъпен от нечий крак, после отново тишина… Но този звук прогърмя в ушите на Плъха като драскането на клечка кибрит в бензинов склад.

Светкавично тикна слушалките в ъгъла и покри апаратурата с боклуци, после пристъпи към противоположната стена. Приличаше на квачка, която иска да отстрани опасността, надвиснала над пиленцата й, инстинктивно привличайки я към себе си. За Плъха пиленцата бяха всички записани разговори, целият този тайнствен свят, в който бе успял да проникне по поръчка на Танцан Нанги. Беше твърдо решен да запази събраните улики на всяка цена.

Прокрадна се през апартаментчето, в ръката му се появи нож с двайсетсантиметрово острие, чиято форма бе създал с помощта на компютъра си. Беше достатъчно тънко, за да се скрие с лекота в дрехите, едновременно с това и достатъчно широко за нанасяне на смъртоносен удар, дори и когато проникне не там, където трябва.

Сенки играеха по пода и стените, прескачаха през купчината натрошени летви, изсъхнала зидария и скъсани тапети, пронизваха змиеподобните купчини електрически и телефонни кабели.

Плъха усети нападението, далеч преди да го види. Нещо бръмна във въздуха и косъмчетата на врата му щръкнаха. Отлично познаваше този звук и реакцията му беше светкавична. Сви се на топка и се претърколи напред в посоката на нападението, с ясното съзнание, че това е единственият му шанс.

Звукът, който Плъха познаваше толкова добре, можеше да издаде само извито до крайност „тецубо“. Миг по-късно, сякаш за да потвърди правилността на предположението му, върху мястото на циментовия под, на което се бе намирал само секунда по-рано, избухна фонтан от прах и късчета бетон.

Тецубо-жуцу е едно изключително сложно бойно изкуство, предимно заради характера на самото „тецубо“ — тежка пръчка от плътно желязо, покрито с грапави брадавици в горния край. Това оръжие е било изобретено преди векове за борба с бронирани конници. Притежателят му умее да го хвърля по такъв начин, че то или пробива дебелата броня, или троши краката на коня.

В днешно време тецубо-жуцу се използва с една-единствена цел — физическо ликвидиране на противника. При него не може да се прилагат по-леки форми на надмощие.

Плъха се разгъна като еластична пружина и нанесе светкавичен удар с ножа си. Сякаш се блъсна в планина. Но това беше нормално, тъй като „тецубо“ можеше да се използва единствено от хора с огромна физическа сила. Без да вижда лицето на нападателя, Плъха вече знаеше кой го беше проследил от офисите на „Нами“ дотук. Това беше Кусунда Икуза.

Ударът му бе блокиран и той отлетя няколко крачки назад. Гърбът му влезе в болезнено съприкосновение със стената, но Плъха светкавично отскочи встрани и отново се понесе напред. Слухът му ясно долови бръмченето на ново „тецубо“, главата му инстинктивно се сви в раменете, тялото му се сгърчи на топка. Сантиметри над него стената се пръсна и го поръси с парчета мазилка.

За да избегне „суку“ — слабата защита на боеца, който прибягва до тецубо-жуцу, Икуза трябваше да нанася постоянни удари на своя противник. А това беше уморително дори за опитен и силен борец сумо като него.

От своя страна, Плъха си даваше ясна сметка, че в ограниченото пространство на апартаментчето едва ли ще успее дълго да се изплъзва от смъртоносното желязо. Всеки момент можеше да отскочи в погрешна посока или да се спъне и тогава Икуза щеше да му пръсне черепа.

По тази причина предприе единствения логичен ход — направи опит да се държи максимално близко до своя противник, тъй като в близък бой желязната пръчка губи голяма част от своята ефективност.

Свободната ръка на Икуза се стрелна напред. Плъха се гмурна под нея и нанесе удар с ножа си. Разнесе се звук от разцепен плат, острието потъна дълбоко: в жива плът: Икуза изпусна желязото и се опита да докопа Плъха с лапите си. Но той беше готов за подобен ход и го посрещна със страхотен удар „атеми“, нанесен с лакът в слънчевия сплит. После отскочи встрани, приклекна и бавно закръжи около противника си. Лявата му ръка напипа желязната пръчка, пръстите му се увиха около нея. Миг по-късно вече бе пуснал в ход сложната маневра „Йо-наза“, чрез която майсторите на айкидо парализират своите противници. Обърна гръб на Икуза и тръгна, към външния край на окръжността, която бе описвал допреди секунда, изчака тежката маса на противника да го доближи съвсем, използва собствената му тежест, за да, го извади от равновесие. Сега вече имам шанс, проблесна в съзнанието му, после всичко се превърна във вихрушка.

Протегна напред левия си крак и промени ъгъла, под който се завърташе тялото му. Така завърши маневрата „Йо-наза“, с помощта на която огромното тяло на Кусунда Икуза трябваше да се озове на пода. В същия миг получи страхотен удар в слепоочието, олюля се и изгуби чувство за ориентация. Замахна сляпо с ножа, не улучи и безпомощно се завъртя.

После чу бръмченето във въздуха, очите му съвсем ясно обхванаха формата на желязната пръчка, която летеше със страхотна скорост към главата му. Направи опит да се отмести, но нещо с рефлексите му не беше наред.

Гръмотевичен удар, ярки звезди, мрак… Времето се люшна като пламъчето на тънка свещ, после утихна.

Сенжин докосна с длан корема на Джъстин и попита:

— Бременна си, нали?

Със същия успех би могъл да попита: „Мъртва си, нали?“ На практика Джъстин чу точно този въпрос, после изведнъж си даде сметка, че долавя единствено своя вътрешен глас.

— Господи! — отпусна се в ръцете му тя. — Излъгах!

Сенжин пусна коприненото въженце и внимателно я притисна към себе си. Държеше я като малка птичка с пречупено крило. Гледаше как жълтата и лепкава светлина на луната пада върху лицето й, как бавно и с методична последователност осветява неговите черти — първо загадъчните очи, после релефно изрязания нос, високите скули, пълните, полуразтворени устни, богатата, разпиляна в мрака коса, а под нея гърдите й — едри и живи, се надигаха и отпускаха в такт с развълнуваното й дишане. Лепкавата лунна светлина хвърляше пурпурни отблясъци наоколо, сред тях бавно се очертаха още две фигури, застанали на широката веранда. Удължени и странни, те приличаха на хора, но не бяха… Имаха криле, но не бяха и ангели…

Тази светлина беше изминала дълъг път, плъзгайки се в огромната пустош между звездите, произходът й бе праисторически, макар никой да не знае за историята на коя цивилизация може да става въпрос. Но Сенжин познаваше тази светлина, усещаше мощта й, родена сред огромната пустош на Вселената.

— През цялото време лъгах съпруга си, излъгах и теб, като ти казах, че отидох при Хони, защото се мразех. Всъщност, някога НАИСТИНА се мразех… Това поне е истина. Но не цялата, а само малка част от нея. Аз бях… как да се изразя, за да ме разбереш? Просто не исках да порасна. Страхувах се. Живеех с майка, която беше лишена от жизнени сили. Струваше ми се, че в момента, в който мама бе дала живот на мен и по-голямата ми сестра, тя се бе лишила не само от млякото си, но и от всички жизнени сокове…

— Беше пресушена, изсъхнала, лишена от жажда за живот. Ставайки майка, тя бе прехвърлила своята младост върху нас, а заедно с нея и вкуса си към живота. Беше преждевременно състарена, сбръчкана и вечно уморена, имаше хиляди болести — в главата, гърба и по цялото тяло. Това й пречеше да взема участие дори в най-делничните неща, които съставляват живота на едно семейство. Обикновено се хранеше в стаята си, вече окончателно отделена от спалнята на съпруга си. Твърдеше, че матраците се слягат под тежестта на тялото му и това води до болки в таза й. Болки, от които се буди всяка нощ.

— Рядко присъстваше на празненства или семейни срещи, не се появи нито на абитуриентските ни вечери, нито на празниците, с които ознаменувахме завършването на колежа. Вместо това изпрати две от доверените си прислужнички — сякаш искаше чрез количество да прикрие отсъствието си. Естествено, за погребения и въпрос не можеше да става — те бяха прекалено тежки от емоционална гледна точка. До самата си смърт тя не беше пристъпвала прага на болница. Имах чувството, че едновременно, с пресъхването на жизнените й сокове, тя губеше и чувството си за отговорност в живота.

— Ето това представляваше за мен зрялата възраст — Това ме очакваше с трупането на годините. Представяш ли си как съм се чувствала, когато си мислех, че и аз някога ще имам деца? В представите ми изникваше единствено образът на мама — болна, сбръчкана, обзета от болки и страдания, които два пъти по-възрастни от нея жени все още не бяха изпитвали…

— „Ти не си като майка си“, уверяваше ме Хони. Но това не беше достатъчно. Упорито се подготвях за живота на зрял човек, на майка. Никак не беше лесно, години наред се измъчвах… Пролях толкова сълзи, че никой не би повярвал. Най-сетне, бавно и постепенно, у мен започна да нараства увереността, че няма да бъда като нея. Но точно тогава дойдох тук, в Япония, заедно със съпруга си. Забременях, но дъщеричката ми умря. Преминах през всички страдания и чувство на вина, съвсем като възрастна. Бях горда от себе си. Превърнах се в опора за мъжа си в часовете на най-тежкото му изпитание.

— После пак забременях и всичко хвръкна по дяволите. Животът ми се преобърна с главата надолу. Сякаш пак се озовах в кабинета на Хони, ужасена от мисълта, че ще стана като мама. Не зная дали искам това дете. Не зная дали ще мога да се справя с тази отговорност. Чувствам, че ставам като мама, че просто не съм в състояние да бъда майка! И съм отвратена от себе си! Не искам да бъда като мама, не искам!

Сенжин нежно придържаше разтърсваното от ридания тяло на Джъстин и мълчеше. „И аз мразех моята майка, помисли си той. Само сестра ми знаеше това, но не разбираше защо. Разбра го едва когато й го обясних. Не е думи, а е действие. Сестра ми бе упорита жена с желязна воля, винаги получаваше това, което иска. Но не и от мен. Опитвах се да я излекувам от този порок и може би постигнах някакъв успех. Но бях принуден да прекъсна тези опити, защото ясно виждах, че тя по-скоро ще се пречупи, вместо да се огъне. Не бях в състояние да променя духа й, макар този дух да беше несъвършен, дори опасен. Тя беше моя сестра, а не майка. Майка си бих променил, ако съдбата ми бе предоставила този шанс. И тя беше слаба като тази жена тук. Всяко лечение, дори и най-радикалното, би било оправдано. Всичките й познати можеха да потвърдят това.

Мисля, че цял живот съм се стремил да проявявам твърдост и сила във всичко, което върша. Не мога да си позволя дори моментна слабост. Мисълта, че у мен има нещо нейно, е непоносима. Наследяват ли гените слабостта, предава ли се тя като отрова през пъпната връв?“

Лицето на Джъстин се притискаше до шията му, гърдите й набъбваха под мускулестото му тяло, бедрата й лепнеха за краката му. Но Сенжин не чувстваше нищо, точно както не чувстваше нищо, когато гледаше голото тяло на танцьорката Марико, или пък когато, с помощта на Тао-тао, изсмукваше невинността на Томи в душното килерче на полицейското управление. Така се бе чувствал цял живот със стотиците жени, които бе обладавал и които изпълваха миналото му като пътни знаци край губещото се в далечината шосе… Без мисълта за Хаха-сан не беше в състояние да изпита никакво плътско желание, колкото и прекрасна да беше жената в ръцете му.

Подлагаше на интелектуален разбор всяко съвкупление, до което бе успял да се добере, анализираше го със страстта на криптолог, попаднал на неизвестен надпис. По отношение на всичко, останало беше вълк. Вълк, който отмята глава и вие в: мрака на нощта.

— Спаси ме, моля те, спаси ме! — прошепна в ухото му Джъстин и тялото му потръпна от изненада. После, сякаш тя бе прошепнала „Обладай ме!“, то бавно започна да се изпълва с желание.

Стана така, вероятно защото в момента мислеше за сестра си — единствения човек, с когото бе споделял всичко важно в своя живот: сила, грях, наказание, ужаса от слабостта, съдбата си. Проряза го копнеж със силата на нетърпима болка.

Джъстин лежеше притисната до него, той чувстваше натиска на твърдите й гърди, усещаше ускореното тупкане на сърцето й. Лицето й бе извърнато към неговото, косата й проблясваше с фосфоресциращо сияние, замиращата лунна светлина позлатяваше меката кожа на шията й.

Това беше мигът, в който Сенжин отново затегна копринения шнур около шията й, а очите му се наляха с кръв. Придърпа я грубо към себе си, покри бедрата й със своите мускулести крака. Тя се опита да извика, но от устата й не излезе нито звук. Зъбите й проблеснаха на лунната светлина. Представи си ги покрити с кръв, зинали в първобитен вой срещу луната и изведнъж разбра какво иска, от какво се нуждае — да я превърне в свое подобие, да я стопи и погълне в себе си. Това, което не бе успял да стори с Марико в онзи върховен миг на наслада, в който изпиваше последния шепот на живота от обезобразеното й тяло; това, което търсеше у всички жени, които бе обладавал — да ги притежава в пълния, във всеобхватния смисъл на думата!

Защото вече не можеше да притежава сестра си по този уникален, по този великолепен начин, защото нищо не можеше да запълни ужасната празнота в душата му. Толкова ужасна, че дори той не смееше да надникне там… Там, където удоволствието е болка…

— Болка и удоволствие, светлина и мрак… — дрезгаво промълви Сенжин. — Така изглежда светът, това е измамната действителност… Кшира ми разкри истината: болката и удоволствието могат да се слеят, да се превърнат в единно цяло! И тогава идва онова неземно чувство на наслада, което е далеч по-силно от екстаза… — Дъхът му пареше бузата й: — Обещах да ти демонстрирам това, искам да го разбереш! Сега…

Вдигна полата й, грубо разкъса бельото под нея. От широко разтворените очи на Джъстин започна да струи ужас, лицето й се изпълни с него така, както коритото на малко поточе се изпълва от проливните пролетни дъждове. Ужасът се процеждаше като пот от порите й, ноздрите му безпогрешно доловиха специфичната му миризма, устата му се напълни със слюнка.

Беше толкова възбуден, че почти не усещаше члена си. Той се беше вдървил, беше станал на камък… В съзнанието му нахлуха спомените за Хаха-сан, за сестра му… Образите им проблясваха, живи и реални като лицето на Джъстин.

Неговата сестра, неговото притежание…

Шнурът около шията на Джъстин продължаваше да се стяга, бялата кожа почервеня и започна да се подува, болката пулсираше в грозната рана, зейнала от протриването. Замаян от тази гледка, Сенжин почти припадна върху нея.

Дръпна още по-силно шнура, прекъсна напълно достъпа на кислород, главата й се люшна назад и очите й се извърнаха с бялото нагоре. В ъглите на устата й се появи пяна, бедрата й конвулсивно подскочиха нагоре и се залепиха за тялото му, за потрепващия връх на мъжката му възбуда.

Сенжин потъна в мощния прилив на желанието. Никога досега, нито веднъж в живота си не беше чувствал толкова ясно неговата могъща, всепоглъщаща сила. Почти изпаднал в делириум, той понечи да проникне в нея с целия огнен плам на невероятната възбуда, но изведнъж си спомни, че тази жена му е нужна по друг начин, нужна му е така, както някога му бе нужна Хаха-сан… Тялото му се сгърчи и горещата сперма започна да извира от него на отчаяни, конвулсивни тласъци…

Сенжин изръмжа като див звяр, главата му се отпусна на рамото й. Изхлипа и разпусна копринения шнур, който стягаше шията й. Виждаше не лицето на Джъстин, а Хаха-сан, после нейният образ бе изместен от лицето на сестра му… Всичко се размеси в съзнанието му, остана единствено чувството, че ги иска и трите. Чувство, заради което се мразеше…

После трите образа се разлепиха един от друг и бавно започнаха да се раздалечават. Сенжин се наведе и нежно целуна грозната, вече започнала да почернява рана, близна я с език, попи солта от кожата около нея и едва след това започна да я свързва с болката, която бе причинил на тази жена.

Ръцете му отново придържаха главата й, пръстите му нежно галеха разранената кожа.

— Трябва да ми кажеш — дрезгаво прошепна той. — Искам да зная какво е направил нинджата с изумрудите, които е взел от кутията… — После разбра, че Джъстин не е чула нито дума и залепи устни за ухото й: — Мисли за нинджата, мисли за съпруга си в залата за упражнения, мисли за кутията, която е в ръцете му… Ето, той държи изумрудите, виждаш ги да проблясват на светлината… Какво направи той след това? Кажи ми!

Клепачите на Джъстин потрепнаха, съзнанието й бе изцяло под могъщата упойка на Тао-тао.

— Започвам да си спомням… — прошепнаха напуканите й устни. — Нещо започвам да си спомням…

— Какво е то? — изкрещя Сенжин. — Какво? — Но още в следващата секунда разбра, че е рано, че тя все още не е готова да изхвърли отговора от мрачните дълбини на помътеното си съзнание.

Очите му се плъзнаха по бледото й лице, набраздено от солена пот, която проблясваше под бледите лъчи на луната.

Но скоро ще е готова, той бе уверен в това. Така я остави. Просната под лунните лъчи, временно свободна.

Облечена в модната рокля на Луи Феро, подарък от Дъглас Хау, Шизей се спусна по стълбите на къщата си зад Воксхол Роуд и се насочи към ягуара, паркиран отпред.

Зад волана седеше Брандинг. В работно време предпочиташе да използва услугите на шофьора си, докато сам работеше на задната седалка. Но след работно време шофираше сам, мощта и комфорта на личния автомобил му носеха неподправено удоволствие.

— Изглеждаш страхотно! — похвали я той, докато тя се плъзгаше на кожената седалка до него. — Ще се гордея с теб!

— Какво реши по отношение на Хау? — нервно попита Шизей. — А и за нас?

Брандинг се засмя и подкара колата в сгъстяващия се мрак на вашингтонската вечер.

— Сигурно си чувала за генерал Дикерсън — любимото кученце на Хау в Пентагона, нали? — запита той. — Джаф, джаф! Само преди двайсетина минути генералът му звъннал у дома и успял да го хване — още се обличал за приема. Работата е там, че един от моите хора умее страхотно да имитира гласа на генерала… Както и да е… Този, който се обадил, съобщил, че от института „Джонсън“ изтича важна информация и на Хау положително са му потекли лигите… Поведението на алчните хора не е трудно за предвиждане.

— Генералът или този, който се е обадил, настоял за среща някъде из пущинаците на Мериленд — според него там изтичала важната информация… — Брандинг отново се изсмя: — На Хау ще му се наложи да върти волана поне час и половина, тъй като днес е почивният ден на шофьора му и волю-неволю трябва да кара сам. А там ще му се наложи да чака приблизително още един час, докато се увери, че генералът е бил задържан от нещо по-спешно… Деветдесет минути за обратния път и толкоз — приемът вече ще е приключил!

Наближаваше осем — часът, в който най-тежките задръствания по улиците на Вашингтон вече са отминали, а прожекторите пред многобройните паметници — току-що запалени. „Най-привлекателният час на денонощието“, помисли си Брандинг. Ако човек се намира в Ню Йорк, той вече е тръгнал за някое от представленията на Бродуей; ако е в Париж — придвижва се към операта по булевард „Осман“; ако е в Токио — гледа някое модно ревю на открито в Ропонги, а после отива на вечеря в един от блестящите ресторанти наоколо.

А тук, във Вашингтон, те се насочваха към седалището на властта — Белия дом. Брандинг винаги се вълнуваше при посещенията си там, постоянно си задаваше въпроса дали някога и той ще влезе в Овалния кабинет в качеството си на върховен ръководител на тази страна. Никога не забравяше, че именно с тази цел бе навлязъл в голямата политика.

Знаеше, че успешното прокарване на проектозакона АСКП ще демонстрира още веднъж политическото му умение и ловкото боравене с лостовете на властта, а това ще му открие широка пътека към кандидатурата за следващите президентски избори, от които го деляха по-малко от две години.

— За пръв път съм свидетел на толкова силно влияние на един човек върху партията, Кук — призна му Лес Милър, председателят на Републиканската партия. — Твоят законопроект е само последният щрих върху картината. Дори най-консервативно настроените ни старци са омагьосани от теб! На четири очи са ми признавали, че от години те държат под око, но сега направо ги шашкаш! Обществото отдавна е уморено от човека, който обитава Белия дом в момента. Нашата партия не може да бъде ръководена от президент, който се оказа по-голям демократ от самите демократи!

— Ще ти кажа, че последната ти реч в Сената ги накара да вземат окончателното решение. И те, както и аз, видяха в нея нова и фундаментална платформа, която ще върне партията на здравите консервативни позиции. Вече е време да помислим за предизборната ти кампания. Навременната организация означава наполовина спечелена битка. Колкото по-скоро дадеш съгласието си, толкова по-бързо ще преустроя партийната машина на предизборни релси. Това е положението, Кук. Ние вярваме в теб.

— Господи! — извика Шизей. — Забравих си чантата! Все едно и също, но мисля, че го върша нарочно… Мразя официалните чантички!

— Няма проблеми — каза Брандинг и плавно обърна лимузината в обратна посока. — Колкото по-късно се появим на приема, толкова по-голямо впечатление ще направим.

— Мислех, че точно това се стремиш да избегнеш — обърна се да го погледне Шизей.

— Виж се в огледалото, скъпа — отвърна Брандинг. — Дори слепец ще те забележи в този тоалет! — Спря до тротоара пред къщата й и поклати глава: — От стратегията няма полза, ако не е в състояние да се променя. Затова и аз промених своята. — Видял озадаченото й лице, той се наведе и я целуна по устата: — Хайде, бягай да си вземеш чантата. Иначе рискуваш да пропуснеш финала на тази забележителна вечер!

Шизей изкачи стъпалата и бръкна в джоба си за ключа. Миг по-късно изчезна в тъмната вътрешност на къщата.

В антрето спря, пусна ключа в джоба си и събу обувките е висок ток. После безшумно заизкачва стълбите към спалнята си на горния етаж.

Коридорът горе беше тъмен. Вратата на спалнята й беше открехната както я беше оставила, но през отвора проникваше лъч бледа светлина.

Шизей се плъзна покрай махагоновите перила и безшумно подмина вратата, без да прави опит да наднича вътре. Влезе в съседното помещение — също спалня, което беше отвъд голямата обща баня.

Именно през банята проникна в собствената си спалня. Оттук имаше възможност да огледа цялото помещение. Върху мраморната плоча на тоалетната масичка видя официалната си чанта — точно там, където я беше оставила. Чекмеджетата на античния буков скрин бяха струпани едно върху друго, съдържанието им бе разпиляно по ориенталския килим и полирания до блясък паркет.

Дейвид Брислинг се беше заровил в гардероба и, ръцете му нетърпеливо блъскаха настрани закачалките с дрехи. Тя си даде сметка, че скоро ще стигне до кутиите с обувки, ще ги разбута и ще открие компютъра, слушалките и останалото електронно оборудване.

Влезе в стаята толкова безшумно, че дори див звяр не би доловил стъпките й. Но сянката й попадна върху вратата на гардероба, Брислинг светкавично се обърна и в ръката му се появи пистолет. Шизей замръзна на крачка от него, волята й се сви на топка и прехвърли целия контрол на тялото си върху Кшира. Съзнанието й се превърна в бял екран, който бавно започна да се изпълва с Пустотата, с невероятната хармония между светлина и звуци, която представляваше същността на Кшира.

Глезенът на левия й крак се стрелна нагоре едновременно с рязкото завъртане на тялото. Разперените пръсти се стовариха върху китката на Брислинг — точно там, където вените и нервите се преплитаха в уязвим възел.

Ръката на Брислинг стана безчувствена в мига, в който сгърченият от изненада мозък даде команда за натискане на спусъка.

Пистолетът излетя от ръката му, Шизей приклекна, сплете пръстите си в юмрук и ги заби под брадичката му. После рязко ги вдигна нагоре, използвайки за опора таза и коремните си мускули. С помощта на „хара“ придаде на раменните стави и ръцете си огромна, почти нечовешка сила. От устата й се изтръгна див, смразяващ кръвта вик. Това беше „киай“ — победоносният вик на дивия и всепобеждаващ дух, нещо повече от боен вик — сам по себе си древно бойно изкуство. Главата на Брислинг отхвръкна назад, темето му влезе в болезнено съприкосновение с ръба на вратата на гардероба.

Едва след като непосредствената опасност беше отстранена и Кшира започна да намалява своето действие, Шизей си даде сметка за Котън Брандинг. Клепачите й примигнаха, умът й светкавично очерта плана за следващите действия, които трябваше да бъдат в строг синхрон със създадената ситуация. Сети се за местонахождението на Хау с чувство на огромно облекчение. Недоказуемост на вината — методът беше наистина безпогрешен.

Вдигна телефонната слушалка и секунди по-късно подготовката беше приключена.

Точно четири минути след като влезе в къщата, отново се настани в ягуара до Брандинг.

— Извинявай, че се забавих — леко задъхано каза тя.

— Бях започнал да се тревожа — рече сенаторът и включи на скорост. — Стори ми се, че чух нещо и вече мислех да дойда да те взема…

— Напразно си се безпокоил — приведе се към него Шизей и го целуна по бузата. — Шефът ме хвана на телефона, тъкмо когато тръгвах… Трябваше да вдигна слушалката, макар секретарят да беше включен. — Ръката й се плъзна по бедрото му: — Между другото, той ме помоли да ти благодаря, че ме вземаш на приема със себе си… Нямаше друг начин да проникна там, но сега вече съм сигурна, че ще завържа някое и друго полезно познанство.

— Чудесно — ухили се Брандинг. — Значи съм си дал дневния принос за опазването на околната среда. — Това наистина е нещо, Кук. Само не си мисли, че е достатъчно. Нищо няма да е достатъчно, докато американските политици продължават да приемат екологията като мръсна дума.

Отвъд затъмнените стъкла на лимузината Северозападен Вашингтон блестеше като огърлица за един милион долара. Поне така изглеждаше той в очите на туристите, но Брандинг отлично знаеше, че това е една огромна илюзия. Зад блестящите фасади се криеше мизерията, престъпността и безработицата, особено изявени сред чернокожото население на града. Докато, облечени във фракове политици като него тънеха в разкош и се радваха на изтънчена храна, истинският Вашингтон кипеше и заплашваше да експлодира като оставен без надзор парен котел.

Физическа тежест на мислите му даде една полицейска кола с включена сирена, която профуча в обратна посока… Но поне тази вечер той не искаше да се безпокои от многобройните проблеми на обществото.

— Как се озова сред привържениците на екологическата идея? — попита той.

— С помощта на убийствата — отвърна Шизей и леко се усмихна на озадачената му физиономия. — Моят народ изби прекалено много китове, прекалено много тюлени намериха смъртта си по плажовете и айсбергите, намушкани с вили и пребити с колове. Прекалено много отровни отпадъци бяха хвърлени в нашите реки и потоци, в нашите океани… Никога в живота си не бях виждала толкова безразсъдна и зла алчност. Исках да направя нещо, имах нужда да го направя. За мен беше важно да зная, че нещата могат да се променят.

Брандинг се замисли за живота на Шизей. Измъчвана и държана под ключ от лудия художник Засо, който си бе въобразявал, че ще я превърне в жена демон. Мислеше предимно за начина, по който тази жена бе надмогнала ужасното си минало и се бе превърнала в човек със силен характер, чиято работа действително има смисъл в живота. И се гордееше с нея.

Приемът беше съвсем традиционен, единственото поведение, което вървеше тук, беше дипломацията и стриктното придържане към протокола. Брандинг я притежаваше в изобилие и не след дълго бе от малкото хора, около които се трупаха гости, слушаха го, смееха се на остроумието му и държаха да ги видят в негова компания.

Едновременно със светските си задължения той не изпускаше от очи и Шизей, която леко се плъзгаше през балната зала, проблясваща в злато и кристал. С чаша шампанско в ръка тя се спираше да размени по някоя дума с различни дипломати, те вежливо кимаха и още по-вежливо я изслушваха. Накрая неизбежно й подаваха своите картички, при това с благоговението, с което се поднася дар пред олтара на светица.

Един час след пристигането им Брандинг я дръпна настрана, намигна и попита:

— Забавляваш ли се?

— Съвсем добре — кимна тя.

— Забелязах — рече той, изпитвайки същото. В залата присъстваха всички известни членове на Републиканската партия, навъртаха се край него, стремяха се да го увлекат в разговор и когато стореха това, бързаха да го уверят в подкрепата си за законопроекта АСКП.

Единственото язвително подмятане дойде от Триша Хамилтън — съпруга на Бъд Хамилтън, сенатор от Мериленд и близък приятел на Брандинг. Изплувала като вестоносец пред настъпваща армия, тя се лепна за него и обяви:

— Ти си моят кавалер тази вечер!

Беше облечена в официална рокля от коприна и кринолин, която положително струваше цяло състояние, но въпреки това я правеше с десет години по-възрастна от нейните петдесет и три години.

Очите й предизвикателно блестяха и той добре забеляза как опипват Шизей с онази хищна алчност, която вашингтонските съпруги бяха превърнали във висше изкуство.

— Какво прекрасно създание! — възкликна тя с глас, който прозвуча така, сякаш казваше: „Каква уличница, Господи!“

Брандинг се разсмя, настроението му бе прекалено добро, за да се тревожи от заядливостта на Триша.

— Освен това има и глава — рече той.

— Бас държа, че е точно така — сладко му се усмихна тя и го поведе към просторната трапезария. Костюмчето й е доста интересно. „Луи Феро“, нали?

— Нямам представа, но ми харесва — отвърна Брандинг.

— О, на мен също — кисело рече Триша. — Но имам странното чувство, че вече съм го виждала… В това градче няма кой знае колко оригинални дрехи на Луи Феро… Продават се единствено в „Сакс Джандъл“, където никога няма два комплекта от един и същ размер… Зная това, защото онзи ден минах оттам да си потърся нещо ново и съм сигурна, че видях това същото костюмче, знаеш… — Тя се притисна до Брандинг и прошушна в ухото му: — Да, да, същото беше! И знаеш ли кой го купи, Кук? Сенаторът Хау! Щастлива съм да ти съобщя, че Дъглас не ме видя, тъй като много бързаше. Неприятно човече, нали Кук? Тръпки ме побиват, като си помисля, че мога да се докосна до него!

— Това, което каза за „Сакс Джандъл“ е вярно, но за костюмчето грешиш — отвърна Брандинг. — Едва ли в цял Вашингтон има само една бройка от него… Не разбирам накъде биеш, Триш.

— Наникъде, Кук. Просто си бъбря.

Той направи опит да забрави казаното от Триша Хамилтън, но по време на вечерята откри, че умът му е зает именно с него. Вероятно затова не помнеше нито какво е ял, нито разговорите около масата. Реч произнесе първо президентът, после и германският канцлер, но Брандинг не им обърна внимание.

В колата на път за дома беше толкова мълчалив, че Шизей протегна ръка и леко го докосна:

— Какво има, Кук?

Понечи да я попита откъде се е сдобила с костюмчето „Луи Феро“, дали сама си го е купила, или го е получила като подарък. Прехапа устни в последния миг, тъй като си даде сметка, че не иска да получи отговор на тези въпроси. Защото бе убеден, че отговорът ще бъде лъжа.

— Нищо — тръсна глава той. — На практика беше доста разтърсен от „невинното бъбрене“ на Триша Хамилтън. Триша беше клюкарка само дотолкова, колкото да подхранва илюзията си, че с помощта на интимна информация за известни личности тя самата е в центъра на събитията. Но нейните клюки винаги бяха проверени и абсолютно достоверни. Мъдро оставяше измислиците и лъжите на другите вашингтонски съпруги.

Брандинг се безпокоеше от мисълта, че след като Триша е видяла Хау да купува костюмчето, това наистина е било така.

Отначало неволно потърси някакво невинно обяснение за този факт, но скоро си даде сметка, че постъпва глупаво и невинно обяснение няма. После се зае да обмисля вероятността за наличието на таен съюз между Дъглас Хау и Шизей, но и това не го доведе до нищо. Беше готов да заложи живота си, че между хора като Шизей и Хау не може да има нищо общо. Но нещо не беше наред и ако подозренията му се окажеха верни, то Шизей би трябвало да е най-великата актриса на този свят!

Спря пред къщата й, но остави двигателя да работи.

— Няма ли да влезеш? — попита го Шизей.

— Не, да го оставим за друга вечер.

На фона на едва доловимото мъркане на мотора между тях бавно се очерта дълбока пропаст. В началото на вечерта я нямаше. Улицата беше пуста, луминесцентното осветление хвърляше кръгове от ярка светлина под стълбовете. По издълженото торпедо на ягуара пробягваха сенките на брястовете.

— Какво има, Кук? — докосна лакътя му Шизей. — След вечерята настроението ти рязко се промени.

— Уморен съм — затвори за миг очи той. — Искам да се прибера у дома.

— Моля те, Кук, влез поне за малко! Не искам вечерта да свърши по този начин!

Брандинг се поколеба, после протегна ръка и изключи двигателя.

Шизей вървеше пред него и палеше всички лампи на долния етаж. Като дете, събудило се от кошмар, помисли си Брандинг.

— Ще пиеш ли нещо?

— Не ми се пие — поклати глава той, изправен като кол в средата на дневната.

— За Бога, Кук! Кажи какво става?

— Не знам какво става — отвърна бавно той. — Все още не знам…

— Искаш да си вървиш, виждам го по лицето ти — отбеляза тя. — Просто изгаряш от желание час по-скоро да се махнеш оттук!

— Нищо подобно.

— Не ме лъжи! — погледна го в очите Шизей. И Брандинг изведнъж побесня. Тя си позволява, да го обвинява в лъжа! Тя — него!

— Как смееш да ми говориш по този начин, кучко лъжлива! — ревна той и пристъпи към антрето. — Откъде се сдоби с новия си костюм?!

Сърцето на Шизей подскочи и заседна в гърлото й. Нима е разбрал за подаръка на Хау? Но как би могъл?

Брандинг я чу да го вика по име, после телефонът започна да звъни. Излезе през входната врата и усети как мускулите на краката му странно подскачат, свити на топка.

Шизей грабна слушалката и раздразнено изкрещя:

— Какво има?

После дъхът й спря, разпознала гласа на брат си.

— Сенжин! — прошепна тя. — Мислех, че се разбрахме да…

— Край на всякакви предишни споразумения — отвърна Сенжин.

— На така ще поставиш под заплаха всичко, което…

— Млъкни!

— Какво има? — попита с пресъхнало гърло Шизей. — Какво се е случило?

— Случило се е невъзможното! — изръмжа Сенжин, гласът му приличаше на тътена на парен котел, който всеки момент ще експлодира. — Имам нужда от теб!

— Какво си…?

— Пристигам — прекъсна я Сенжин. — Ще бъда в Лонг Айлънд, градчето Уест Бей Бридж. — Даде й адреса и добави: — Там ще се видим!

Шизей понечи да каже нещо, но връзката прекъсна. Постави слушалката на мястото й и леко потръпна, пръстите й несъзнателно опипваха пръстена е изумруд на дясната ръка.

Брандинг се качи в ягуара и включи двигателя. В момента, в който пое по тихата улица, забеляза, че ръцете му треперят. Сърцето му блъскаше в гърдите, страданието го притискаше със силата на физическа болка. Страшно много му липсваше съветът на жена му — тя положително би му посочила къде е прав и къде греши, образно казано, би знаела кой с кого и защо ляга в леглото… Винаги го бе правила.

Не можеше да понесе мисълта, че Шизей е изпратена при него от Дъглас Хау, че единствената й цел е да го компрометира, а заедно с него и законопроекта АСКП. Едва сега Брандинг си даде сметка, че наистина обича Шизей, обича я с цялата си душа. Тя беше успяла да проникне далеч зад отбранителната му система, беше успяла да се докосне до истинската му същност така, както дори Мери не беше го правила… Откритието, че всичко това е лъжа, беше извън обхвата на чувствата му, напълно неразбираемо…

Имаше чувството, че светът се е сгромолясал върху главата му; че етикетите, които винаги безпогрешно бе окачвал на хората край себе си, са безполезни, не, нещо по-лошо — напълно фалшиви! Беше като дете, което местят в ново училище и което изведнъж разбира, че старателно усвояваните в предишното му училище уроци са напълно погрешни. Чувстваше се наивен и глупав, предаден от онези кръгове на властта, които винаги го бяха поддържали.

Даваше си сметка, че пуританската кръв в жилите му го кара да я заклейми, да откаже да я изслуша. Защото знаеше, че любовта ще му попречи да различи истината от лъжата.

В съзнанието му отекнаха думите на майка му — ясни и близки, сякаш седеше до него в ягуара: „Светът е игрище на Сатаната, Котън. Останеш ли на тясната пътечка, която Бог е предопределил за теб, ти ще бъдеш в безопасност.“

Стресна се от синьо-червените светлини, които блеснаха в огледалцето за обратно виждане, последвани от кратко включване на сирена. Отби вдясно и спря, умът му продължаваше да е обзет от мрачни мисли. Патрулната полицейска кола почти опря нос в задницата на ягуара, беше бяла с познатите сини линии. В проблясъка на буркана върху покрива й Брандинг успя да зърне двете фигури на седалката.

За известно време нищо не се случваше. После шофьорската врата се отвори и на асфалта се появи фигурата на униформен полицай. Партньорът му остана в колата.

Брандинг спусна стъклото си. Полицаят, висок поне метър и деветдесет мъжага, спря на крачка от отвореното стъкло и погледна в колата. На очите му имаше огледални слънчеви очила и Брандинг неволно се запита как ли изглежда нощта през тях.

— Документите, моля — рече той.

— Сигурен съм, че не съм превишил скоростта, сержант — каза Брандинг.

Полицаят не отвърна нищо и той му подаде документите си. Направи му впечатление, че едрият мъж ги поема с лявата си ръка, а дясната стои върху бежовия кобур на служебния револвер.

Полицаят направи знак на партньора си, обърна се към Брандинг и каза:

— Страхувам се, че ще трябва да отворите багажника, сенаторе.

— Какво? — стреснато го изгледа Брандинг.

Полицаят се дръпна крачка назад:

— Моля, слезте от колата, сенаторе.

Брандинг слезе и се насочи към задната част на ягуара. Полицаят вървеше на крачка зад него. Насреща му се изправи вторият полицай, в ръката му се поклащаше къса пушка.

— Мога ли да попитам какво става? — нервно повиши глас Брандинг.

— Бъдете така добър да отворите багажника, сенаторе — обади се полицаят зад гърба му.

Брандинг се подчини. Вдигна капака и отстъпи крачка назад. Полицаят включи фенерчето си и го насочи във вътрешността на багажника. Нощният въздух натежа от неприятна сладникава миризма.

— Господи Исусе! — промълви ченгето.

Брандинг чу как двойният спусък на пушката изщрака в ръцете на втория полицай, приведе се напред и видя свитото на кълбо тяло в багажника. Изведнъж му прилоша. Лъчът на фенерчето се плъзгаше по окървавеното лице и разбития череп, по широко отворените очи на трупа, вперени в неизвестното. В съзнанието му отново прозвуча гласът на майка му: „Отклониш ли се от тясната пътечка, всичко хубаво и добро, което виждам у теб, ще повехне и умре.“

Пресвети Боже, аз познавам този човек, помисли той с помътено съзнание. В багажника лежеше Дейвид Брислинг, личният помощник на сенатора Дъглас Хау.

Високо в Ходака Никълъс щурмуваше непристъпната снага на Черния жандарм. Лицето му — брадясало и безумно, бе покрито с късчета лед. Преживяваше наяве кошмарите на своите сънища, отново и отново се ровеше в тръстиката, без да знае какво точно търси. Беше открил следи от стъпки в тинята, сънят се преплиташе с действителността, паметта му се подчиняваше на това, което долавяха сетивата му. Гласът, който беше чул, беше гласът на спомените. Но духът му бе толкова объркан, че той не можеше да различи думите, не можеше да разбере какво му казва този глас.

Прав беше Канзацу — не широ нинджа объркваше духа му, той бе по-скоро симптом на болестта. На практика Никълъс вече беше болен, когато танжинът го атакува, вече беше уязвим и слаб и всичко това се дължеше на широ нинджа.

Макар и попил в себе си основите на Акшара, той продължаваше да е широ нинджа. Това поне бе успял да разбере. Нито Канзацу, нито който и да било друг ще може да го излекува.

На практика лечение нямаше. Широ нинджа е такова душевно състояние, което може да се излекува единствено като бъде оставено само да се изтрие бавно и постепенно от душата му. Все пак чувстваше, че помни малко по-добре някогашните си умения в бойните изкуства.

— Широ нинджа е едно особено състояние — каза му една вечер Канзацу, доста след като бяха приключили с дневните упражнения. Пръстите му внимателно опипваха белега на тила му. — А това, в което се намираш ти, е съвсем различно.

— Но защо? — попита го Никълъс. — Нали основен симптом за присъствието на широ нинджа е загубата на паметта?

— Точно така — кимна Канзацу. — Но ти не си изгубил паметта си, а по-скоро не си в състояние да стигнеш до нея. Въпреки, че Акшара вече е започнал да лекува духа ти, паметта ти все още не може да се върне нито до нинджуцу, нито до „Гецумей но мичи“. От всичко това стигам до заключението, че заболяването ти е на органична основа.

— Искаш да кажеш, че неспособността ми да си спомням наученото някога, се дължи на физически недостатък? — погледна го с недоверие Никълъс.

— Да — кимна Канзацу. — Твърдо съм убеден, че нещо са ти направили по време на онази операция.

Хладни тръпки пробягнаха по гърба на Никълъс.

— Хирургът е срязал нещо, което не е трябвало да докосва, така ли? — попита той. Не можеше да понесе мисълта, че мозъкът му е безвъзвратно увреден.

— Не — твърдо отвърна Канзацу, сякаш прочел ужасните му мисли. — Станало е случайно. Да си мислим, че хирургът е знаел точно какво да пипне в главата ти, за да изтрие наученото, означава да вярваме в съществуването на шанс, който е едно на милион! — Канзацу седеше напълно неподвижно, очите му бяха едва доловими цепнатини — два черни гарвана в пуста и отдавна ожъната пшеничена нива. От лицето му се излъчваше сила и меланхолия. — Говоря за нещо съвсем целенасочено, Никълъс — добави той.

Никълъс чуваше тежкото блъскане на сърцето си, тишината стана нетърпима. Кръвта бучеше в ушите му, тялото му се вцепени от ужас.

— Но хирургът…

— По всяка вероятност той е бил само пионка, макар да не изключвам и съучастие — твърдо го прекъсна Канзацу.

Пред очите на Никълъс изплува окървавеното лице на доктор Ханами, обезобразеното му тяло, проснато на тротоара.

— Хирургът, който ме оперира, беше изхвърлен през прозореца на кабинета си — каза той. После разказа всичко — от момента, в който доктор Ханами произнесе като присъда своята диагноза, до битката с танжина, станала шест месена по-късно в кабинета му.

— Аха, сега всичко си идва на мястото — каза Канзацу, извади някаква медицинска книга и я отвори на страницата, озаглавена „Мозъчни полукълба“. — Хайде сега да караме поред. Според това, което ми разказа, твоят тумор е бил ето тук — зад хипокампусната бразда — пръстът му се спря на съответното място върху рисунката. — Виждаш, че това е съвсем близо до границата на хипокампуса[1] и малко над нея… Танжините знаят от стотици години, че човешкият мозък е нещо като компютър, чиито милиарди функции се изпълняват от точно определени сектори. Един от тези сектори например е свързан с формирането на паметта, той е сравнително ограничен. Намира се точно там, където според западните учени е разположен хипокампусът…

— Но моят тумор беше над него — възрази Никълъс. — Все повече започвам да се убеждавам, че доктор Ханами е допуснал грешка… че скалпелът му се е плъзнал не там, където трябва.

— Напротив — поклати глава Канзацу. — Изхвърли черните мисли и се опитай да се съсредоточиш върху очевидното, Никълъс. Хипокампусът е далеч под мястото на тумора, изключено е да бъде докоснат по погрешка от скалпела на опитен хирург. Направено е било нарочно!

Канзацу прелисти книгата и продължи:

— Съвременната наука е открила, че хипокампусът играе решаваща роля за действието на паметта, тъй като мозъчните му клетки са богати на една особена молекула, наречена „рецептор НМДА“ по името на съответните химикали, с чиято помощ е била открита тя. Именно тези рецептори приемат информацията и я съхраняват за повторна употреба. Това е възможно, само ако мозъчните клетки, или невроните, имат възможност да се свързват една с друга и по този начин да изграждат синаптични връзки[2]. Ако нещо прекъсне този процес — какъвто очевидно е бил твоят случай — включването на нови спомени се прекратява, а ако се увредят споменатите НМДА-рецептори, достъпът до вече съществуващите спомени се прекъсва изцяло. В крайна сметка се получава това, което според теб е загуба на паметта, но на практика няма нищо общо с подобен процес.

— Тогава какво е станало с мен? — попита Никълъс.

— Мога само да предполагам — отвърна Канзацу. — Но предположението ми положително ще бъде близко до истината. Мисля, че докато хирургът е оперирал тумора ти, някой друг с фиброоптика е вкарал химически агент, потискащ НМДА-рецепторите в хипокампуса…

— Но нали този агент ще блокира всичките ми спомени, а не само тези, които са свързани с уменията ми на нинджа?

— При нормални обстоятелства — да — отвърна Канзацу. — Но ти имаш работа не с обикновен танжин, а с „дорокусай“. Той е в състояние да проникне в отделните сектори на паметта ти точно по начина, по който ти, а и всеки опитен нинджа, блокираш само онези части от тялото си, които изпитват болка. Освен това съзнанието ти е било изцяло фокусирано върху това, което си изпитвал в момента — състоянието широ нинджа. Според мен ще ти бъде трудно, а дори и невъзможно, да извикаш някои от най-ранните си детски спомени.

Никълъс се замисли. Наистина много неща от детството бяха започнали да му убягват. Знаеше, че са там, но не беше в състояние да ги извади на повърхността на съзнанието си.

— Но нали „дорокусаят“ е бил в операционната заедно с доктор Ханами? — смаяно поклати глава той. — Докторът не може да не е бил в течение!

— Съвсем вярно — кимна Канзацу. — Но ако е истина всичко, което научих от теб, ние трябва да отчетем и вероятността, за наличието на крайна принуда. Може би докторът е бил заставен да позволи чужд достъп до мозъка ти.

Никълъс се замисли за момент, после попита:

— А в състояние ли е „дорокусаят“ на подобна хирургическа интервенция?

— Напълно — отвърна Канзацу. — Ти си нинджа и имаш задълбочени познания върху анатомията на човешкото тяло. Не по-малки са познанията и на всеки танжин…

— Но аз не бих могъл да вкарам отровни оптически влакна в мозъка на някого — възрази Никълъс.

— И слава Богу. Ти не си „дорокусай“. Ти не притежаваш такова безотговорно отношение към човешкия живот.

Макар Канзацу да беше започнал да му дава някакви стрити на прах билки като противоотрова на химикала, потиснал рецепторите НМДА, Никълъс все още бе принуден да се опира изцяло на Акшара за душевното си равновесие. Сякаш отново се учеше да ходи и говори — обикновени, но изключително трудни неща. Мозъкът му беше като отворена книга — с празни страници, очакващи ръката на създателя си. Акшара бързо го запълваше със своето съдържание — ново, необичайно, безкрайно различно.

Странно, но в тази трудна битка главна опора му беше тялото, а не духът. Тренирано до съвършенство, то беше в състояние да изпълнява всички изисквания на Акшара. Не се затрудняваше нито от светкавичните реакции, нито от продължителните натоварвания. Никълъс изпитваше чувство на благодарност към безупречния му механизъм, който правеше пътуването към собствената му същност възможно.

После, някак внезапно, почувства, че изкачва омразния Черен жандарм с лекота, докато в същото време тялото му набъбваше от прилив на енергия. Усещаше с всяка негова фибра повърхността на скалата, залавяше се така здраво за най-тясната пукнатина или издатина в нея, че никакъв вятър не бе в състояние да го откъсне оттам. Едновременно с това чувстваше как духът му се освобождава, после отново почувства, че се потапя в „Гецумей но мичи“! В душата му нахлуха спомените, тяло и дух отново се превърнаха в неделимо цяло, силата набъбваше в мускулите му. Вече не беше широ нинджа.

Чувството за тържество беше толкова всеобхватно, че Никълъс отметна глава и нададе див победоносен вик, който заглуши воя на вятъра и сякаш прониза ниско надвисналите облаци. Обърканите образи в съзнанието му започнаха да се проясняват, да се изпълват със съдържание и плътност.

Стъпките сред тръстиката, гласът от сънищата… Отново се озова в замъка на Киоки, отново се промушваше през лунната портичка в кабинета му.

„Какво каза гласът?“, беше го попитал Канзацу.

„Не помня“, беше отвърнал Никълъс.

„Не беше ли гласът на брат ми?“

„Не съвсем, но приличаше…“

„Колко приличаше?“

Отговорът му даде Акшара — приличаше много. В момента гласът отново му заговори, този път разбираше ясно всяка изказана дума. Беше неговият собствен глас, който промълви: „Време“. Прозвуча като звън на стар стенен часовник, като екот на камбана, като сянка, плъзнала се от мъглата. „Време за познание, време за осъзнаване, време да откриеш истинската си същност. Настъпи краят — вече не си объркан, не се страхуваш от смъртта.“

Никълъс изпъна рамене срещу ураганния северен вятър, чувствайки прилив на огромна енергия в тялото си. Душата му тръпнеше от могъщото познание на Акшара, сърцето му се свиваше от нетърпение.

Къде си ти, злокобен „дорокусай“? Ще те открия, ме можеш да се изплъзнеш! Идвам да те унищожа! Идвам!

Азама, Япония | Жуи, Китай | Токио, Япония

Лято 1970 — Зима 1980

— Това ли е всичко, което ще ни разкажеш? — попита момиченцето.

— Ти обеща да ни разкажеш края! — обади се брат й.

— Тази приказка няма край — усмихна се сенсеят.

— Но ти обеща! — повтори момчето Сенжин, което винаги проявяваше по-голямо нетърпение от момичето.

— Какво стана, след като те паднаха от водопада? — попита Шизей.

— А, водопада! — поклати глава сенсеят, сякаш изведнъж си спомни защо са там — не само край реката, а и на самата планета.

Той беше Речния човек. Това беше единственото име, с което го познаваха Сенжин и Шизей, макар че винаги го наричаха сенсей — учител. Той беше като баща за тях — двете безпризорни близначета. Беше техен наставник и другар, учител и приятел. Беше брат на Хаха-сан.

На практика той беше цялата вселена за тях и те го обичаха повече от всичко, дори повече отколкото се обичаха помежду си.

Знаеха го като Речния човек, защото той ги заведе в сенчеста долина край брега на широка, извиваща се като змия река, и там се зае с тяхното обучение. Той се чувстваше у дома си, прекарваше във водата толкова време, колкото и на сушата, беше се превърнал в земноводно съвсем като жабите, които се приличаха на нагорещените камъни по брега и час по час стрелваха змиеподобните си езичета да приберат в устата си някое невнимателно насекомо.

— Водопадът сияеше като звезда в небето — каза Речния човек. — Тътенът му бе могъщ като някаква фантастична машина на живота и смъртта, водите му криеха огромна енергия.

— Изведнъж, в мига, в който двамата братя, вкопчили се един в друг, били повлечени от мощното течение, станало нещо необичайно. Цялата земя се разтърсила, трусът вероятно бил предизвикан от предсмъртната въздишка на Жао Хсия, притиснат от Со Пенг до скалите в подножието на водопада, а дробовете му се изпълвали с кипяща вода…

— А може би земята се разтърсила, когато Со Пенг изскочил от водата, поел дълбоко дъх и се проснал на калния бряг. Той оцелял, но приятелят му от детинство Жао Хсия нямал този късмет. Со Пенг имал възможност да спаси своя брат, но решил да го удави. В съдебния процес срещу Жао Хсия той бил всичко — съдия, жури и екзекутор.

— В този акт не присъствало правосъдието. Или го имало, но във вид, който ние едва ли можем да разберем. Правосъдието трябва да бъде уважавано, независимо от неговата жестокост. А всичко друго, което не може да се нарече правосъдие, трябва да бъде поругано и наказано.

Така беше започнало всичко. Сред зелената долина, прорязана от сребърната лента на реката, в разгара на горещото лято. В съзнанието на две млади и невинни човешки същества се запечатваха основните морални ценности. Но чии бяха те?

Хаха-сан нямаше други роднини, освен своя брат и сенсей, Речния човек. За разлика от сестра си — жената, която бе дала живот на Сенжин и Шизей — Хаха-сан бе предпочела да остане неомъжена. От малка бе изпълнена с дълбоко недоверие към мъжете.

Не разбираше секса и се страхуваше от него. Приемаше го като жестоко насилие срещу личността, едва ли някой друг човек разсъждаваше по този начин. Ако не се брои Сенжин, разбира се, който заедно с възмъжаването започна да си дава сметка какво е възприел от нея.

Може би Хаха-сан е била брутално изнасилена в младостта си — само подобен факт би оправдал отношението й към секса. Но животът рядко предлага ясни и категорични решения. По тази причина и истината за тази жена едва ли е била толкова еднозначна. Самата тя бе убедена, че отвращението й към мъжете е родено още в ранното й детство и тя вече не може да си спомни причините, които са го предизвикали.

А това, което си спомняше, беше обезпокояващо. Тя реагираше с ужас на откъслечните фрагменти — разлагащи се и вонящи, които често се появяваха в съзнанието й. В такива моменти над къщата надвисваше черен облак — сякаш страхът на Хаха-сан се бе превърнал в потръпващо от възбуда тяло на пияница, който всеки момент щеше да се събуди от алкохолното опиянение и щеше да помете всичко и всички със силата на страхотния си гняв.

Отначало Хаха-сан, сякаш засрамена от стореното, прегръщаше близнаците, притискаше ги до меките си като възглавница гърди и започваше да им напяла приспивни песни на непознат език.

Първите години от живота им течаха именно така — под знака на непредвидимото. Чувстваха се спокойни и сигурни само в присъствието на сенсея — там, край сребърните извивки на реката. И нима беше чудно, че приемаха с желание и радост неговите уроци, — неговите напътствия?

Много години по-късно, отпуснат и изгубил тегло в резервоара за освобождение от сетивните реакции на хотел „Кан“, прехвърлил на Кшира задачата да го извади от времето и пространството, Сенжин си даде сметка, че двамата с Шизей притежават същата дарба, която бе притежавала и Хаха-сан.

Но Хаха-сан не беше нормално човешко същество. Родителите й бяха загинали при американската атомна бомбардировка над Нагасаки, а лекарите бяха открили смъртоносна доза радиация и у самата нея. Разбрали, че е обречена, те я бяха прибрали в своите лаборатории и се бяха заели да я изследват по всевъзможни начини. Сложна апаратура от хром и фибростъкло регистрираше функциите на жизнените й органи, готова да открие всяка промяна в клетките на човешкото тяло, причинена от радиацията.

Този експеримент не беше изцяло по инициатива на медицинските екипи. Напротив — Хаха-сан беше тази, която прегърна като свидна рожба идеята за него. Веднага след изтощителните тестове, на които я подложиха заедно с всички останали бежанци от Нагасаки, тя сама си предложи услугите на лекарите. Слушаше ги как се консултират за нейния случай, но не разбираше нищо — сякаш радиацията вече я бе лишила от слух. По онова време, в края на 1945 година, тя беше десетгодишна и вече бе осъзнала собствената си смъртност. За това беше спомогнала и войната, тя бе разбрала какво значи да си мъртъв.

Но Хаха-сан се безпокоеше от живота, а не от смъртта. Когато небето над Нагасаки избухна в ослепителната светлина на смъртта, там не беше единствено сестричката й — с две години по-малка от нея. Майка й и баща й и двамата й по-големи братя обаче бяха изпепелени за секунди.

И Хаха-сан разбра, че е станала глава на семейството и трябва да се грижи за своята сестра. Не можеше да разчита на властите, изпаднали в пълно объркване в последните дни на войната.

Нуждаеше се от пари и единственият начин да ги получи бе да се предложи за опитно зайче, за жива лаборатория на учените, които горяха от желание да открият краткосрочните и дългосрочните поражения на радиацията — този нов и непознат досега бич на човечеството. Получените пари даваше на сестра си, тя пък успя да ги вложи по най-подходящия за едно сираче начин — предложи ги на селско семейство при условието да я приемат в своя дом. Изгубили и тримата си сина във войната, селяните бяха щастливи да получат чифт ръце — независимо от детската им слабост — за прибиране на оризовата реколта.

Но експериментът се оказа краткотраен. След като в продължение на шест месеца интензивни изследвания тялото на Хаха-сан не показа признаци на остро радиационно отравяне, лекарите се отказаха от нея и потърсиха други, по-малко щастливи жертви на атомната бомбардировка. Стигнаха до заключението, че първоначалната им диагноза е била погрешна — толкова незасегнато се оказа тялото на Хаха-сан.

Много години по-късно, плуващ в Пустотата, Сенжин си даде сметка колко изплашена е била Хаха-сан от своята необичайна дарба. Не само изплашена, а и дълбоко травмирана. Била е готова за смъртта, но изведнъж се е оказало, че е съвсем здрава. И тогава се е разболял духът й.

Може би е била уверена, че е трябвало да умре още при атомната експлозия. Не се е чувствала по-достойна за живота от своите братя и родители. Напротив — чувствала се е съвсем неподготвена за неговите трудности, всеки от братята й би бил в състояние да, се грижи далеч по-добре за малката им сестричка.

И все пак именно тя бе оцеляла. Дори нещо повече — бе разцъфнала като прекрасна орхидея. Защото Хаха-сан напусна лабораторията с розови страни, със силна и блестяща черна коса, с великолепни зъби. И не бе боледувала дори един ден след това.

В тази посока се бе развила нейната дарба, но дарбата на сестра й се прояви по съвсем различен начин. Сенжин бе убеден, че майка му така и не е разбрала какво притежава. Кармата й е била такава — да не се възползва от необичайните си способности, а само да ги предаде на децата си — Сенжин и Шизей.

Хаха-сан им даде тези имена. Тя пое грижите по тяхното отглеждане. Майка им не бе проявила никакъв интерес към тях или пък е била твърде болна за това. Сякаш животът й бе имал една-единствена цел — да ги роди. А след това да изчезне — по подобие на насекомите, които умират заедно с раждането на новото поколение.

Но кой беше сенсеят брат, след като и двамата й братя бяха загинали в бомбардировката? Сенжин й зададе този въпрос в мига, в който се бе почувствал достатъчно възрастен, за да види несъответствието.

— Сенсеят е наистина мой брат — беше се засмяла Хаха-сан. — Появи се на прага на майка ти една година, след като тя се беше омъжила и вече беше бременна с теб и Шизей. Каза, че е преживял бомбардировката в Нагасаки, защото се оказал точно в епицентъра на взрива, а освен това искал да провери силата на своята дарба. Би бил доволен и ако беше загинал, тъй като това би доказало незначителността на дарбата му, а той не искал да живее с мисълта, че е по-малко надарен от роднините си.

После отишъл в Китай, в селището Жуи и там започнал да изучава древните изкуства. Именно в Жуи получил титлата „сенсей“…

Затоплен и сит, Сенжин беше вдигнал очи към лицето й:

— Истина ли е това, което ти е казал сенсеят?

Хаха-сан му се усмихна, от тялото й се разнасяше особеният аромат на мляко и захар — аромат, който го преследваше цял живот.

— Не е възпитано да се съмняваш в думите на един сенсей — каза му тя. — Но аз не повярвах на това, което ми разказа за бомбата… — Сви рамене и добави: — Може би е намерил убежище в планината или е бил зашеметен от взривната вълна… Съмнявам се, че някой може да оцелее в епицентъра на такава експлозия, но всъщност не зная каква е истината. Останалата част от историята му обаче е вярна. Сенсеят наистина е учил в Жуи. Затова го видяхме след толкова много години, когато двете с майка ти вече бяхме надхвърлили двайсетте. За тези години той беше преживял много неща.

Какво имаше предвид Хаха-сан? Какво се беше случило със сенсея в Жуи? Сенжин пробва различни методи, за да изтръгне истината от Хаха-сан, но тя винаги съумяваше да се изплъзне. И през ум не му минаваше да попита самия сенсей, тъй като той никога нищо не говореше за своето минало.

Тогава Сенжин разбра, че никой на този свят не може да даде отговор на въпросите, които се блъскаха в главата му. Хаха-сан беше в състояние да му даде част от този отговор, сенсеят — друга. Но никой от тях не искаше, или не можеше, да даде отговор на най-важните въпроси, на онези, които имаха решаващо значение за бъдещето на младежа.

Само Шизей беше посветена в намеренията му да предприеме пътешествие до Жуи. И, естествено, избухна в плач. Никога не бяха се разделяли, дори в утробата на майка си бяха един до друг.

— Ти си слаба! — изкрещя й Сенжин. Какво казваше сенсеят за слабост като твоята?

— Не помня — отвърна през сълзи Шизей.

И Сенжин я удари. Не искаше да го стори или поне не бе имал подобни намерения. Което за него бе едно и също. Това беше първият му плесник, но съвсем не последният. Доста по-късно, чак отвъд Южно китайско море, той си даде сметка, че в отговора й тогава бе доловил ехо от недоумението на Хаха-сан. Не беше в състояние да накаже самата Хаха-сан или поне тогава не можеше да го стори — ето защо наказа нея.

Шизей. Сестрата близначка, другата половина на същността му. Нея.

От това нея се ужасяваше Сенжин. От тази влудяваща женственост, която неизменно присъстваше в сънищата му и която той панически изхвърляше от съзнанието си, когато беше буден. В началото беше убеден, че тази женственост е наследство от омразната и безволева майка, промъкнало се у него още през пъпната връв. После започна да подозира, че тя е част от дарбата на Хаха-сан, която тя презираше и мразеше, от която искаше да се отърве. Още по-късно стигна до заключението, че женствеността в душата му е смесица от двете.

Нямаше нищо общо с Шизей, същевременно беше тясно свързан с нея.

Още в майчината утроба Шизей бе пропита от всичко, което сам той притежаваше. Подобно на преминал в нелегалност бандит, той постоянно я подозираше, че е наследила фаталните слабости на майка им. Просто защото не можеше да подозира себе си в подобен грях, защото помнеше какво беше казала за сенсея, Хаха-сан: „Не би имал нищо против и да загине, защото това би означавало, че дарбата му е незначителна, а той така и не би се примирил с мисълта, че е по-непълноценен от другите членове на рода си.“ Сенжин знаеше, че тези думи важаха с пълна сила и за него самия.

Беше толкова нащрек и за най-малкия признак на майчиното наследство, колкото бяха лекарите, борещи се да открият следи от радиационната отрова в тялото на Хаха-сан. В този смисъл вниманието му бе отвлечено, когато Речния човек започна да пълни главата му със собствената си морална вселена.

Естествено, не съзнаваше това. Никое дете не може да осъзнае подобни неща. Крайният резултат обаче беше един и същ, тъй като точно като всяко дете Сенжин взе това, от което изпитваше нужда. Безразсъдно, без да мисли за последиците.

Може би е най-лесно да се твърди, че всичко това е било възможно, само защото той не е имал баща. Но какви други обяснения може да има? На практика и Сенжин, и Шизей приличаха на баща си. Майка им беше приятна на вид жена и нищо повече. За разлика от баща им, който, също като близнаците, просто грееше с необикновената си хубост.

Сенжин имаше от него само една оръфана по краищата снимка, зацапана и с липсващ долен край. Но тя продължаваше да се числи сред най-ценните му притежания, защото на нея бе запечатана фигурата на слаб и привлекателен мъж с безупречно изгладена униформа. Предната част на куртката му бе така отрупана с ордени и медали, че малкият Сенжин искрено вярваше, че цялата е направена от метал.

Какво бе станало с бащата на близнаците? Никой не знаеше. Бил е военен от кариерата, преживял най-тежките тихоокеански сражения на японската армия в края на Втората световна война. Храбростта и безспорните му качества на командир са били признати от всички. След войната останал извън обсега на Американския военен трибунал, което по безспорен начин доказва, че е имал високопоставени покровители.

Започнал кариерата си като пилот-изпитател на изтребителите, произвеждани от „Мицубиши“ и „Додай“. Още тогава безумната му смелост придобила широка известност — почти същата, на която се радвал и след участието си в най-тежките сражения по време на войната. Летял на границата на атмосферата — по-близко до слънцето, отколкото до земята. Никой не можел да се похвали със същото, с изключение може би единствено на легендарния Чък Ягър. После американските астронавти завзеха космическото пространство и славата на смелите пилоти-изпитатели се превърна в прах.

Един ден просто изчезнал. Може би не е могъл да понесе забравата на геройските битки. Винаги бе живял на предела на възможностите си. Нищо друго не бе го задоволявало. Може би и той като майка им беше изпълнил жизнената си мисия със създаването на близнаците и след това се бе превърнал в прах, ненужен на никого.

Не, това не е истина. Сенжин и Шизей имаха нужда от него.

— Водопадът! — нетърпеливо се обади Сенжин, подканяйки Речния човек да продължи своя разказ.

— Да, да — обади се и Шизей. — Какво стана после? Водопадът. Апокалипсисът на Речния човек, божественото прозрение, Армагедон. С него започваше и свършваше всичко. Всички пътища на света свършваха при водопада и започваха от него.

Години наред близнаците сънуваха този водопад, сякаш беше жив, сякаш се лееше в здрача на стаята им.

— Самсенгът, главатарят на гангстерите Тик По Так бил човекът, който измъкнал убиеца Со Пенг от кипящите води в подножието на водопада — започна Речния човек. — Трупът на Жао Хсия, прикован за дъното от волята на Со Пенг, така и никога не изплувал на повърхността.

— „Танжинът, когото търсехме, е мъртъв“, казал Со Пенг.

— После двамата се завърнали в Сингапур и се поздравили с успешния край на опасната си експедиция. Но там всичко било променено за седмиците, през които отсъствали.

— Съперникът на Так се възползвал от неговото отсъствие и установил контрол над Нощната част — квартала на Сингапур, в който властвали бандитите. А майката на Со Пенг изчезнала. Ужасена от начина, по който противопоставила един срещу друг собствените си синове, тя потънала без следа в гъстите тикови и сандалови гори, простиращи се северно от града.

Това беше краят на приказката, поне що се отнасяше до Речния човек. Но близнаците направо го тероризираха, искаха още и още от тази вълнуваща история. Няма край, повтаряше им той, но те не бяха доволни от такъв отговор и продължаваха да настояват.

Сенжин откри, че това беше още една причина да иска да замине за Жуи. Беше убеден, че именно в Китай ще научи края на тази приказка.

Шизей имаше по-други желания. В сънищата й този водопад не беше от кипяща вода, а от блестящи лица. Всички млади и красиви, всички обърнати към нея. Гледаха я така, както се гледа филмова звезда или друга известна личност — с обожание и благоговение. Тя не беше нито едното, нито другото, но знаеше (пак в съня си), че има нужда от това обожание както цветето има нужда от вода и слънчева светлина. Без него имаше само мрак, изпълнен със страх.

Не от самотата се страхуваше Шизей — нали в края на краищата имаше Сенжин и той винаги щеше да е част от духа й? Страхуваше се само от едно — че няма да получи достатъчно любов.

Сенжин я обичаше, но другите? Хаха-сан я бе отгледала и бе задоволявала основните й нужди. Но това беше дълг, а не любов.

Все още не разбираше, че Хаха-сан живее в агония; че тази агония предопределя не само постъпките й, но и това, което се крие зад тях. Агонията на Хаха-сан: беше жива, приличаше на злобно кученце, на отблъскващ белег, който я придружаваше навсякъде. Сякаш тази вътрешна агония беше близнакът на Хаха-сан, една обща цялост, към която тя бе привързана за цял живот. Тя я беше превърнала в особнячка, затворена в себе си, в робот, който постъпва ирационално и постоянно изпада в нервна депресия, придружавана от изблици на духовно насилие.

Като отражение на духовния смут на Хаха-сан, това насилие се проявяваше под най-различни форми. При Шизей то обикновено започваше с нетърпим сърбеж под черепа, сякаш паяци бяха свили гнездо направо в мозъка й. После идваха ослепителните светкавици, които в началото — още преди да свикне с тях — я караха да се отпуска на колене и да се препъва в мебелите, край които си играеше.

Но тези първи признаци бяха нищо в сравнение с това, което идваше по-късно — възстановяването на ужасната картина на Нагасаки, непосредствено след атомната бомбардировка, смрадта от изгорелите хора, гледката на овъглените трупове, писъците на ранените, задавящият вкус на пепелта, останала от изгарянето на жива плът… И всичко това се филтрираше през изкривената психика на Хаха-сан, приемаше гротескна форма благодарение на това, което кипеше в душата й — ужас, мъка, гняв…

После се появяваше отвратителното чудовище на среднощните кошмари, преследваше обитателите на къщата, минаваше през стени и заключени врати, търсеше ги, искаше да ги погълне… Намираше ги, вмъкваше се в душите им, изпълваше ги с неясни сенки, вселяваше в тях ужас, отчаяние, смърт…

Децата реагираха по различен начин на тези хаотични изблици на психическо насилие. Сенжин бягаше навън, бесен от факта, че нещо е успяло да се промъкне в най-интимните му чувства. Ето я неговата жена-демон — външно мека и съблазнителна, но вътрешно пропита със злокобна разрушителна сила. Изправен под дъжда или снега, той проклинаше Хаха-сан и яростно се заканваше един ден да й отмъсти. Но Шизей, сякаш парализирана от ужас, не беше в състояние да напусне къщата. Тя просто губеше контрол над себе си, душата й се свиваше, съпротивителните й сили се стопяваха и отстъпваха място на желанието да се подчини на неизбежната съдба, на живота, очертан от Хаха-сан и сенсея. Свиваше се на топка в стаята си и с трепет очакваше поредното докосване на ужасните пипала. Очите й неизменно бяха здраво стиснати, устата й мълвеше молитви, призоваваше края…

Така дочакваше чудовищното нападение, после къщата бавно придобиваше нормалния си вид. Единствено тихото потропване на посудата в кухнята продължаваше да напомня за преживените кошмари. Дълго след затихване на кризата никой, дори сенсеят, не смееше да се доближи до Хаха-сан.

Постепенно Шизей стигна до заключението, че тези изблици — винаги ужасни и непредвидими, се дължат на някаква грешка от нейна страна (иначе защо кошмарите ще търсят именно нея, разсъждаваше тя), по категоричен начин доказват, че тя не е достойна за обич.

Когато Сенжин се разболяваше или беше изтощен до изнемогване и Хаха-сан го притегляше към своите едри и меки като възглавница гърди, той имаше чувството, че дишането му спира, че се задушава от безграничната й топлина, от аромата на мляко и захар. Шизей изпитваше друго — когато се озоваваше в скута на Хаха-сан, тя сякаш се хипнотизираше от бавното туптене на сърцето й и заспиваше за броени минути, независимо колко възбудена е била преди това. Тази неизбежна пасивност, породена от огромното желание на Шизей да достави удоволствие на Хаха-сан и по този начин да спечели нейната любов, доведе до друго — Хаха-сан неволно започна да я обича повече от Сенжин, чиято агресивност я правеше някак неспокойна, въпреки усилията й да я приема като нещо нормално. Тя знаеше, че основният й дълг е да успокоява децата и когато не успяваше да го стори, вихрушката на ужасните и изблици помиташе всичко в къщата.

По ирония на съдбата именно емоционалните сривове на Хаха-сан спомогнаха косвено за формирането на житейския мироглед на Шизей. А той се изразяваше само в едно — борба за придобиване на „сейшин-шуги“, тоест — господство на духовните сили над физическите желания. Още два фактора й помогнаха в този процес — страхът, че никога няма да получи необходимата за оцеляването й порция обич, и самият факт, че е жена — и следователно по-непълноценна от мъжа. А именно срещу мъж — в случая брат й Сенжин — тя трябваше да се състезава по време на уроците, които им преподаваше Речния човек.

Понякога вечер сенсеят вдигаше ръка и казваше?

— Погледнете нагоре!

Близнаците покорно извиваха вратове към изпъстрения с ярки звезди небосвод.

— Това, което виждате в момента, принадлежи на миналото — продължаваше сенсеят. — Светлината на звездите е на един милион години, за този отрязък от време тя стига тук, до нашата планета. Значи гледате напред, но виждате нещо отдавна отминало, виждате го вътре в себе си.

— Именно в това се състои същността на Кшира — езикът на вечното единство между звук и светлина. Той е обратното на това, което наричаме Вечност, тъй като Кшира никога не се намира в покой. Трябва да научите наизуст урока на звездите — именно той е основата на всичко, което ще научите от мен. Звездите са далеч както във времето, така и в пространството. До известна степен тези две понятия са едно и също. Миналото — вашето и моето — се намира на друго място и в друго време.

— Същото е и с дните. Човекът е дал имена на различните дни, но Кшира ни учи, че денят е само един. Той постоянно се завръща при нас и по този начин дава илюзията, че е различен.

— В „кокоро“ — сърцевината на нещата, съществува нещо като мембрана. Тя няма нищо общо с органа, който тупка в гърдите ни и който ние наричаме сърце. Представлява по-скоро едно енергийно поле, на което можем да влияем със своите вътрешни сили.

— Пътят е двоен, едната му част е ритуалът, а другата — медитацията. Ритуални действия и медитативни мисли. И двете фокусират енергията, превръщат я в плътен лъч, който може да докосне мембраната на „кокоро“, да я накара да затрепти от вълнение, да й влияе… Двата пътя трябва да се използват непрекъснато. Колкото по-дълго правим това, толкова по силна ще трепти мембраната на „кокоро“, толкова по-голяма енергия ще се акумулира.

Върху лицето на Речния човек играеха светлините на огъня, изражението му сякаш се променяше с всеки отделен проблясък.

— Ще ви дам един пример… — добави той, очите му се затвориха, лицето му стана напълно безизразно.

Обладани от необичайната си дарба, близнаците веднага усетиха излъчването — съвсем близко до това, което някога Со Пенг бе усетил от майка си… То се изразяваше в широки и концентрични кръгове светлина, които някак бяха лишени от свойството да осветяват каквото и да било. Въздухът натежа, стана някак течен и осезаем. Звездите продължаваха да мигат над главите им, но близнаците имаха чувството, че светлината им изведнъж се сви и избледня.

После, неочаквано и рязко, звездите изчезнаха. Духна хладен и влажен ветрец, тежки дъждовни капки забарабаниха по земята. Миг по-късно изчезнаха, за появата им напомняше единствено огънят, който разгневено съскаше в мрака.

Речния човек отвори очи.

— Видяхте какво може да стори Кшира — промълви той.

— Ти направи облак — удивено промълви Сенжин.

— А сега небето пак е чисто — добави Шизей.

— Не съм направил облак — усмихна се Речния човек. — Това е извън възможностите на обикновените смъртни. Кшира иска да ни каже, че облаците винаги съществуват, дори и когато са невидими за окото. Те са част от природата, а тя е в постоянно движение. В постоянно! Облаците се сгъстяват и разпръскват, но винаги са тук, някъде над главите ни. Това важи и за всички останали неща в природата. Ето защо човек трябва да умее да концентрира необходимата енергия, да я насочи срещу мембраната на „кокоро“ и тогава действието му ще бъде възнаградено със съответната реакция.

Речния човек се изправи на крака.

— До този момент използвах единствено мисълта, за да натрупам необходимата енергия — каза той. — А вече знаете, че към това водят два пътя.

Изчезна в мрака и миг по-късно се появи отново. В ръката му помръдваше белка. Близнаците често бяха виждали тези животинки през лятото. Кафявата им козинка ясно се открояваше на фона на зелените храсталаци. Но сега беше зима и козинката на животинчето беше сребриста — дълга и топла. Беше много красиво животно.

То се мяташе изплашено в ръцете на сенсея, после изведнъж притихна. Рязко завъртане на палеца и показалеца на Речния човек беше пречупило врата му. Сенсеят извади малък нож и започна да дере кожата му. Не го правеше като ловците, които се стремяха да запазят кожата цяла, а просто я режеше на дълги и равни ивици. Движенията му бяха плавни и стилизирани, дори на децата стана ясно, че тук става въпрос за някакъв ритуал.

Кожата на белката падаше на тесни окървавени ивици, сенсеят ги вземаше и ги подреждаше като листенцата на някакво странно цвете. Сенжин и Шизей забелязаха, че очите му са почти плътно затворени, между клепачите се виждаше само една тънка бяла ивица. И разбраха, че медитацията е започнала, че енергията отново се фокусира.

Сега вече действаха и двете части на пътя към Кшира — ритуалното действие и медитативните разсъждения. Близнаците неволно потръпнаха, почувствали ясно първите пориви на вихрушката, огънала върховете на дърветата. В нощния въздух се понесоха откъснати листа, дървесните жаби рязко прекъснаха безкрайната си песен. Замлъкнаха и нощните насекоми — светулки, щурци, комари…

Нощта стана черна и непрогледна, сякаш под небосвода бе опънато огромно одеяло, което погълна светлината на звездите. Тихият ромон на реката се смеси с воя на влажния вятър, сякаш да подсили усещането за могъщото движение на природата.

В следващия миг точно над главите им тресна оглушителна, гръмотевица, близнаците уплашено подскочиха, земята тежко потръпна под краката им. Не видяха светкавица, но въпреки това гръмотевицата продължаваше да трещи — близка, могъща, заплашителна…

Физически почувстваха трептенето — сякаш някой блъскаше по изпънатата кожа на гигантски барабан. Вероятно именно това беше мембраната на „кокоро“, която им беше описал Речния човек. Цялата долина заехтя.

Речния човек отвори очи, едва когато пороят връхлетя.

— Ето я вашата сила — усмихна се той. — Силата на Кшира, родена от Двата пътя.

С течение на времето мечтата на Сенжин за Жуи ставаше все по-силна и по-силна. Но Хаха-сан също реши да се занимава с образованието на двете близначета и започна да ги учи на езика, на който им беше пяла приспивни песнички. Езикът на танжините.

Сенжин започна да вижда смисъл в тежкото обучение, мечтата да научи края на историята за двамата братя Со Пенг и Жао Хсия постепенно се превърна в мания.

Речния човек беше изключително взискателен. Набавил си книги по философия и теология, трудове на най-светлите умове в областта на морала, политиката и етиката, той отрупа с тях близнаците и постоянно ги препитваше върху разнообразната материя. Преждевременно развити във всички области на своето образование, близнаците с готовност потънаха в писаното слово. Същевременно продължаваха да усвояват изкуството на Кшира.

Скоро обаче Сенжин откри, че нещо куца във връзката им със заобикалящия ги свят. Той автоматически прие, че трябва да бъде далеч по-добър във всичко от своите връстници. Когато откри, че това не е така, беше истински съкрушен. Не можеше да разбере как е възможно да бъде умен и талантлив в дадени области, а в други да показва срамна несръчност и ниска възприемчивост.

Отговорът на тази дилема откри в томчето на Жозеф Жобер — френски философ-моралист от XVI век.

От него разбра, че и богоизбраните, специалните, уникалните личности също могат да живеят удобно и щастливо в обществото, редом с обикновените хора. „Велики умове са онези, които умеят да прикриват своята ограниченост и посредственост“, пишеше Жобер. От момента, в който Сенжин прочете тези редове, той ги превърна в основно правило на живота си.

Престана да се състезава с всички и във всичко започна да се изявява само в областите, в които наистина беше майстор, а понякога, за да не привлича прекалено внимание върху себе си, губеше дори и в тях. С изненада откри, че съвсем не държи да бъде лидер сред своите връстници, те просто не му бяха достатъчно интересни. Далеч повече обичаше да се занимава с бойни изкуства, да чете или да води философски разговори със сенсея, да спори по морални въпроси със сестра си.

Това, последното, го вършеше късно през нощта, когато и двамата с Шизей вече бяха в леглото. Единият от тях неизменно се мушкаше под постелката на другия. В началото прибягваха до тази маневра, за да говорят на воля, без да пречат на Хаха-сан, която сякаш чувстваше настроенията им дори в съня си.

С времето близнаците започнаха да ценят споделената топлина. Сенжин откри, че му е приятно да се притиска до нея, да усеща местата, където всички жени, дори и жилавата Шизей, са невероятно меки. Шизей от своя страна също обичаше да чувства твърдите му мускули върху кожата си. Тялото му бе съвършено, без слаби места и тя често го сънуваше изпънато между нея и невидимата опасност. А когато заспиваха един до друг, те често сънуваха еднакви сънища.

Но топлината не беше само физическа. Понякога Шизей имаше чувството, — че някой сякаш разтрива гръбначния й стълб и основата на мозъка, много по-късно със смайване щеше да открие, че изпитва същото особено и прекрасно чувство по време на сексуален оргазъм.

В топлата безформена зона, създадена от обединената сила на енергията им, двамата разговаряха за доброто и злото чак до ранните утринни часове. Светът преставаше да съществува, оставаха само душите им. А те създаваха свои собствени цветове, генерираха невидима за другите светлина, усещаха топлината на своите тайнствени и безупречни двигатели.

Бяха богове, без да съзнават това. Все още не бяха докоснати нито от доброто, нито от злото (и точно на това се дължеше изключителната им обективност), но тези основни човешки качества вече ги чакаха зад леко открехнатата врата на зрелостта.

Сенжин поддържаше мнението, че доброто и злото преливат едно в друго и се дефинират за всеки индивид поотделно. Това, твърдеше той, е неделима част от природата на човека. И си позволяваше да го оприличи дори с наказанието, тъй като според него дори западната концепция за първородния грях не сочи дали преди него — някъде в праисторическото минало на човека, доброто и злото са били отделни и напълно самостоятелни качества.

Шизей от своя страна поддържаше именно тази теза — че доброто и злото са били и винаги ще бъдат отделни и неподлежащи на смесване и преливане принципи. Именно това прави човека смъртен, страстно шепнеше на брат си тя. Именно това го прави различен от боговете, които единствени могат да възприемат доброто и злото като арки от ослепителна светлина и да ги огъват според волята си.

— Ние сме осакатени от боговете, от природата, а дори и от зверовете, които са далеч по-близко до духа и енергията, които движат света — казваше тя.

— Но нали точно на това ни учи сенсеят? — отвръщаше Сенжин. — Нали Кшира е именно овладяването на това, което наричаме енергийната мембрана на „кокоро“?

— Точно тук е твоят проблем — разпалваше се още повече Шизей. — Ти разглеждаш всичко под ъгъла на овладяването, на завоеванието. Сенсеят ни учи как да разбираме света, след като разберем себе си.

— Нищо не ти е ясно — настояваше на своето Сенжин. — Разбирането е илюзия, а разбирането на собствената ни същност — най-великата илюзия на света! И знаеш ли защо? Защото на практика ние не искаме да знаем какви слепи червеи дълбаят мрака на нашия Дух!

— Нямаш представа колко дълбоко грешиш! Духът е красив, именно защото е универсален, отворен, готов да приеме всичко! — Това беше цитат на Мишел де Монтен, който Шизей особено много харесваше.

— Заблудата на тези слова се състои в простия факт, че ние изобщо не живеем в красив свят! — смееше се Сенжин.

— Защо всичко за теб се явява в толкова превратна светлина? — чудеше се тя.

Сенжин нямаше отговор на този въпрос. Вместо това бе протегнал ръка да я докосне.

— Ох, че е хубаво! — промълви след известно време Шизей.

А той бе забил дългия си нокът в гърба й и от раната бликна кръв.

— А това? Как усещаш това?

Две години по-късно, вече седемнайсетгодишен, Сенжин изчезна. Шизей единствена знаеше къде беше отишъл — в Жуи. Не сподели това с никого, дори с Хаха-сан. Защото знаеше, че като разбере къде е заминал младежът, тя веднага ще прати Речния човек да го прибере.

Приемаше отсъствието на брат си като рана, нанесена с остър кинжал. Леглото й беше студено и самотно без твърдите като желязо кръгове на неговото излъчване. След заминаването му тя изведнъж се почувства по-малко невинна — сякаш отсъствието му сложи началото на прехода от детската наивност към разочарованията на зрелостта.

В живота на близнаците липсваше юношеството. Суровата подготовка — осемнайсет часа на ден, седем дни в седмицата, сякаш бе прекъснала хормоналното им развитие със същия успех, с който ги бе изолирала от нормалните белези на растежа, характерни за техните връстници навсякъде по света.

Живееха в абсолютно изолиран свой свят — един рай на усърдния безкраен труд, носещ дълбоко удовлетворение. Но във всичко останало им се угаждаше изцяло, сякаш бяха единствени наследници на японския император.

Шизей преживя бягството на близнака си така, както Сенжин бе преживял предателството на майка си. Самата Шизей не се чувстваше изоставена от майката, тя никога не мислеше за родителите си, а когато това все пак се случваше, тя ги приемаше като двойка актьори на екрана. Просто ги наблюдаваше, без да изпитва нищо. Още повече че имаше Хаха-сан за своя майка и Речния човек за свой баща.

Все пак бягството на Сенжин остави дълбоки следи върху света на нейните фантазии. Някак изведнъж разбра колко много прилича на Хаха-сан — херметически затворена в своя малък свят, абсолютно самотна. И това я разтревожи. Защото стремежът й към „сейшин-шуги“ — господството на духа над материята, се крепеше единствено на убеждението, че е безкрайно слаба. О, да, тя имаше Кшира и благодарение на него можеше да върши много неща. Но Кшира не беше в състояние да я дари с брутална сила, тя завинаги щеше да си остане зависима от волята на другите. Съзнаваше, че трябва да открие начин да бъде независима, при това начин, който да я предпазва в максимална степен от риска да се окаже подчинена.

Сама в мрака на нощта, прегърнала мека възглавница, тя мислеше за Сенжин — за своя брат близнак, единствения човек на този свят, от когото се чувстваше напълно зависима. И искаше да бъде такава. Искаше го с цялата си душа. Самотна сълза потрепна под клепача й и бавно се плъзна надолу.

Ако Сенжин не бе слушал внимателно подробните описания на Речния човек, той положително щеше да се озове не там, където трябва. Единственото място с име Жуи, което хората познаваха, беше градче на около седемдесет километра южно от Ханджоу.

Но това градче, чиито жители се препитаваха от производство на коприна и зелен чай, лежеше сред наносите на изпълнената с езера равнина на Югоизточен Китай, докато Сенжин беше сигурен, че търси малко планинско селце в северозападната част на страната.

В крайна сметка го откри. Селището на танжините действително се оказа сгушено в полите на планината Тайханг Шан, която се издигаше на шейсет-седемдесет километра западно от Анианг — люлката на китайската цивилизация, разположен в северната част на провинция Хенан.

Тук дори кафявите склонове на планината изглеждаха пропити с древност, а Жуи — кацнало в гънките й — беше изпълнено с храмове. Еднакви като разпилени зрънца сол, те се бяха пръснали далеч извън чертите на селцето.

Сенжин успя да открие крайната цел на продължителното си пътешествие не само защото бе слушал внимателно описанията на Речния човек. Помогна му и Кшира, за да „види“ Жуи проектирано в миналото, през дълбоките пластове на времето и пространството. А когато пристигна в подножието на Кафявата планина, той откри, че там липсват еднаквите униформи на Мао, кресливите комунистически лозунги и плакати, написани на лицемерен жаргон, нямаше я и некадърната, назначена от Пекин управа.

Обратно — Жуи изглеждаше така, както преди хилядолетия, непроменено и вечно като самата Тайханг Шан. Тъжният и парцалив с бедността си съвременен Китай сякаш бе забравил за съществуването на това селце. А то живееше по начина, по който бе живяло векове наред — затворено в религиозен екстаз, самозадоволяващо се във всичко. Двете последни столетия все още не бяха успели да го докоснат с лапите си, вонящи на въглища и петрол.

Пристигането на Сенжин бе предшествано от стоманените кръгове на неговото излъчване и селцето ги долови още преди младежът да бе приключил спускането си по кафявите планински склонове, диви и обсипани с дебел слой прах. По тази причина старейшините вече бяха на площада, когато той се появи в източния му край.

Приветстваха го на езика, който бе научил от Хаха-сан, приеха го като най-сетне завърналия се блуден син и на практика това беше точно така. Още на другата сутрин, малко преди изгрев-слънце, започна и обучението му в изкуството на Тао-тао.

Старейшината, на когото бе възложено да го обучава, се наричаше Мубао. Беше висок и жилав човек, лицето му бе прорязано от дълбоките бръчки, които са характерни за обитателите на дивите и недружелюбни северни степи на Китай. Пъргавите му очи и резките движения на главата и тялото го оприличаваха на ястреб.

Сенжин бе вкаран в стаичката си — малка килия е каменни стени, покрити с пласт сажди. В грубото огнище пламтеше огън — по това време на годината Тайханг Шан не предлагаше нищо друго, освен пронизващ студ. През малкото прозорче без стъкло се виждаше небето, почервеняло от изгрева на слънцето.

Мубао мълчаливо се настани зад бамбуковата масичка и потъна в четене на някакви книжа. Държеше се така, сякаш бе сам в стаичката, очите му нито за миг не се вдигнаха нагоре.

След известно време Сенжин изгуби търпение и се раздвижи. В същия миг Мубао скочи на крака и Сенжин не успя да разбере какво става. Инстинктивно прибягна до дарбата си, мрачните й метални вълни се насочиха към по-възрастния мъж.

За свой огромен ужас обаче откри, че затъва в дълбоки и лепкави вълни, че е ограден от непристъпна стена, мрачна и неподвижна като вечността. И като смъртта. В този кратък миг на пълна парализа до него се докопа Мубао. Стоманените му пръсти се свиха около врата му, железните мускули го тласнаха напред и натиснаха главата му към огъня.

Пред очите на Сенжин заиграха пламъците, лъхна го нетърпима жега, облаците ароматен пушек заплашваха всеки миг да го задавят. Лицето му се напече, замириса на изгоряло, едва по-късно си даде сметка, че миризмата идва от пламналите му вежди.

Мубао най-сетне дръпна главата му назад, но не отпусна желязната си хватка.

— Ти дойде тук арогантен и невеж — прокънтя дълбокият му вибриращ глас. — Дойде готов да използваш своята дарба по груб и небрежен начин. Ти си суетен и безпочвено самоуверен егоист, който представлява заплаха както за нас, така и за себе си. Имаш ли какво да кажеш в своя защита?

Железните пръсти разхлабиха хватката си и Сенжин се наежи. Обливаха го вълните на гнева, горещи и лепкави като горски мед. Първата му реакция беше да пусне в ход стоманените кръгове на своето излъчване, да го използва така, както го бе учил Речния човек, да отмъсти за унижението.

Миг по-късно в душата му се промъкна инстинктът за самосъхранение, безшумен и предпазлив като горски хищник. Сенжин беше сигурен, че дарбата му ще се блъсне във високата и безформена стена, без да знае откъде идва това чувство на обреченост. А след това ще отскочи обратно към него и ще го парализира.

После всичко се промени, агресивността му изведнъж се стопи. Очите му се сведоха надолу, главата му клюмна.

— Не мога да се защитавам пред лицето на истината — дрезгаво промълви той. Душата му се изпълни с алчност, а не с очакваното унижение. Беше алчен за силите, които Мубао очевидно притежаваше, закле се да ги усвои, каквото и да му струва това.

— Тогава чуй присъдата ми! — сурово рече Мубао. — Ще обръснеш главата си в знак на покаяние за недостойното си поведение и ще останеш така, докато ти бъде заповядано нещо друго. Ще работиш и живееш в кухнята, където ще помагаш на чираците. Ще изпълняваш безпрекословно всичко, което ти заповядват, ще вършиш най-мръсната работа!

— А какво ще стане с обучението ми по Тао-тао? — попита Сенжин.

— То вече започна — отвърна Мубао.

„Няма да се поддам на унижението“, реши Сенжин.

А имаше на какво да се поддаде и още как! Чираците го мразеха — нали беше японец. Тези тъпи хлапаци с хилаво излъчване и задрямали мозъци го засипваха с подигравки, но Сенжин изпълняваше безкрайните им прищевки, макар вътрешно да кипеше от гняв. Караха го да изхвърля гниещите отпадъци, да разстила с голи ръце оборския тор около нежните стебла на зеленчуците и билките в просторната градина. А веднъж го накараха да изкопае нова яма за отпадъчните води и докато той изпълняваше нареждането, всички чираци се наредиха около дупката и започнаха да уринират отгоре му. Редовно откриваше разни гадини в храната си, но спокойно и с видимо удоволствие ги поглъщаше пред очите на хлапаците — сякаш бяха редки деликатеси. Не се смути, дори когато откри изпражнение в постелята си.

Целта на всички тези унижения бе да го направят по-добър човек, но на практика не стана така. Сенжин продължаваше да нехае за огледалото на собствената си същност, което Мубао решително държеше срещу очите му. Сякаш бе митичен вампир, чието отражение не можеше да се появи в никакво огледало.

По всичко личеше, че е лишен и от сянка. Съдържанието на живота му в Жуи нямаше абсолютно никакво значение за него. Вместо това, можеше да бъде в рай, затвор или ад — това му беше безразлично. Значение имаха единствено въпросите, които тиктакаха в съзнанието му като бомба с часовников механизъм. По отношение на всичко останало той беше робот, не, по-скоро — великолепен актьор, чието най-голямо постижение бе илюзията за нормално поведение, която вдъхваше на околните.

Дори Мубао, въпреки огромния си опит и способности, бе заблуден от майсторството на младия илюзионист. И той, както всички старейшини на танжините, беше твърдо убеден, че арогантният хлапак най-сетне се е преклонил пред силата на унижението, че мизерното съществуване в Жуи е урок, който той ще запомни за цял живот.

Но колко дълбоко грешаха всички, какво невежество проявиха! Престоят на Сенжин тук беше по-скоро урок за тях, а не за него. Вродената им арогантност и сляпото доверие в методи, издържали изпитанието на времето, неволно ги бяха принудили да се отнасят със Сенжин така, както се отнасяха с всички нови кандидати за овладяване изкуството на Тао-тао. Но Сенжин беше коренно различен от учениците им, постъпвали в Жуи обикновено от близките околности. В същото време танжините старейшини отдавна бяха престанали да изпитват съмнение в собственото си всемогъщество, от което бе черпил сили дори великият Мао. И как биха могли да допуснат, че някакво недорасло хлапе ще направи на пух и прах цялата им методология? Бяха приели усойница в пазвата си, но самодоволството им беше толкова голямо, че вече не бяха в състояние да видят опасно проблясващите й пръстени под лъжливата фасада на примирението.

Сенжин рядко спеше повече от час-два на денонощие. През деня беше покорен роб на чираците, които го мразеха с цялата си душа, а през нощта се поставяше на разположение на Мубао или на някой от другите старейшини, които го обучаваха на различни похвати от Тао-тао.

Те не бяха Кшира — това, на което го бе учил Речния човек, но в много неща си приличаха. Сенжин незабавно видя как това изкуство бе деградирало с течение на времето, как се бе променило и нагодило към изискванията на японския бит и култура, въпреки безспорните усилия на популяризаторите му да го запазят в оригинален вид.

Но какви бяха въпросите, на които не можеха да отговорят нито Хаха-сан, нито Речния човек; въпросите, които го бяха принудили да потегли за Жуи при тукашните танжини? Малко след пристигането си Сенжин беше убеден, че ги знае. Какво се е случило с Речния човек тук? Може ли да се научи нещо повече от размишленията на отдавна умрели хора, които се бяха считали за философи? Къде лежи истината за света? Какви трябва да бъдат отговорите на вечните въпроси: защо съм тук, къде отивам, в какво ще се превърна след това?

Но сега знаеше, че дори да получи отговор на всички тези въпроси, той не би го задоволил. „Защо се превръщам в гняв, питаше се той с ръце, заровени в оборския тор. Защо съм ярост, възникваше въпросът в главата му, докато в устата му помръдваха бръмбари. Защо съм бесен“, недоумяваше душата му нощем, когато тялото му бе свито на кълбо, а мрачното метално излъчване на дарбата му бе приковано към него като крилата на окована птица.

Задаваше въпросите си за пребиваването на Речния човек тук така ловко, че нито Мубао, нито някой от останалите старейшини забелязваха нещо подозрително. Обработваше ги бавно и внимателно, търпеливо очакваше подходящия момент за проникване в древните им тайни. Но това стана по-скоро, благодарение на шанс, появил се от съвсем друг източник.

Момчетата и момичетата в селото се събираха заедно само на общата трапеза, иначе забраната за контакти между тях беше прилагана с цялата си строгост. Но някои от тях все пак успяваха да осъществяват контакти помежду си. Сенжин така и не можа да определи дали тези тайни срещи оставаха извън полезрението на старейшините, или пък сложната им организация и реализация беше просто част от обучението на Тао-тао.

Едно от момичетата изглеждаше особено объркано от начина на преподаване, не разбираше материята, отговорите му никога не бяха задоволителни за старейшините. В резултат беше обект на закачки и подигравки, съвсем като Сенжин.

Казваше се Ксу и беше много красива. Притежаваше порцеланова кожа и лице на кукла, от което се излъчваше почти хипнотично съвършенство. Сенжин намираше несъответствието между външния й вид и начина, по който възприема обучението си, за една малко тъжна ирония на съдбата. Ненадминат лъжец, както винаги той успя да се убеди, че е привлечен от нея, просто защото обожава съвършенството във всичките му форми. Виждаше се като скулптор, който ще създаде истински шедьовър от неоформения къс глина, каквато бе Ксу в неговите очи. Но истината беше по-различна — в това странно общество му ставаше все по-трудно да понася своята пълна изолация. Разбира се, не искаше да признае пред себе си, че вътрешната болка го тласка към друг, подобен на него човек — презрян от всички красив чужденец. Вътрешната му нужда от компания го направи сляп за нейните недостатъци, които при други обстоятелства несъмнено би презирал. Виждаше единствено деградацията на Ксу, изкривеното й от страданията лице беше огледален образ на неговото собствено.

В началото наблюдаваше унижението й като останалите, макар че не изпитваше тяхното удоволствие. Скоро обаче отношението към нея стана толкова лошо, че той се почувства длъжен да се намеси. Започна да разглежда всеобщата жестокост към момичето като прегрешение. Не по отношение на неписаните закони на танжините, които за него не означаваха нищо, а по-скоро по отношение на вътрешния му морален кодекс, чиито канони се очертаваха все по-ясно в съзнанието му.

Изправен сред студената дупка, която копаеше зад общата тоалетна, Сенжин стана свидетел на поредните издевателства над Ксу, извършени от група момичета. Започна се с ругатни и подигравки, после се премина и към физически действия. Блъскана и ритана от всички страни, Ксу с олюляване премина през каменистия терен и падна в помийната яма, която копаеше Сенжин.

Той спря да работи. В опита си да не се разплаче момичето хапеше долната си устна с такова ожесточение, че от нея потече кръв. Свита на топка, тя отчаяно се притискаше до калната стена на ямата, опитвайки се да се скрие от ухилените си мъчителки.

Момичетата се наредиха покрай ръба на ямата, поставиха ръце на коленете си и започнаха да подвикват обидни думи на Ксу. Една от тях се изплю долу, но вместо върху момичето храчката се лепна върху бузата на Сенжин. Попадението предизвика взрив от смях.

— Вижте, вижте! — развикаха се хлапачките. — Тук бил и лайнарът! Не видяхме, че копаеш тук, Лайнар! — Задавяха се от смях, от очите им потекоха сълзи.

Сенжин погледна към Ксу и срещна разширените й от ужас очи, вперени в храчката на лицето му. От тях бавно се плъзнаха две сълзи. Плачеше за него, а не за себе си.

Сенжин затвори очи и потърси онова място дълбоко в душата си, в което се бяха свили металните спирали на необичайното му излъчване. Това място беше безкрайно отдалечено както във времето, така и в пространството, намираше се съвсем близо до фината мембрана на „кокоро“, увиснала неподвижно в пустотата на душата му. Сенжин напрегна волята си и не след дълго енергията започна да струи по посока на мембраната, тя леко потръпна и започна да вибрира.

Той започна да насочва енергията си навън, прибави към нея и силата на необичайната си дарба, хвърли ги във времето и пространството. Миг по-късно земята се разтърси, сякаш бе глиган, пронизан от смъртоносна стрела.

Сенжин чу писъци и грохот, отвори очи. Земята под краката на кискащите се хлапачки се бе сринала, те се бяха стоварили в дъното на ямата, оплетени в кълбо от кални тела, от което се разнасяха писъци на страх и ужас.

Той се засмя и захвърли лопатата.

— Работата ми за тази сутрин приключи — обърна се той към Ксу. — Помогнаха ми да изкопая нова помийна яма.

Ксу го гледаше безмълвно, очите й щяха да изскочат от орбитите си. Той изпълзя от плитката дупка, протегна ръка и я издърпа до себе си. После с удоволствие видя как момичето вдига пола, прикляква до ръба на новата дупка и я освещава с обилна струя.

Възстановила самочувствието си, Ксу хвана ръката му и безмълвно го поведе по пътечката, която се извиваше към близките хълмове. Важни и невъзмутими, няколко планински кози наблюдаваха изкачването им с воднисто кафявите си очи, челюстите им продължаваха да преживят над туфите изсъхнала трева. Охранени зайци изскачаха изпод краката им и смешно подхвърляха задниците си по посока на гъсталака, пред очите им за миг се мерна пухкава опашка, лисицата надигна голямата си триъгълна глава над близкия храст, после побърза да се отстрани от пътя им.

Малко преди пътечката да опре в голата скала, която се издигаше пред очите им, тя го дръпна встрани и двамата внимателно запристъпяха по сипея. Прекосиха го, заобиколиха два огромни заоблени камъка и се озоваха на малка полянка, закътана от всички страни, абсолютно уединена.

— Откъде знаеш за това място? — учуди се Сенжин.

— Идвам тук, когато искам да бъда сама, когато подигравките станат непоносими — отвърна тя.

— Вече не трябва да се безпокоиш от тях.

— О, никой не би сторил подобно нещо за мен! — възкликна неволно Ксу, после бузите й се покриха с гъста руменина.

— И сама би могла да го сториш — каза Сенжин. — Не би имала нужда нито от моята, нито от ничия друга помощ…

— Може би — отвърна тя, без да го гледа, после се дръпна от него, пое въздух с пълни гърди и добави: — Красиво е тук! Планинският въздух е съвсем различен… Сладък, сладък! Като аромата на бебе!

Сенжин мислеше за съвсем други неща. Не я изпускаше от очи и се питаше как да я промени, за да я направи наистина съвършена. После в съзнанието му се промъкна една тъжна мисъл — ако някога наистина успее да я превърне в шедьовър, това ще означава, че трябва да я унищожи.

— Защо ме доведе тук? — попита рязко той и стисна китката й.

— Как защо? — объркано го погледна тя, сякаш някой от старейшините я изпитваше. — Просто да се насладиш на обстановката заедно с мен…

— На кое по-точно?

— Ами на всичко това — Ксу разпери ръце, обхващайки цялата панорама.

— Земя и камъни като навсякъде — сви рамене той.

— Не е така — поклати глава Ксу и привлече погледа му с блестящите си очи. — Тук е по-различно, по-особено… Като теб самия… — Ръцете й леко го докоснаха: — Защото това място е мое!

Сенжин за пръв път усети присъствието на дарбата й. Тогава си помисли, че тази дарба е много слаба, но по-късно, дълго след като беше напуснал Жуи, стигна до заключението, че това момиче е било истински майстор да прикрива необичайните си способности от танжините и изпита съжаление, че не беше я опознал достатъчно.

Но в момента изпитваше единствено, съжаление от слабостта на нейното излъчване, което се нуждаеше от самота и уединение, за да може да се изяви. Въпреки това беше хубаво, беше привлекателно като лицето й. Той се зае да огражда това чувство с могъщите стоманени спирали на собственото си излъчване, то започна да отразява сиянието им, да свети със собствена светлина. И миг по-късно разбра, че Ксу е права — мястото наистина беше прекрасно. Благодарение на силата на нейната воля.

— Говори се, че си дошъл от Азама — вдигна лице към него тя. — Вярно ли е?

— Да — кимна той. После долови напрежението й и реши да отговори на всичките въпроси, които очевидно се блъскаха в главата й.

— Познаваш ли един танжин оттам, казва се Аичи?

— Не — отвърна Сенжин, после нещо му хрумна и попита: — Как изглежда?

Ксу му описа Речния човек.

— Познавам го — каза Сенжин. — В продължение на много години той беше мой баща.

— Твой баща! — възкликна тя.

Сенжин й обясни, че Речния човек е брат на Хаха-сан и е станал негов пръв сенсей.

— Едва сега разбирам защо старейшините се страхуват от теб — поклати глава Ксу.

— Мубао и останалите се страхуват от мен? — погледна я с недоверие Сенжин. — Но защо тогава ме приеха?

— Бяха длъжни да го сторят — отвърна момичето. — Нямаха друг избор. Ти си танжин и не могат да те върнат. Но идваш от Аичи — човека, който се опитал да открадне изумрудите на танжините…

— Чакай малко — прекъсна я Сенжин. — Мислех, че шестнайсетте изумруда са били откраднати преди много години от една жена на име Лианг…

— В началото са били двайсет и четири — отвърна Ксу. — Осем продължават да са тук. Именно тях се опитал да открадне Аичи.

— И какво?

— Хванали го — каза Ксу. — Бил осъден от съда на старейшините и прогонен от Жуи. Сега научавам, че се е завърнал в Азама и е започнал да преподава своята версия на Тао-тао. А това е строго забранено.

— Очевидно забраната не му е подействала.

— Така е — сви рамене Ксу.

После нещо проблесна в съзнанието му.

— Казваш, че старейшините били длъжни да ме приемат… По силата на кой закон? Не съм чувал за него.

— Той съществува, само това мога да ти кажа.

Нещо в изражението на очите й го накара да вметне:

— Не ми казваш цялата истина!

После включи в действие дарбата си и невидимите й лъчи леко се докоснаха до съзнанието на момичето.

— Така е — прошепна Ксу. — Не ти казах всичко… Законът действа само по отношение на танжините, които са преки наследници на основоположника…

— Нима искаш да кажеш, че аз… — Сенжин млъкна и объркано я погледна.

— Ти си пряк наследник на Жао Хсия, мъченика, който…

— Който е бил удавен във водите на водопада от Со Пенг.

— Да — въздъхна Ксу. Лицето й блестеше под ярките слънчеви лъчи като истинско злато, очите й бяха влажни. Тя се изтръгна от клещите на ръцете му и бавно опря глава на гърдите му. Металическата спирала на излъчването му потрепна, все още обвита около плахото сияние на волята й. Тялото му изведнъж се изпълни със сила и започна да пулсира от удоволствие.

Сенжин вече бе открил, че може да изпитва една особена сексуална възбуда от контактите със сестра си. Макар и абсолютно платоническа, тя беше приятна игра, игра на майсторство, игра на надмощие. Обичаше да усеща как волята на Шизей се стопява под въздействието на гениалната му дарба, как могъщата спирала на духовното му излъчване се увива около нейното, създава у нея огромно удоволствие, което се разплисква върху него на топли, приятни вълни.

Но сега ставаше нещо съвсем друго, нещо вътре в собствената му спирала. Сякаш върху стоманените й пръстени въздействаше това, около което се бяха увили. Излъчването бе толкова могъщо, че за миг той изгуби своята ориентация, започна да се носи в безкрайността на времето и пространството. Изгуби способността да се контролира, подчини се изцяло на чуждата воля, тя нахлу в съзнанието му и дори изтри вечните въпроси, горящи там със студена светлина. Остана единствено удоволствието — всеобхватно, бездънно, спиращо дъха…

Когато всичко свърши, Сенжин бе така разтърсен, че не беше в състояние дори да се изправи. Тялото му безсилно се плъзна надолу, ръцете му обгърнаха глезените на Ксу. Затвори очи и се остави за миг на пълния покой, нахлул в душата му. После въпросите отново изплуваха в съзнанието му, бавно и постепенно, без обичайната настойчивост. И той отново стана това, което беше.

Сенжин и Ксу никога не се завърнаха на тази полянка, сгушена в склоновете на Тайханг Шан, никога не изпитаха отново прекрасната близост. Може би тя би го сторила пак, но той не й даде шанс да го предложи. Част от него изпитваше огромна наслада от насилието (нямаше друга, по-подходяща дума за описание на това, което бе станало между тях), но друга — дълбока и много по-властна, изпитваше смразяващ ужас от факта, че волята му е била подчинена напълно от чужда воля, от друго човешко същество. И тази част му забраняваше безпрекословно повторно докосване до подобно усещане.

Три месеца след пристигането си в Жуи Сенжин разбра, че истината на Речния човек не е истината. А три години по-късно разбра, че и истината на Тао-тао не е голямата истина.

След което се замисли за Шизей — нещо, което не, беше правил отдавна. В главата му изплува въпросът, който тя му бе задала преди много години: „Защо виждаш всичко изопачено?“ Тогава не можеше да й отговори, но сега вече не беше така. Жадуваше да я попие с всичките си сетива, да я обвие с безупречно насоченото си излъчване, да изчака сливането на душите им, а после да каже: „Всичко е изопачено за мен, защото зная, че в този свят няма една съвършена истина, в него могат да съществуват само предполагаеми и затова многобройни истини. Всеки човек си изработва една от тях или я възприема от друг човек. По тази причина животът е пълен с конфликти.“

Три години и три месеца след началото на обучението на Сенжин в Тао-тао, старейшините хвърлиха жребия. Това беше древен ритуал, който се проточи цяла седмица. Седем дни на псалми и декламации, които постепенно усилваха влиянието си върху мембраната на „кокоро“. Накрая Сенжин се чувстваше толкова възбуден, че изобщо престана да спи — всяко движение и жест — негови и на околните — влизаха в ритъма на това могъщо трептене.

Когато изтекоха тези седем дни, старейшините се събраха в един от каменните храмове, издигащ се на склона на планината. В центъра му пламтеше буен огън, поддържан от жените на селцето. Въведен вътре, Сенжин вдигна глава нагоре и видя звездите през голяма кръгла дупка на покрива.

Изправили се един до друг, старейшините чертаеха рунически послания върху издължени парчета кост, изрязани от черупката на гигантска морска костенурка. Сенжин си спомни разказа на Речния човек, който подробно му бе описал как Со Пенг и Жао Хсия, още невръстни хлапета, бяха ходили да крадат яйцата на огромните земноводни на брега на Рантау Абанг.

Посланията на старейшините бяха въпроси, на които искаха да получат отговори. Когато сложните знаци и йероглифи най-сетне приключиха, церемонията стигна до своята кулминация. Старейшините хвърлиха черупките в огъня, псалмите стигнаха своя апогей, после бавно започнаха да затихват.

Накрая жените измъкнаха черупките от пепелта и ги поставиха в краката на възрастните мъже. А те се заеха да разчитат отговорите на своите послания, изследвайки внимателно пукнатините в костните късове, получили се от високата температура.

Мубао получи своята черупка и направи знак на Сенжин да се приближи. Младежът клекна до него и възрастният мъж тържествено промълви:

— Ето го твоето бъдеще!

Сенжин недоумяващо гледаше черупката. Мрежа от фини пукнатини пресичаше издълбаните върху нея символи.

— Какво казва то?

— Наводнение, порой, гръмотевична буря, взрив на огромна енергия — напевно започна да изрежда Мубао. — А след потопа идва „ксин“… — С тази дума се изразяваше дълбоката същност на нещата, сърцевината на „кокоро“.

Сърцето на Сенжин усили своя ритъм.

— Това ли ме чака? — попита той.

— Отчасти — кимна Мубао, после разтърка черупката с мазолестия си палец. — Смъртта е властна… Нейните тонове се смесват с беззвучното ехо, което ни насочва… Смърт, отново смърт…

Палецът на Мубао спря за миг върху една от едва доловимите пукнатини, очите му се повдигнаха към лицето на Сенжин.

— Ти трябва да заминеш — тихо прошепна той. — Нашата част от деня отмина.

Сенжин откри, че напуска Жуи с огромно облекчение. През последните седмици беше започнал да изпитва истинска досада от подготовката си тук. Отдавна беше усвоил всичко, на което Мубао и останалите старейшини искаха да го научат. Практически той вече можеше да учи тях — толкова отчетливо бе станало трептенето на неговото собствено „кокоро“. Защото, за разлика от тях, той бе опознал Истината. А когато ритуалът приключи и Мубао произнесе своята присъда, Сенжин разбра, че дори да му позволят да сподели познанията си с тях, те никога не биха могли да ги възприемат. Никога не биха разбрали, че Истина няма.

Разбира се, това съвсем не означаваше, че обучението му е било погрешно или безполезно. Но фактът, че действат и двете форми на Тао-тао, че всички сляпо вярват в тях, се стовари върху Сенжин като удар на тежък чук.

Нищо не беше истинско, нищо не беше свято. Следователно нямаше и закони.

Такъв се върна Сенжин в Япония — един двайсетгодишен „дорокусай“. И, вероятно, за да задоволи чувството на горчива ирония в душата си, постъпи на работа в Градската полиция на Токио.

Не се завърна в Азама, където — той знаеше това — Хаха-сан и Речния човек го очакваха с търпението, с което Смъртта очаква всяко живо същество. Не го привлече дори фактът, че го очакваше и Шизей, любимата сестра. С нея той се срещна в Токио, сред ослепителното сияние на Гинза, под огромните неонови икони на новата ера: СОНИ, МАЦУШИТА, ТОШИБА, СБС…

Сред мигащото сияние на електронната джунгла те отново се привлякоха един към друг от онези концентрични кръгове на тайнственото си излъчване, които ги бяха свързвали като деца — мрачни, здрави и напоени с неповторим аромат.

И двамата се радваха на срещата, макар това трудно да личеше отстрани. Лицата им останаха абсолютно безизразни, всичко се преживяваше дълбоко в душите им. И всичко дойде на мястото си.

Така поне си мислеше Шизей.

Сенжин се нанесе в апартамента на близначката си, разположен в един от най-модерните квартали на града. Беше голям и просторен, претъпкан със западни мебели, тапицирани с луксозен, снежнобял плат. Докато пътуваха към жилището й в онази първа вечер, Сенжин видя три огромни рекламни плаката с лицето на Шизей. А после я видя и по телевизията, пееща с микрофон в ръка пред огромна тълпа екзалтирани младежи.

— Аз съм звезда — обясни му Шизей. — Най-известната звезда на Япония.

А Сенжин, отсъствал толкова дълго от родината си, не знаеше дори значението на тази дума.

— Правя от всичко по малко на сцената и в телевизионното студио — обясни му Шизей. — Пея, танцувам, разказвам забавни историйки… Изнасям самостоятелни концерти, предстои ми собствен телевизионен сериал. Освен това рекламирам продукцията на най-големите търговски компании, не се отказвам от нищо. Аз съм идол за гладните очи на публиката, тя ме иска, тя ме обожава…

— Това прави ли те щастлива? — попита Сенжин, гледащ като омагьосан лицето й върху телевизионния екран. Беше златистосиньо, изключително привлекателно, камерите нежно го галеха с електронните си очи. Беше абсолютно убеден, че режисьорът на това предаване е влюбен в нея.

— Всички са влюбени в мен — просветли го Шизей. — Публиката, снимачните екипи, рекламните агенти, президентите на големите компании. Особено президентите! И това ме прави много щастлива! — По лицето й пробягаха сенки: — Но аз зная, че това няма да продължи дълго, колкото и чудно да ти се струва… Звездата трябва да е млада, свежа като утринната роса, недокосната… Времето е най-големият ми враг!

— Но как постигна всичко това? — попита Сенжин. И двамата изгаряха от желание да научат какво е станало с другия през трите години на раздялата им. Донякъде знаеха предварително това, тъй като енергийното им излъчване беше променило състава и плътността си в очакваната от тях посока. Но някои неща трябваше да бъдат казани на глас. Странното беше това, че и двамата изпитваха някакъв особен свян да го сторят — сякаш бяха неопитни младоженци в часа на истината, изправени пред брачното ложе.

Но Сенжин, както винаги по-нетърпелив, гореше от желание да й разкаже края на историята за Со Пенг, започната преди много години от Речния човек.

— Бях прав да замина за Жуи — каза й той в онази първа нощ. — Те знаеха прекрасно какво се е случило там и ми разказаха всичко.

Станало така, че Тик По Так, побеснял от вероломството на своя съперник в престъпния квартал на Сингапур, открил бардака, в който се забавлявал тоя тип, проникнал там на разсъмване и прерязал гърлото му със собствените си ръце. За компания пратил на оня свят както тримата му телохранители, така и проститутките, които кротко си спели в леглата.

Такова поне било мнението на сингапурската полиция. Макар шефовете й да имали изгоден и за двете страни „Пакт за ненападение“ с Так, кървавата касапница се оказала прекалена дори за техните свикнали на всичко стомаси. В резултат предприели хайка срещу бандита с всичките си налични сили, които били подпомогнати и от бандата на заклания гангстер.

Тук идва ред да си припомним за съществуването на Ван — братовчедът на Со Пенг, който бил прислужник в полицията. Няколко дни след началото на акцията във вестниците се получило, анонимно съобщение, което доказвало участието на бандата в брутално убийство, обект на полицейско разследване. Скандалът бил страхотен и разтърсил цял Сингапур. Естествено, британският полицейски началник отрекъл всякакви връзки между повереното му ведомство и престъпните групировки, но обвиненията били толкова неоспорими, че той бил принуден да уволни две трети от своите служители. Това пък му оставило малко време да се занимава с преследването на Тик По Так, който скоро се завърнал в Нощния квартал и отново го поставил под железен контрол.

Но Так вече не бил сам — зад гърба му стоял Со Пенг и му давал мъдрите си съвети. Според старейшините танжини в Жуи, Со Пенг дърпал конците на всичко, именно той открил начин да проникне в строго охранявания бардак, подкупвайки персонала, който сипал приспивателно във виното на самсенга съперник и неговите телохранители.

Пак Со Пенг уредил братовчед му да открадне от канцеларията на полицейския началник изобличителните материали, след което невъзмутимо подал молба за овакантеното от компрометирания служител място.

Всичко това изглеждало абсурдно, тъй като по онова време Со Пенг бил все още юноша (не по-възрастен от мен, уточни Сенжин). Но началникът на полицията бил притиснат до стената, трябвало не само да възстанови реда и спокойствието с помощта на британската армия, но да възстанови и доверието в своята администрация. А военните със сигурност не били в състояние да сторят това. Губернаторът го викал вече два пъти, заплахите му да го уволни и да го изпрати обратно в Англия били съвсем недвусмислени. В допълнение на всичките тези обстоятелства, нямало друг кандидат за поста на уволнения полицейски служител.

Отчаян и уморен от огромния натиск върху себе си, началникът на полицията назначил Со Пенг за свой заместник, въпреки че младежът нямал никакъв опит в тази област. Но опит не му бил необходим. Той разполагал с необичайната си дарба, а негов верен съюзник бил могъщият Тик По Так.

Планът на Со Пенг действал безотказно. Използвайки силите на сингапурската полиция, той методично разгромявал всички банди, които съперничели на Так. Гангстерите нямали избор и един по един признавали управлението му.

Само след седмица Нощната зона била укротена, а две седмици по-късно бил разкрит и извършителят на жестокото клане в публичния дом. За всеобщо удивление той се оказал не Так, а един от амбициозните главатари на съперническа банда. Уликите срещу него били толкова многобройни и убедителни, че началникът на полицията и губернаторът организирали публичен процес. Убиецът бил осъден и екзекутиран, а населението на града получило своето спокойствие.

Един месец след постъпването на Со Пенг в полицията Сингапур се завърнал към нормален живот, а двайсетгодишният заместник-началник на полицията станал най-известната и уважавана личност в колонията.

С помощта на своята дарба той прикрил всички следи от убийството на своя природен брат, а заедно с него и следите на още много организирани от него престъпления.

Со Пенг посъветвал Так да изтегли парите си от бизнеса с отглеждане на мак и да ги вложи за закупуване на обширни терени северно от града. После назначил на работа Х. Н. Ридли — директора на Ботаническата градина, с когото се запознал по време на лова на тигри, и щедро финансирал проекта му за създаване на насаждения от дървото „пара“. Пет години по-късно вече разполагали с огромна каучукова плантация. Со Пенг напуснал поста си и се отдал изцяло на бизнеса. Взел при себе си момчето с плоското лице, с което преди години се запознал на улицата пред дома си, скоро двамата станали по-близки дори от братя. Кръвните му братя също получили работа в плантацията. Баща му току-що бил починал от дизентерия, която лепнал на един от островите около Ява. За майка му не се разбрало нищо, въпреки че Со Пенг хвърлил купища пари за нейното издирване.

Времето минавало, плантацията работела все по-добре. Използвайки мръсните пари на Так, Со Пенг продължавал да разширява бизнеса, купувайки в най-подходящо време различни предприятия. А най-подходящото време неизменно се оказвало най-неблагоприятното за продавачите.

Запознал се с една китайка и се оженил за нея. А тя, като добре смазана машина, започнала да пуска в скута му по една дъщеря всяка календарна година. Но Со Пенг не бил доволен. По мнение на старейшините танжини между него и Так се появили търкания относно начина на управление на законния бизнес. Търканията се превърнали в дълбоки различия и Так в крайна сметка решил да се оттегли. Со Пенг не възразил.

Скоро след това тялото на Тик По Так било изхвърлено от вълните на морето. Полицейското разследване било претупано надве-натри и изпратено в архивите. Макар отдавна да бил напуснал полицията, Со Пенг поддържал тесни връзки със своя наследник…

— Но какво разбра за най-важното — за изумрудите на танжин? — попита Шизей.

— И на тях ще им дойде реда — успокои я Сенжин. — Танжините не останали безучастни, докато техният враг укрепвал своята мощ. След Жао Хсия изпратили други младежи, но и те не се завърнали. И тогава разбрали грешката си. До този момент вярвали, че синът на предателката Лианг ще съумее да я убеди да върне откраднатите камъни. Вярвали, че Жао Хсия ще убеди своя природен брат да се върне с него в Жуи и да се заеме със задълбоченото изучаване на Тао-тао, което било негово право и негов дълг.

Но отговорът на опитите им за помирение бил само един — смърт.

Въпреки това, те все още се въздържали от ответен удар, просто защото Лианг и Со Пенг били танжини. При това не обикновени бойци, а преки наследници на основоположника, които на всяка цена трябвало да останат живи.

И тъй, старейшините продължили да изпращат свои хора, които трябвало да открият Лианг и да я убедят да върне безценните камъни. Всичко било напразно — те не открили нито нея, нито камъните. Со Пенг и членовете на семейството му били обект на постоянно наблюдение, но нищо не ги свързвало с откраднатите ценности. Танжините следели дори приятеля на Со Пенг с плоското лице, който вече бил началник-смяна в каучуковата плантация. Станали свидетели на смъртта на първата жена на Со Пенг, на брака му с втората. Тя започнала да го дарява със синове, докато дъщерите му една по една били отнесени от чумата, която върлувала по Малайския архипелаг.

Танжините били твърдо решени да открият следите на своите свещени изумруди и търпеливо продължили наблюдението. Всъщност какво друго биха могли да сторят?

Жао Хсия казал истината на Со Пенг там, край водопада. Дядо им наистина гаснел от незнайна болест, на всяка цена трябвало да получи изумрудите, които имали способността да попиват и съхраняват силата на „кокоро“. Върху гладките им стени проблясвала хилядолетна енергия, прескачала от един камък на друг, регенерирала се и ставала все по-силна и по-силна.

Числото девет имало магическа сила, тъй като броят на изумрудите бил необходим за построяването на сложна триизмерна фигура, чиито лъчи имали свойството практически да умножават до безкрай енергията, излъчвана от мембраната на „кокоро“. От друга страна, намаляването на бройката под девет означавало изграждането на съвсем различна фигура, която вече имала свойството не да умножава, а да стеснява енергията на „кокоро“, което неизменно щяло да доведе до нейното замиране.

— А какво ще стане, ако мембраната на „кокоро“ се пръсне? — попита Шизей.

— Смърт — отвърна с мрачен глас Сенжин. — Нейната сянка ще се просмуче в беззвучното ехо, което долавяме и което ръководи постъпките ни. И пред нас ще има само смърт.

Шизей си имаше приятел. Сенжин беше шокиран, не можеше да повярва, че докато е бил накрай света, в Жуи, животът е продължавал да си тече. Вглъбен в себе си, зает единствено с проблемите на собствената си душа, той се чувстваше обиден, че събитията са следвали своя ход, не са го изчакали да им даде окончателната насока.

Не каза нито дума против приятеля на Шизей — това не беше и необходимо. Тя ясно усещаше стоманените пръстени на мрачното му излъчване, които започваха заплашително да пулсират всеки път, когато Хейжи беше наблизо.

Хейжи завършваше Правния факултет на Тодай — най-престижния японски университет. Беше в първата десетка на курса си по успех, освен това бе имал късмета да е наследник на две от най-влиятелните групировки в японското общество — сред състудентите си беше „гакубацу“, а сред останалите жители на столицата — „кьодобацу“. Баща му беше съученик с декана на Юридическия факултет, а майка му бе родом от една малка префектура в Нара, в която бе роден и президентът на най-солидната правна кантора в страната. Този президент вече бе изявил желание да вземе Хейжи при себе си веднага след дипломирането му. А Шизей беше, влюбена в Хейжи. Той притежаваше всичко на този свят, с изключение на най-важното — одобрението на Сенжин.

Младежът открито обожаваше Шизей. И това беше естествено — първо и задължително условие за всяка нейна връзка. Обожанието, което чувстваше от разстояние, отвъд светлината на прожекторите, непременно трябваше да се дублира на едно по-интимно ниво, тя искаше да докосва очертанията му, да бъде сигурна, че то наистина съществува.

Хейжи сякаш бе създаден за тази роля. Когато двамата се запознаха, той бе напълно погълнат от бъдещата си кариера. Но за отрицателно време се отдаде с цялата си душа и на Шизей. На нея обаче това не й стигаше. Сенжин го разбра веднага, макар да не беше сигурен, че и сестра му го разбира. Тя все още живееше в екзалтираната невинност на детството си и не можеше да допусне, че у нея никнат семената на доброто и злото, че едва ли притежава властта да ги подчини на волята си. Сенжин от своя страна мислеше далеч по-трезво.

Наблюдаваше с научен интерес бавното плъзгане на Хейжи към състоянието на окаяна безпомощност. О, той беше сигурен, че Шизей не може да разбере напълно какво пагубно влияние върху хора като Хейжи може да оказва проекцията на нейната воля, сладка и омайна като непознат парфюм. На практика Сенжин знаеше, че тя изобщо не си дава сметка как излъчването й се променя заедно с все по-могъщото влияние, което оказваше върху нещастния младеж.

Психическото разпадане на Хейжи, пълното изчезване на чувството му за собствена същност, бяха особено приятни на Сенжин, тъй като той възприемаше младежа единствено като заплаха, като пропаст, която би прекъснала психическата хармония между него и сестра му. Освен това то задоволяваше напълно изостреното му чувство за ирония, тъй като не беше необходимо да прави нищо, а просто да седи и да наблюдава как Шизей сама унищожава това, което наистина обожаваше.

Новината, че Хейжи е изключен от Тодай заради непосещение на лекции, се стовари върху нея с шокираща сила. Младежът бе престанал да работи върху задължителните писмени теми, не участваше в дебатите по юридически казуси и сам се бе изключил от задължителните за последния курс упражнения.

Нима Шизей не можеше да проумее, че нейният възлюбен не може да бъде на две места едновременно, че след като е с нея, той не може да бъде на упражнения и не може да пише задължителните теми? Вероятно не. А и Хейжи бе загубил всякакъв интерес към юридическата материя. Обожанието му по отношение на Шизей не беше робско — колкото повече й даваше той, толкова повече изискваше тя.

Сенжин с увлечение наблюдаваше как сестра му изсмуква жизнените сили на младежа. Държеше се разюздано и безцеремонно като проститутка, развяваше дарбата си, без дори да съзнава какво всъщност върши, държеше се съвсем като Хаха-сан в определени моменти от живота си. Сравнението разтърси дълбоко Сенжин. И колкото повече мислеше за него, толкова повече се затвърждаваше убеждението му, че трябва да направи всичко възможно, за да спаси Шизей от самата себе си.

Така стигна до решението да убие Хейжи.

Не просто да го премахне физически — това би било безполезно, а дори и глупаво. Трябваше да го ликвидира съвсем целенасочено, по начин, който да изтръгне Шизей от фантазиите на детството, да отвори очите й към действителността, да я накара да осъзнае какво представлява в момента и какво ще бъде в бъдещето. Това е мой дълг, убедено мислеше той, неволно разсъждавайки по начина, по който би разсъждавала Хаха-сан. Кой ще се погрижи за нея, ако аз се проваля?

А какви мисли вълнуваха Шизей през това време? Дали наистина не забелязваше опустошителното си въздействие върху Хейжи? Или умишлено не искаше да види истината?

Мислите й не бяха свързани нито с Хейжи, нито със Сенжин. Неизбежната буря от едновременното им присъствие в живота й беше нещо, което сетивата й не можеха да доловят.

В съзнанието й продължаваше да доминира чудовищният образ на Хаха-сан, все така жив и близък на душата й. Представяше си как тича към нея, гуши се в скута й, застива неподвижно и се вслушва в спокойния ритъм на сърцето й, а после затваря очи и се унася в безгрижен сън.

И все пак, като тънка мрежа, опъната през театрална сцена, емоционалните изблици на Хаха-сан я следваха навсякъде, пулсираха в мрака на спалнята й, запълваха нощта със загадъчност, притискаха съзнанието й с въпроси, на които нямаше отговор. Как стана така, че я предадох? Как бих могла да й доставя удоволствие? Тя обича ли ме? Обича ли ме?

След всеки пореден допир до тези въпроси, за които нямаше отговор, Шизей несъзнателно затягаше мрачните ароматизирани обръчи на своето излъчване около нещастния Хейжи.

Тя беше започнала неговото унищожение далеч преди решението на Сенжин да го убие, но как би могла да знае това? Не би повярвала дори на брат си, ако той бе проявил глупостта да й разясни ефекта от нейното поведение. Нима би разбрала, че се стреми към унищожението на Хейжи, за да се спаси от смразяващия призрак на Хаха-сан, който продължаваше да обитава сърцето й, продължаваше да влияе върху нейното поведение? Не, тя не би разбрала това. Все още не.

Сенжин стигна до заключението, че след като смъртта на Хейжи служи на определена цел, тя трябва да служи и на Тао-тао — да възбуди енергията в мембраната на „кокоро“, същността на всичко в този живот.

Заел се с практическата реализация на поставената задача, Сенжин си даваше сметка, че Хейжи до голяма степен е съвършената жертва. Макар да не беше девствен във физическия смисъл на думата, той беше изключително чист в доста от останалите области на живота. На практика, преди да срещне Шизей, той беше един арогантен младеж, убеден в своето превъзходство над другите и сигурен, че ще получи подобаващо място в живота. Тайнствените серпентини на Шизей го бяха лишили от арогантността, а и от всичко изкуствено покрай нея. По странна ирония на съдбата в навечерието на своето унищожение Хейжи се превърна в един наистина достоен човек.

Посрещна смъртта от ръцете на Сенжин кротък като агънце. До последната секунда си остана в дълбините на своето обожание към Шизей, всичко останало му се струваше дребно и незначително.

Сенжин дълго обмисля кога точно да ликвидира Хейжи. Но впоследствие си даде сметка, че не е взел под внимание ефекта на смъртта му върху душевното състояние на Шизей.

Когато се изправи над леглото, в което двамата усърдно се любеха, очите му се изпълниха с гледката на вдигнати крака и яростно притиснати тазове. Никога нямаше да забрави изражението в очите на Шизей, когато извъртя главата на Хейжи в обратна посока и до слуха му долетя сухото пропукване на прекършените прешлени на гръбначния стълб. Точно третият и четвъртият, механично си помисли той, а пропукването прие като шумоленето на тръстика под напора на лек ветрец.

Очите на Шизей бяха избледнели — те винаги бяха такива, когато се любеше. Бяха втренчени в Сенжин, фокусирали в себе си неверие, шок и ужас. Именно този поглед накара впоследствие Сенжин да стигне до заключението, че вероятно не е подбрал добре момента за убийството.

На практика нещата стояха другояче. Сенжин искаше отстраняването на Хейжи по съвсем егоистични причини — просто за да прекъсне навеки единствения акт, който му беше забранен по отношение на Шизей, но на който Хейжи се наслаждаваше с цялата си душа. Сякаш насън, той бутна трупа на младежа встрани и се надвеси над голото тяло на сестра си. Сянката му играеше по гладката й кожа, надничаше там, където тялото му никога нямаше да проникне.

Шизей инстинктивно придърпа чаршафите върху тялото си, сякаш над нея се бе надвесил някакъв непознат и извратен тип. Той се почувства безкрайно наранен, устата му се изпълни с горчива слюнка, за миг му се прииска да зареже всичко, да се откаже от желанието си да поучи сестра си, да й помогне да се превърне във възрастен човек…

Тя го заплю в лицето, а той я зашлеви. После, усетил че истерията й не подлежи на контрол, завърза здраво извитите й зад гърба ръце, а глезените й пристегна с ивици плат, откъснати от собствената й копринена нощница.

Древните псалми вече започнаха да кънтят в главата му, той неволно отвори уста и се зае да им приглася. Монотонните звуци накараха въздуха да потъмнее, прорязаха го странни вибрации. Ръцете му съсредоточено подготвяха телата им за това, което предстоеше да стане. Шизей го гледаше с широко отворени очи, устата й го засипа с проклятия. Но той не им обръщаше внимание, не я и удари. Тези неща вече нямаха значение, тя скоро щеше да разбере в какво би се превърнала без неговата намеса.

Това събитие се случи по времето, когато все още не беше отлял своите ножове от специална стомана. Затова бе принуден да използва обикновен кухненски нож. Клекнал до трупа на Хейжи, той започна ритуалната церемония. Кожата се отделяше на дълги правилни ивици. Очите на Шизей сякаш всеки момент щяха да изскочат от орбитите си, в гърлото й нещо неясно заклокочи. После повърна. Но очите й нито за миг не се отместиха встрани, гласът й се изгуби, нямаше сили дори да изрази протест срещу това, което вършеше брат й.

Ритуалът бе отишъл твърде далеч, тя също започна да усеща вибрациите на „кокоро“, помещението се изпълни с могъща енергия — онази енергия, която ги правеше различни от останалите, равни на боговете…

Шизей изпусна дълбока въздишка, без усилие освободи китките си от превръзката, протегна ръце към Сенжин и мускулите на тялото й помръднаха като живи върху окървавеното легло.

Заедно бяха прекосили границата, разделяща онези, които усещаха „кокоро“, от малцината, които можеха да го използват. Но това не беше Кшира, не беше и Тао-тао. Беше нещо ново и различно, създадено специално за тях и от тях.

В същия този ден на 1980 година Япония бе разтърсена от страхотно земетресение, епицентърът му беше в Токио. Сеизмолозите бяха напълно неподготвени за внезапния трус.

В Китай, от другата страна на океана, старейшините на танжините почувстваха ясно потръпването на земната гръд, вибрацията на „кокоро“… Никой не каза нито дума, само си размениха изпълнени с познание погледи.

Душата на Мубао се изпълни с черен ужас. Той си спомни древния ритуал с черупките от морска костенурка, пред очите му отново се появиха ситните като паяжина пукнатини. „Наводнение, порой, яростна гръмотевица, взрив от енергия… А след потопа — смърт. Нейната сянка се смесва с беззвучното ехо, от което се ръководим. Смърт и пак смърт.“

Книга трета

Акегата

Преди разсъмване

Онзи, който не се страхува от нищо, е могъщ колкото този, от когото се страхуват всички.

Фридрих фон Шилер

Токио | Вашингтон | Уест бей бридж | Ню Йорк

Лято, в наши дни

Никълъс завари дома си като истинско бойно поле. Къщата и градината бяха обкръжени от униформени полицаи, които го спряха и зачакаха инструкции. Никой не го познаваше, никой не бе уведомен за пристигането му.

Първата му мисъл бе за Джъстин и сърцето му замръзна от ужас.

— Може ли някой да ми каже какво става тук? — извика той.

Не можеха или не искаха. Просто го гледаха с каменни лица и безизразни очи.

Колкото по-дълго го държаха на разстояние от къщата, толкова по-силно ставаше вълнението му. Не знаеше какво е станало, дали Джъстин…?

После видя фигурата на Томи сред струпаните пред входа униформи и я повика. Тя вдигна глава, позна го и забърза към него.

— Линеър-сан?

— Хай. Изглеждате изненадана да ме видите, детектив.

— Не съм изненадана, а любопитна — отвърна Томи. — Изглеждате съвсем различен.

Той прекара опакото на дланта си по гъстата четина върху страните си:

— От брадата е, или пък от грубата кожа…

— И от още нещо — погледна го в очите тя. — Добре е, че сте тук, сигурно небето ви праща… Нуждаем се много от вашите умения.

После кимна на униформените полицаи, които препречваха пътя на Никълъс, и те покорно се отдръпнаха.

— Какво става тук?

— Елате да идем при Нанги-сан — отвърна Томи. — Той е в къщата.

— Жена ми! — пое дълбоко дъх Никълъс. — Добре ли е тя? Какво е станало?

— Всичко най-лошо, за което можете да се сетите — погледна го Томи. — Но жена ви е жива и здрава, не се страхувайте.

— Значи тя е вътре с Нанги-сан?

Томи не отговори, заета да си пробива път през кордона от полицаи. Изкачиха стъпалата на градинката и се насочиха към входната врата, пазена от полицаи с шлемове и бронирани жилетки.

— Какво означава това? — попита Никълъс и махна с ръка към тежковъоръжените служители на реда.

— Война, Линеър-сан — отвърна Томи, докато си сваляше обувките. — Война по всички правила!

Никълъс изрита калните планински ботуши от краката си, свали раницата от гърба си и захвърли анорака, който бе съблякъл още след като напусна големите височини.

— Джъстин?

Вратата от оризова хартия насреща се хлъзна встрани и на прага се появи Нанги.

— Никълъс! — извика той. — Слава тебе, Господи! Молитвите ми бяха чути!

— Нанги-сан! — поклони се церемониално Никълъс, но очите им се срещнаха в безмълвна милувка. Томи никога не беше виждала Нанги толкова щастлив. Станала неволна свидетелка на тази необичайна среща, тя започна да си дава сметка за особената връзка между тези двама мъже. Беше връзка между баща и син. — Къде е Джъстин? Къде е съпругата ми?

— Замина — отвърна Нанги. — Точно преди осем часа отлетя за Америка.

Сърцето на Никълъс пропусна един такт, очите му се спряха върху тъжното лице на приятеля.

— Точно сега ли? — промълви той. — Какво става тук? Томи твърди, че сме в състояние на война.

— И е точно така — кимна Нанги. Облягаше се тежко на своя бастун с драконова глава, лицето му бе уморено и загрижено. — Влизай, Никълъс — покани го с жест Нанги. — Уми е тук, чаят и сладкишите са готови, има и храна. Влизай и поемай дома си. Докато хапваме, ще ти разкажа какво се е случило, или поне това, което ми е известно… Но бързам да те предупредя, че то едва ли е достатъчно.

Шизей имаше само една приятелка в живота си. Кику наистина изглеждаше крехка и нежна като вишневия цвят на който бе кръстена — така поне се стори на Шизей, когато я видя за пръв път. Кику учеше за гейша и Шизей се запозна с нея в курса по традиционни танци. Това стана по времето, когато Сенжин беше в Жуи. Нямаше нищо странно във факта, че се запознава с момичета, които се обучават за гейши на този курс, тъй като танцът „илнугей“, е едно от основните умения на гейшите и именно от него произлиза името им.

Кику притежаваше едно особено качество, което веднага се набиваше в очи и от което Шизей искрено се възхищаваше. То беше нещо като застинала в очакване неподвижност — така цветята се готвят да разтворят прекрасните си чашки, така птиците очакват подходящ вятър, за да разперят крила. Кику беше най-добрата в курса и според Шизей това се дължеше именно на нейната странна неподвижност. Защото неподвижността в танца е толкова важна, колкото и движението. Подобно на сенките, които пробягват по стената на застинала стая, неподвижността изменя съдържанието на танцовите стъпки, придава им допълнителна дълбочина, разкрива цялата им вътрешна красота.

Кику беше в състояние да седи в основната поза на гейшите часове наред — с крака, присвити точно под таза. Едва забележимите движения на глезените, с чиято помощ променяше точката на тежестта на цялото си тяло, бяха единственият знак, че в мускулите и ставите й се е натрупало огромно напрежение.

Шизей стана добра танцьорка изцяло благодарение на Кику, а не на инструкторката, която водеше курса. Разкривайки и тайната на неподвижността, Кику й преподаде урок, който й остана от полза за цял живот. — Да знаеш кога да не се движиш е толкова важно, колкото и да знаеш кога да се движиш. По-късно именно това качество на Шизей направи впечатление на режисьори и продуценти, но най-силно бе влиянието му върху нейните спонсори — президентите на най-големите японски корпорации.

Шизей мислеше за Кику и неподвижността, така я завари Дъглас Хау. Грубото му втурване в жилището й наруши атмосферата на спокойствие и задълбочен размисъл, която тя бе изградила около себе си след телефонния разговор със Сенжин.

Подобно на прясна кръв, разляла се в гъмжащи от акули води, този кратък разговор размъти дълбоки и опасни пластове на съзнанието й, които все още съумяваше да държи под контрол. Спокойната и следователно лесна за разгадаване водна шир изведнъж се бе превърнала в беснееща стихия, заплашителна, пълна с неизвестност…

Така я завари Дъглас Хау — затънала в опасното море на непредвидимостта. Лицето му грееше от самодоволство, очите му бяха така изпълнени с чувството за сладка победа, че не успяха да забележат сълзите под клепачите й.

— Чух и веднага пристигам! — извика той. — Още не мога да повярвам! Всичко стана страхотно, направо страхотно! — Протегна ръце и здраво я стисна в прегръдките си. — Замесен в убийство! О, Шизей, справила си се отлично, просто не мога да се начудя на твоите способности! Това е прекрасна компенсация за дългото и безплодно пътуване, което ми се наложи тази нощ! — Притиснал я до себе си, той я въртеше щастливо във въздуха: — Значи това си планирала през цялото време, а? Господи Исусе, заклевам се, че денят, в който прекрачи прага на кабинета ми, беше най-щастливият ден в моя живот!

Шизей знаеше, че Хау е свиня, но беше запазила този факт в резерв, заедно с още доста отрицателни черти на сенатора. Просто за всеки случай. И през ум не й беше минавало, че жестокостта на Хау ще засегне най-дълбоките й чувства.

И ето го сега — ухилен до уши и преглъщащ слюнката си като маймуна под бананово дърво. Заля я чувство на отвращение и срам. В реакцията му нямаше нищо изненадващо, но именно тя засили решимостта на Шизей да поеме по опасната пътека на личните си планове. А гневът използва като щит срещу рязката промяна в начина й на живот, станала реалност само след един кратък телефонен разговор. Сенжин идва, Сенжин има нужда от нея. Какво означава това? Заплашени ли са личните й планове? По-добре да не мисля по тези въпроси, напомни си тя. В противен случай решителността ми ще се изпари като роса в горещ летен ден…

Лято. Шизей отново потъна в миналото. Завърна се в онова далечно лято, в което Кику бе решила да превърне целия й живот в произведение на изкуството. Не това единствено я привличаше към Шизей. Изразявайки още от най-ранна възраст желанието си да стане гейша, Кику не само се отдаваше на строгата дисциплина и чувство за дълг, които Шизей можеше да разбере, но й демонстрираше желязната си непреклонност спрямо семейните обичаи, изискващи момичето, достигнало „текирей“ — подходяща за брак възраст, да не прави нищо друго, освен да си търси съпруг. Силата на тази непреклонност беше особено привлекателна за Шизей, която също се чувстваше чужда на обществото, придържащо се към толкова архаични порядки.

Фактът, че Кику бе избрала далеч по-трудния път на едно изкуство, в което всяко движение, начин на обличане и начин на изразяване има своето особено значение и е съвършено като безупречно обработен скъпоценен камък, се приемаше от Шизей със задоволството и непоколебимостта, с които тя самата бе отхвърлила догмите на обществото. За нея този факт бе ново доказателство за правдивостта на „сейшин-шуги“ — триумфа на духа над материята. А тази философия тя бе усвоила още в детството си по време на плашещите сблъсъци с яростта на Хаха-сан…

— Направих това, за което ми плащаш — обърна се тя към Хау, в гласа й прозвуча скромност и лека умора. — Това, което и ти би направил, ако се беше появил благоприятният шанс.

— Но си го направила толкова умно! — възкликна той.

— От теб съм се учила — искрено отвърна Шизей. — Ти ми предостави всичко необходимо за успешното приключване на задачата.

… Двете момичета с часове си говореха за чувствата, които ги вълнуват. За Шизей тези разговори бяха добре дошли, само чрез тях успяваше да запълни празнината, оставена от заминаването на Сенжин.

„На този свят нищо не е вечно, каза веднъж Кику. Светът на цветята и върбовите клонки, който избрах, е един илюзорен свят. Именно затова единствено вкусът и стилът имат значение за мен.“ Така започна обучението на Шизей в „ики“ — типичното японско изящество, чието изкуство владеят единствено опитните гейши. При него отново най-важното нещо е неподвижността във вихъра на движението, но още и мълчанието сред шума, сянката в ослепителната светлина… Противоположностите, които не само подчертават основните елементи, но и създават нещо повече, нещо далеч по-всеобхватно… Изкуството на „ики“ е толкова сложно, че често един живот не достига за неговото усвояване.

От друга страна, Кику водеше изключително скромен живот, беше истински самотна. Нуждаеше се от мъжка компания така, както повечето хора се нуждаеха от храна, за да живеят. Тук на помощ й дойде Шизей със своята необикновена дарба. Тя разкри пред приятелката си многобройните хитрости, до които прибягват мъжете, за да се наместят между бедрата на едно младо момиче. Кику, естествено, нямаше опит в това отношение. Макар да се подготвяше за гейша, тя беше длъжна да пази репутацията си чиста и неопетнена.

На един етап двете момичета разбраха, че любовта — такава, каквато я описват в стиховете, песните и театралните постановки — не може да играе роля в живота им, особено след като и двете са твърдо решени да се придържат към принципите на „сейшин-шуги“ и изкуството, изгарящи и всепоглъщащи. А в онзи душен летен следобед си дадоха сметка и за нещо друго — тези два принципа са твърде сходни помежду си…

— Радвам се, че си доволен — каза на Хау тя.

— Доволен ли? — викна той. — Аз съм възхитен, аз съм в екстаз! С един замах ти успя да решиш всичките ми проблеми! Брислинг беше фигура, която трябваше да се пожертва. Никога не беше доволен от това, което му давах, постоянно искаше още… Използвах го като буфер и толкоз! Не исках да се разбере, че аз съм в дъното на разследването на учените от института „Джонсън“, заети в програмата „Кошер“ на Брандинг.

— А защо беше необходимо то? — попита Шизей. В сърцето й потрепна мембраната на „кокоро“, после замря в неподвижността на очакването. Съзнанието й бавно се ограждаше от стоманена броня, отвъд хладната й повърхност се появиха очертанията на ново, съвсем различно същество. Точно в този миг нейният свят започна бавно да се променя, завъртайки се около оста си.

— Все още ли не разбираш? — попита Хау. — Ще направя всичко необходимо да го унищожа. Отношенията ми с Брандинг не са игра, мислех, че си даваш сметка за това…

— Дистанцирах се от операцията, оставих я изцяло в ръцете на Брислинг. Така алибито ми е непробиваемо. Оказа се обаче, че резултатите са незадоволителни и ти беше права — изобщо не трябваше да се залавям с подобни неща. Брандинг само спечели от цялата операция, но сега положението е коренно различно. Сега то е страхотно! С един удар и двамата! И Брандинг, и Брислинг!

— Вече е време да забравиш екологичната организация, за която работиш, Шизей! Там само се хабиш. След гласуването на законопроекта АСКП, който вече е мъртъв точно колкото политическата кариера на Брандинг, искам да подпишеш договор с мен! — С каква лекота я издига над робския статут, когато това му изнася, удиви се мислено Шизей. — Ще се възползвам от таланта ти постоянно. Ти ще ме предпазиш от опасности, ще бъдеш верен страж на владенията ми като добре дресирано куче! Ще караш всеки, който помисли да се изправи срещу мен, да пълни гащите от страх!

„Опасно е да се правят предположения, много опасно, въздъхна вътрешно Шизей. Може би имам късмет, че отдавна съм научила този урок…“

У Кику имаше и нещо друго, което привличаше Шизей със силата на мощен магнит. Тя го чувстваше дори преди нощта на Празника на лунното съзерцание, когато изведнъж се сблъска с млад и изключително красив самурай, коленичил върху татамито в стаята на Кику. Сърцето й пропусна един такт, гърлото й пресъхна, дори тялото я заболя при гледката на тази съвършена красота. Самураят се оказа самата Кику.

Видяла смайването на приятелката си, Кику я възнагради с топла усмивка. „Това също е част от изкуството «гей», каза й тя, после започна да върти глава, за да може Шизей да види добре изкусно гримираното й лице. Харесва ли ти? Казват, че само жените могат да играят ролята на мъже, тъй като само жените притежават онази чистота и съвършенство, които се изискват за ролята на героя. Добре ли съм се справила?“

Беше се оправила повече от добре, защото Шизей се влюби в нея. И това беше вторият основен урок на Кику: единственото нещо в живота, което е по-важно от изкуството на притворството, се нарича „кокоро“ — сърцевината на нещата. Да контролираш притворството, да поддържаш илюзията — означава да контролираш мислите и чувствата на мъжете. За една жена това означава върховна власт, идеал, за който заслужава да отдаде целия си живот. В крайна сметка именно това е реалната изява на „сейшин-шуги“ — тържеството на волята…

Погълната от „ики“ и скрита дълбоко зад фасадата на притворството, тя тръсна глава и каза:

— Ти нямаш нужда от мен, Хау!

После му обърна гръб и отиде да приготви питиета. Имаше нужда от няколко секунди дистанция, за да се откъсне от първичния му кинетизъм, да възстанови всеобхватността на напрегнатата неподвижност, да натрупа енергия в дълбините на своята психика; енергия, която ще й бъде жизнено необходима за изпълнение на опасната задача.

— Какво ще пиеш? — попита. — Скоч или водка?

— Тази вечер ще пия само чист алкохол! — викна Хау и тръгна подире й. — Ще пия водка колкото ми душа иска, ще празнуваме затварянето на Брандинг! Ще се напием като казаци, защото всичките ми проблеми са решени!

… Шизей си даваше сметка, че със своята дарба, вратата, която открехва пред нея Кику, тя би могла да стане най-великата гейша на Япония. Но какво от това? Властта, която би могла да упражнява в тези среди, беше твърде ограничена. А публиката — прекалено малка, за да задоволи огромната й жажда за възхищение. Макар че ще може да забавлява и в крайна сметка да оказва влияние върху богати и властни мъже, те ще бъдат само отделни индивиди. Сцената на гейшата е ограничена от самия характер на нейните задължения. А Шизей искаше да играе на необятната сцена на живота.

Разбира се, трябваше да мисли и за Сенжин. Обръщайки поглед назад, тя беше сигурна, че той не би й позволил да се отдаде на изкуството на забавлението. Той имаше свои собствени амбициозни планове и тя беше важна, част от тях.

Колко пъти й беше повтарял през последвалите години: „Шизей, аз не мога да сторя нищо без твоята помощ…“ И тези думи — нежен шепот в, ухото й, сякаш намаляваха ужасната болка, която й причиняваха напоените с туш игли, пронизващи кожата й в продължение на часове, дни, седмици и месеци…

От вълнение Хау разля половината от питието върху ризата си и Шизей трябваше да му приготви ново. Той смъкна ризата, развърза лекьосаната вратовръзка и посегна за чашата, разголен до кръста.

Тялото му бе покрито с къдрави черни косъмчета чак до раменете и гърлото. Шизей, която боготвореше чистата и гладка кожа, го гледаше с дълбоко отвращение. Спомни си за невестулката, на която сенсеят изви врата, а после започна да дере кожата й на дълги тесни ивици.

Никога досега не беше виждала Хау гол и сега се запита защо е решил да се съблече пред нея — кучето пазач. Причината не можеше да бъде сексуална, тъй като тя отдавна знаеше, че за Дъглас Хау сексуалното удоволствие е пряко свързано с чувството на власт, което може да изпита от него. Иначе се задоволяваше сам — та кой по-добре от него знае какво може да му донесе наслада? Той никога не би допуснал куче пазач в леглото си, беше с прекалено голямо самочувствие, за да общува с кучета.

Може би отношенията й с Брандинг бяха наистина успех, помисли си тя. Защото той я приемаше като нещо повече от куче пазач, поне за момента. Подобен статут Хау не би търпял никога.

Усмихвайки се на гъстата му мъжка козина, Шизей си представи, че пак е на сцената, потопена в ярката светлина на прожекторите, а пред нея лудее тълпа млади японци. После прожекторите се насочват към публиката, амфитеатралната зала се превръща в кипяща купа от енергия, към нея се протягат хиляди ръце, греят хиляди лица… Към нея! А тя ненаситно пие от искреното им обожание, поглъща го както новороденото поглъща майчиното мляко…

Изпитваше известно удоволствие, като го гледаше как се перчи и едновременно с това омеква. Но той беше толкова грубо и грозно създание, че вътрешният триумф на Шизей се сви и изчезна, единственото й желание беше да се отърве от присъствието му и час по-скоро да приключи срамната комедия, която бе длъжна да играе.

Той опразни чашата си, грабна я на ръце и я завъртя. От устата му се разнасяше дъх на гнило, примесен с алкохол. Тя беше замаяна от бруталната му близост, имаше чувството, че всеки миг ще припадне. Сякаш от грубото му тяло се излъчваше радиацията, която преди много години в Нагасаки бе проникнала в тялото и душата на Хаха-сан.

Леко се освободи от мечешката му прегръдка и каза:

— Защо не отложим празнуването на победата и да изчакаме да си свърша работата докрай?

— Какво искаш да кажеш? — недоумяващо се втренчи в нея той. — Всичко приключи. Брандинг е в затвора.

— Но нищо не е доказано и никога няма да бъде, ако не ме оставиш да си довърша работата. — Усмихна се с онази сладка усмивка, която влудяваше почитателите й до появата на Сенжин. — А ти искаш да я довърша, нали? За това ми плащаш. Искаш всичко да е свършено както трябва, да няма място за отстъпление, за обрат, нали?

И Хау кимна с глава, без да си дава ясна сметка за какво дава съгласието си…

Един ден Шизей отиде да потърси Кику в дома й. Цяла седмица приятелката й не беше се появявала на курса по танци и това безпокоеше Шизей. Не откри никого. Нямаше следа нито от Кику, нито от майка й и баща й, нито от сестрите й. Семейството фермери, което се беше нанесло преди три дни в празната къща, не знаеше нищо за предишните й обитатели. Сякаш Кику и семейството не бяха съществували никога, сякаш бяха плод на въображението й. Това беше невъзможно, но какво друго обяснение можеше да има за внезапното им изчезване? Преподавателката по танци не обръщаше внимание на честите й въпроси и тя помоли Хаха-сан да поразпита из квартала. Хаха-сан каза, че не е открила нищо, но я беше излъгала…

Потните лапи на Хау оставиха тъмни следи върху плота на бара. Наля си ново питие, цялото му тяло се тресеше от вълнение.

— Бедният Брандинг! — изхили се той. — И през ум не му е минало срещу какво се сблъсква, когато се е запознал с теб!

Шизей продължаваше да му се усмихва, отново се превърна в обичаната от публиката звезда. Но в същото време бъдещето й — планирано предварително до последния детайл — бавно и незабележимо се разстилаше пред очите й, подобно на отражение в спокойни води…

Защо я излъга Хаха-сан? Тя не само знаеше къде е заминала Кику, но и сама я беше прогонила там. Защо? Отговорът на този въпрос Шизей научи след много години, но тогава вече беше късно, животът й се бе развил в твърде неочаквана посока и този отговор сякаш вече не беше от значение.

Но беше.

Шизей дълго плака в самотата на стаята си. Там никой не можеше да стане свидетел на слабостта, й, сенсеят нямаше да й се скара, Хаха-сан нямаше да я притегли към гърдите си и да й предложи нежелана утеха.

Тя искаше Кику.

Същевременно поведението на Хаха-сан беше съвсем разбираемо. Та кой би пожелал доброволно да сподели с друг човек единствения си източник на живителна сила? Така се бяха развили събитията. Когато Хаха-сан вече не можела да понася заплахата на приятелството, оформило се между Шизей и Кику, тя изпратила сенсея да я освободи от причината за страха й. Грижата й за щастието на Шизей не била по-голяма отпреди. В съзнанието й имало само една мисъл — как да осигури благосъстоянието на децата си. В името на тази цел бе пожертвала личното си щастие и бе отгледала близнаците така, както би ги отгледала и собствената им майка, ако бе имала силата и куража да оцелее.

В това уравнение щастието не участваше. А и Хаха-сан нямаше ясна представа какво представлява то. Неясните спомени за блясъка на това чувство в детството й бяха напълно изтрити от експлозията на атомната бомба в Нагасаки, жертва на която бе станало цялото й семейство.

Животът бе смазал Хаха-сан далеч преди тя да е била готова за неговите изпитания. Окончателно и безвъзвратно. Беше огънал все още неоформената й психика, беше я приковал завинаги върху стоманения стълб на дълга. И този процес бе превърнал сърцето й в стъкло, което се бе пръскало на хиляди късчета при всяко нахлуване на спомените в душата й — бурно и безмилостно.

Разбира се, Шизей нямаше представа за всичко това, когато Кику изчезна. Но дори да го знаеше, нещата едва ли биха се променили. Тя не би могла да разбере Хаха-сан, тя би могла да й прости егоизма, прикрит зад маската на алтруизъм. Би постъпила така, както й беше писано, както сочеше собствената й карма.

И тя като Сенжин излетя от родното гнездо — от укритието и затвора, в който я държеше Хаха-сан буквално от мига на нейното раждане.

Заедно с това от живота й изчезнаха и Хаха-сан, и сенсеят. Но останаха живи в нейните спомени. Вечно живи…

Шизей сведе поглед към проснатото тяло на Хау и каза:

— Стой тук, аз ще изпратя Майкъл да те натовари в колата.

Но Хау вече клатеше глава:

— Днес Майкъл има почивен ден — с усилие изломоти той.

Шизей, разбира се, отлично знаеше това.

— Добре, тогава аз ще те закарам — наведе се да го вдигне тя. — Не можеш да останеш тук.

— След като Джъстин е заминала за Уест Бей Бридж, аз трябва да я последвам — каза Никълъс и сгъна бележката, надраскана набързо с почерка на жена му. Вътре не пишеше нито дума за това, което се бе случило и сърцето му се свиваше от тревога. Имаше чувството, че Джъстин я бе надраскала така — просто за всеки случай, а всъщност не се е надявала отново да го види.

Нанги и Томи си размениха кратки погледи.

— Мисля, че не трябва да правиш това, преди да открием „дорокусая“ — внимателно рече Нанги. Вече бе успял да разкаже на Никълъс всичко, което знаеше — вирусната атака срещу главния компютър на компанията, подозренията на Кусунда Икуза и „Нами“ по отношение на Никълъс, заповедта на Икуза да се анулира джойнт венчъра „Сфинкс“ и „Сато Интернешънъл“ да развали договора за коопериране с „Томкин Индъстриз“, идеята на Нанги да включи в сделката трета компания, за да спаси тяхното обединение, подписаното споразумение с „Накано Индъстриз“ в офисите на „Нами“, информацията на Плъха за отношенията между Кусунда Икуза и Килан Ороши — дъщерята на президента на „Накано“.

— Вече трети ден нямам контакт с Плъха — приключи Нанги. — Усилено се опитваме да го открием.

— Но какво е станало тук? — озадачено го погледна Никълъс. — Ти все още не си…

Нанги вече се беше изправил и с вдървени крака се насочи към изхода. Направи знак на Никълъс да го последва и свърна зад ъгъла на къщата. Насрещните храсталаци бяха плътно заградени от полицаи, облечени в специална екипировка за борба с обществени безредици. Нанги насочи пръст към тъмно петно на земята, старателно очертано с тебешир, после кимна на Томи.

Тя извади тесте черно-бели снимки от джоба си. Никълъс любопитно ги погледна — бяха направени от експерти по съдебна медицина.

— Човекът се казваше Хан Кавадо — поясни Нанги. — Един от най-опитните помощници на Плъха. Помолих Плъха да го прикрепи към Джъстин…

— Да я пази! — остро го погледна Никълъс.

Нанги кимна с глава.

— Макар да не бях убеден, че нещо я заплашва, аз предпочетох да…

— Но какво е станало, по дяволите?

— Дорокусаят — въздъхна Томи. — Бил е тук, при съпругата ви… Не знаем какво е станало, но Хан Кавадо очевидно е бил на мястото си… онзи го е усетил и ето го резултата — пръстите и почукаха по лъскавата повърхност на снимките.

— А Джъстин?

— Доколкото ни е известно, тя е невредима.

— Не тя ви е повикала, така ли? — погледна я Никълъс.

— Не — намеси се Нанги. — Научихме, че е напуснала страната от имиграционната служба, която се свързала е Язава-сан.

— Бяхме предупредили имиграционната служба още след като се получи онази заплаха за живота ви от „Червената армия“ — поясни Томи. — Искахме да бъдем наясно е придвижването ви.

— Ясно — кимна Никълъс и й подаде обратно снимките. — Заминавам след нея. Трябва да съм сигурен, че е добре, трябва да остана с нея.

— Напълно те разбирам, Никълъс — промълви Нанги. — Но ще ми позволиш да изразя несъгласието си. Ти знаеш точно накъде се е отправила, само едно набиране на номера в къщата ви в Уест Бей Бридж ще ти предостави нужната информация. Присъствието ти тук е наложително, Ник. Защото „дорокусаят“ е тук, тук се води войната… Той очевидно е искал да се добере до теб чрез Джъстин. Нима не виждаш, че напускането на полесражението от нейна страна, е истинска Божа благословия? Наистина ли искаш да я върнеш обратно в зоната на бойните действия? Защото точно това ще направиш, ако се върнеш при нея!

Да се върна при нея! Защо тази мисъл беше толкова натрапчива? О, Господи!

Обърна им гръб и се втурна към стаята за тренировки. Бутна чучелото, коленичи и разбута татамитата. Томи и Нанги се спряха на прага и е недоумение го наблюдаваха.

Пръстите му напипаха кутията, рязко я издърпаха навън. Капачето отхвръкна, пред очите му зейна празното й съдържание, запълнено единствено от накъсано кадифе. Шестте изумруда бяха изчезнали.

— Господи Исусе! — прошепна Никълъс. — Ето какво е искал той — изумрудите! Канзацу беше прав — те са му били крайно необходими! Но защо? „Дорокусаят“ някак бе успял да принуди Джъстин да му покаже скривалището, това беше ясно. Не я обвиняваше за това, знаеше, че е била напълно безпомощна пред магическите му способности.

Дълбоко в душата си Никълъс отправи безмълвна молитва на благодарност към неизвестните сили, които бдяха над съдбата му и го бяха накарали да раздели изумрудите. Така поне последните девет камъка бяха на сигурно място. Засега. В съзнанието му с учудваща яснота проблесна спомена от онзи миг, в който Джъстин го беше заварила с кутията в стаята, а след това и с пакетчето, което бе направил. Възможно ли е да е видяла адреса върху него? Дори да не беше успяла, нямаше да й бъде трудно да го отгатне… Макар и несъзнателно, тя знаеше на кого може да изпрати изумрудите за съхранение…

— Трябва да вървя! — скочи на крака той. — Трябва да намеря Джъстин!

— Това е грешка! — повиши глас Нанги. — На първо място трябва да се погрижиш за собствената си сигурност! Мъртъв не можеш да закриляш нито Джъстин, нито компанията, която ти завеща баща й!

— Какво общо има с това „Томкин Индъстриз“?

— Много общо — отвърна Нанги. — Това също е част от войната. Компанията ти, редом със „Сато Интернешънъл“ е обект на нападение точно както ти си обект на нападение от страна на „дорокусая“.

Никълъс продължаваше да се колебае и Нанги добави:

— Поне ме изслушай, преди да предприемеш каквото и да било…

Никълъс мълчаливо кимна с глава.

Томи хвърли поглед към вратата. Няколко от полицаите се намираха достатъчно близо, за да доловят нещо от разговора.

— Мисля, че трябва да продължим на друго място — рече тя.

Дълбоко във вътрешността на къщата, далеч от полицаите, беше стаята с шестте татами. Там седеше Уми. Когато тримата се появиха на прага, тя стана да ги остави насаме, но Нанги я задържа.

— Ще имаме нужда от теб — кратко нареди той — и тя покорно се отпусна на мястото си.

— Далеч преди нападението на „дорокусая“ Уми беше изпълнена с лоши предчувствия — обърна се към Никълъс той, когато всички се настаниха. — Тя ясно видя тъмната вихрушка, която се оформяше в нощния мрак, усети как от Пустотата се надига огромно зло, което заплашва стабилността на целия свят. Тя чу гласа на Жената-паяк, почувства приближаването на ледената вихрушка…

Членовете на сектата Хони вярват, че Жената-паяк проговаря само когато предстои ураганът на необятното Зло. Според тяхната митология за създаването на света гласът на Жената-паяк е превърнала Втория свят (този, който е съществувал преди нашия) в лед, за да унищожи жителите му, обладани от Злото.

— Какво означава всичко това? — попита Томи, неволно запленена от странната приказка.

Уми извърна към нея красивото си, лишено от бръчки лице:

— Несъкрушимостта на Жената-паяк е пробудена — прошепна тя. — Тя е пропита от Злото, тя заплашва самата същност на живота. Чувам стъпките й, те звучат като камбанен звън…

— Уми усеща „дорокусая“ — поясни Нанги. — Усети го в онази нощ, усеща го и в момента. Виждаш ли, Никълъс, всички митологии се преплитат като клоните на едно дърво — стари, чепати и безкрайно различни, но с едни и същи корени… Още тогава подозирах, че нападението на „дорокусая“ срещу теб е пряко свързано с неочакваното желание на „Нами“ да погълне „Сато Интернешънъл“. Като широ нинджа ти си безпомощен, следователно и излишен в предстоящата битка… Подозренията ми се оказаха напълно основателни.

— „Нами“ атакува „Сато“ и „Сфинкс“ в твое отсъствие. Не вярвам това да е било случайно. Икуза здраво ме притисна в ъгъла, но аз бях сигурен, че ще открия начин да го изиграя. Приемайки обединението с намиращата се в безнадеждно положение „Накано“, аз вярвах, че ще задоволя апетитите на „Нами“ и едновременно с това ще те запазя като партньор. Истинската примамка за мен беше научноизследователския отдел на „Накано“, който от години мечтая да притежавам. Мислех, че съм намерил начин да придобия контрол над „Накано“ с помощта на една добре скрита сред подробния договор клауза за упражняване на контрол при наличието на особени обстоятелства.

— Но изглежда точно това е целял и Икуза. Вчера се възползвах от своите правомощия и наистина поставих „Накано“ под свой контрол. Но се оказа, че притежавам една куха черупка, под която няма нищо ценно. Преди няколко седмици научноизследователският отдел на компанията бил тайно прехвърлен към една от дъщерните фирми на корпорацията, която притежава само някаква ръждясала и негодна рафинерия. Но тя не беше включена в договора за обединението, следователно аз не я притежавам и едва ли някога ще мога да я закупя…

— Значи цялата сделка е била измама — каза Никълъс.

— Бил съм в състояние на война, без дори да зная това — кимна Нанги. — Сега разбирам защо „Нами“ е искала дялово участие в „Накано“. И това няма нищо общо с обичайната практика да се помага на закъсала компания, която притежава ценни от финансова гледна точка подразделения. „Нами“ просто е използвала „Накано“ за въдица и ние я захапахме, Никълъс-сан.

— Но сега ти притежаваш контролния пакет на „Накано“ — посочи Никълъс.

— Притежавам едно нищо — мрачно поклати глава Нанги. — Във вида, в който ми я пробута „Нами“ — без научноизследователския отдел, през тази финансова година „Накано“ ще бъде на червено е повече от четиристотин милиона йени! А те, прибавени към ценните книжа, с които трябва да изкупя обратно поименните акции на пазара, заплашват „Сато Интернешънъл“ с пълна разруха, а заедно с нея — и твоята „Томкин Индъстриз“. Страхувам се, че ако двамата с теб не намерим изход, ще бъда принуден да търся външна помощ…

— От „Нами“?

— Да — кимна Нанги. — Можеш да се обзаложиш, че „Нами“ е готова да ме измъкне от финансовите затруднения и ще го направи с особена охота. Само че това няма да е спасение, а корпоративно поглъщане от най-чиста проба — същото, което бе приложено по отношение на „Накано“.

— Глупости! — възрази Никълъс. — Ти можеш да имаш неограничен достъп до капиталите на „Томкин Интернешънъл“ в чужбина, двамата лесно ще получим изгодни кредити…

Но Нанги вече клатеше глава.

— Нима допускаш, че Икуза не е предвидил подобен вариант? — попита той. — Освен това МИТИ забранява на японски компании да получават заеми от чуждестранни банки или фирми. — Министерството на международната търговия и индустрията беше втората икономическа групировка, която, редом с „Нами“, определяше всички насоки във външноикономическата политика на страната. — МИТИ, а и „Нами“, разбира се, не искат да допуснат навлизането на чуждестранни капитали в Япония — нещо, което неизбежно би се случило, ако фирмата длъжник не успее да погаси дълга си. Не вземем ли спешни мерки да запушим дупките, скоро и двете ни компании ще се окажат в прицела на финансовите акули, които ще ни глътнат на безценица. И точно това е целта на Кусунда Икуза. Той иска да докопа технологията за производството на Сфинкс T-PRAM, което не може да стане дори при цялото могъщество на „Нами“. Затова е решил да ни изкупи — знае, че притежава ли нас, ще притежава и T-PRAM. — Нанги изпусна въздуха от дробовете си и добави: — Много съжалявам, Никълъс-сан, но това е истинското състояние на нещата.

— Историята носи полза само когато човек прилага поуките й в настоящето — каза Никълъс.

— Хай — отвърна Нанги и дълбоко му се поклони. Изпитваше благодарност за разбирането, което Никълъс проявяваше. Едно съвсем японско качество. — Трябва да мислим единствено за настоящето.

— Моля да ме извините, Нанги-сан — намеси се Томи. — Но трябва да се мисли и за онзи „дорокусай“.

— Вярно е — кимна Нанги. — За него вече знаем малко повече, отколкото преди твоето заминаване, Ник. — После му описа събитията в „Силк Роуд“ и разкритията, които бяха последвали. Разказа му за връзката между убийството на танцьорката Марико и това на доктор Ханами, за начина, по който „дорокусаят“ е изнудвал хирурга.

— Тук имате право — рече Никълъс и на свой ред им разказа какво бе открил за своето състояние, за успешния опит на танжина да отрови мозъка, му, по-скоро една част от него.

— Но има и още — подхвърли Нанги. — Ние установихме самоличността на „дорокусая“. Той е…

В този момент, забравил за задължителните прояви на възпитание, в стаята се втурна един от униформените полицаи. В ръката си държеше прегънат лист хартия, чертите на лицето му бяха изкривени от вълнение. Томи пое бележката, прочете я и лицето й видимо пребледня.

— Какво има, детектив? — попита Нанги.

— Той е заминал, Нанги-сан — смаяно промълви Томи.

— За кого говорите? — нетърпеливо се намеси Никълъс.

— За „дорокусая“ — отвърна Томи.

— Името му е Сенжин Омукае — поясни Нанги. — А длъжността му — началник-отдел „Убийства“ в градското управление на полицията. Или поне беше такава преди срещата му с Джъстин. Тази сутрин не се е явил на работа, вероятно се е случило нещо, което не ни е известно…

— Танжинът е полицай?! — недоверчиво попита Никълъс.

— Да — отвърна Томи. — Мой пряк началник. И затова никак не му е било трудно да изфабрикува фалшивите заплахи на „Червената армия“ срещу вас. — Ръката й размаха току-що получената бележка: — Сега обаче знаем къде е отишъл. Забелязали са го да се качва на един самолет на „ДЖАЛ“, използвал е фалшив паспорт и лична карта за закупуването на билета. При неговите способности това едва ли го е затруднило особено.

— Закъде е отлетял Омукае? — попита Нанги.

— За Съединените щати — отвърна с някакво отчаяние в гласа Томи. — Ню Йорк Сити.

— Джъстин! — изкрещя неистово Никълъс.

Негодника поклащаше находката върху дланта ся и се чудеше какво да прави с нея. Разглеждаше я с хипнотизиращия ужас, с който човек разглежда скорпион, пълзящ по кожата му.

Наричаше находка странния предмет, просто защото го беше изровил. Не от археологически разкопки, разбира се, а от боклуците в съседния апартамент. Там откри и следи от кръв, тъмни и изсъхнали като петна от разлято вино. Имаше и някакви ситни парченца, шито приличаха на натрошени кости. Но Негодника не беше сигурен в това — в крайна сметка неговата специалност бяха компютрите, а не анатомията.

Хрумна му да надникне в съседния апартамент, когато в нощта на посещението на Килан нещо тресна в стената — плътен и влажен звук, който не беше чувал досега, но въпреки това му беше странно познат. Знаеше, че оттатък няма никого, просто защото апартаментът бе необитаем. Според слуховете той бил закупен от шеф на мафията Якудза, който искал да го подари на дъщеря си. Поръчал да му бъде направен основен ремонт, но после нещо не се разбрали с изпълнителя. В резултат жилището останало голо и необитаемо и вече повече от месец беше в това състояние.

Килан беше в банята и не чу тежкия тътен, а Негодника предпочете да не я тревожи излишно. И какво да й каже? Освен това му беше необходимо време да реши какво да прави, ако въобще искаше да направи каквото и да било. Каква ли беше причината за този тътен, който приличаше на тътена, издаден от хвърлена на тротоара диня?

Сутринта Негодника се събуди от някакъв тежък кошмар. Не помнеше какво е сънувал, само усещаше непонятна тежест в гърдите. Бум! Звукът, многократно усилен от лепкавия кошмар, го накара да подскочи в леглото, облян в студена пот.

Вероятно именно кошмарът го накара да надникне в съседния апартамент. Но не предприе абсолютно нищо до другия ден сутринта, когато Килан отдавна си беше отишла, а блокът беше почти празен, тих и кънтящ като европейска църква.

Входната врата беше отключена и този факт сам по себе си беше доста странен. Негодника започна да фантазира — представяше си, че е детектив от телевизионен сериал, който разследва тежко престъпление. Момиче в черна дреха пристига в бюрото му, пуши цигара и го моли да открие човека, който иска да я убие. И той вече е открил леговището на звяра. Звукови ефекти, напрегната музика… Всеки момент ще сграбчи престъпника…

По голия бетонов под се валяха скъсани тапети и остатъци от мазилка. От боклуците стърчаха навити на руло жици, които не ставаха за нищо. Навсякъде бяха пръснати кутии от боя, изсъхнали и започнали да ръждясват. Вонеше на лепило за тапети и на още нещо. Ако наистина участваше във филм, този кадър положително щеше да е черно-бял, помисли си Негодника.

За разлика от детективите в криминалните сериали, той бе пронизван от силен страх. Сърцето му блъскаше така силно, че сигурно се чуваше чак отсреща, в широкия хол. Той не се насочи натам, а се върна до входната врата и предпазливо надникна на площадката. Беше пуста, не се чуваше дори обичайното тихо свистене на асансьора. Беше сам с мислите си, уплашен от собствените си фантазии. Ето какво се получава, когато човек ходи на кино от най-ранна възраст, поклати глава той.

Върна се обратно в необитаемото жилище и насочи вниманието си към стената, от която бе проехтял тътенът, предизвикал кошмарните му сънища.

Първото нещо, което откри, беше едно тъмно петно с форма на паяжина. Тапетът в средата му беше вдлъбнат навътре и прокъсан. Наведе се да го разгледа по-отблизо. В дупката, залепнали за изолацията на стената, се виждаха малки късчета кожа и кости, между тях проблясваше нещо лепкаво. Значи тук снощи някой е бил размазан… ТУП! Тук, в празния апартамент, се е водила битка. Но защо?

Покрай стената имаше купища боклуци и Негодника, също като Икуза, положително би пропуснал магнетофончето, което Плъха бе скрил в празната кутия от боя, ако просто не се беше спънал в нея.

Кутията одраска пищяла му, издрънча върху някакъв стар брой на „Асахи Шимбун“ и изсипа съдържанието си върху него. Находката се оказа миниатюрен магнетофон, от който стърчеше малко, но изключително чувствително микрофонче с приспособление за вакуумно залепване. С подобни уреди се подслушваха разговори през стени. Негодника го гледаше с недоумение, после разбра, че то е било залепено за НЕГОВАТА стена. Стисна находката в шепата си и бързо се изниза от необитаваното жилище. Преди това не забрави да огледа стълбището.

Сега, седнал удобно в стола си, Негодника си даде сметка, че ще трябва да чуе записа. Но изпитваше страх. Шефовете му в „Накано“ постоянно наблягаха на изключителните мерки за сигурност в службата, категорично бяха забранили да взема у дома разработки върху суперсекретния вирус РИНРИС… Вперил поглед в магнетофончето, Негодника изпита непреодолимо желание да го захвърли и да забрави за него. Това беше най-разумното, което можеше да направи. В ръката си вероятно държеше разобличителен материал срещу собствената си небрежност, неоспоримо доказателство за умишленото нарушение на строгите мерки за сигурност, на които бе длъжен да се подчинява. Как биха постъпили началниците му, ако научат за всичко това? Те бяха истински фанатици по отношение на сигурността, в главата му изплуваха често отправяните им недвусмислени предупреждения: „В «Накано» няма да търпим небрежност по отношение на сигурността!“ Работата беше там, че затънал в своите разработки, той не беше обръщал внимание на тези предупреждения.

Обзет от естествена реакция за самосъхранение, Негодника си помисли: „Да, да, трябва да се освободя от тази кутийка — така престъпникът унищожава уликите за своето престъпление!“ Учуден от лекотата, с която съзнанието му превключи и го превърна в престъпник вместо в детектив, Негодника стана и тръгна да изхвърли своята находка. В душата му се надигаше мътилката на самоотвращението. Дълбоко съжаляваше, че беше отстъпил пред собственото си любопитство.

Но веднага почувства, че това любопитство още го държи в обятията си и не му позволява да хвърли апаратчето. Искаше да знае какво е записано на лентата. По дяволите! Пръстът му се насочи към копчето за възпроизвеждане, после колебливо спря. След като записът е бил правен от неговия апартамент, нищо не доказваше, че наоколо няма и други средства за наблюдение.

Пъхна машинката в джоба на панталоните си и излезе. Насочи се към парка Уено, но после размисли. Този, който наблюдава апартамента, вероятно ще се погрижи и за личното му проследяване. Значи не може да прослуша записа на публично място. Но къде да го стори?

Не можеше да измисли нищо, в душата му бавно се надигаше паниката. Рязко и неочаквано се бе изправил срещу дулото на пистолет, някой го наблюдаваше, подслушваше разговорите му и най-вероятно следеше всяка негова стъпка. Защо? Заради вирусната програма РИНРИС, естествено. Негодника беше сигурен, че не иска да се забърква в подобни истории. Доказал отдавна гениалните си способности в компютърното програмиране, той искаше да си остане специалист в своята област и нищо повече. Вече бе започнал втория етап на изследванията си. Според информацията на Шизей мозъкът на „Кошера“ действа светкавично, защитните му програми все още могат да се справят успешно с РИНРИС. Лазерните транзистори, композирани от атомни слоеве с монокристално диамантено покритие, а не с обичайното покритие от индиев фосфат и галиев арсенид, са изключително подходящи за бързо движение на електроните (дълбоко в себе си той беше смаян от начина, по който американците бяха успели да ги усъвършенстват), но въпреки това Негодника беше убеден, че при определени условия те могат да работят и в негова полза. Тунелният ефект — тоест превръщането на електроните носители на информация в светлинен сноп вместо в обичайните отделни информационни клетки — правеше действието на тези транзистори наистина светкавично. И именно с помощта на този ефект РИНРИС получаваше своя шанс да се настани в сърцевината на паметта им. Негодника трябваше да промени програмирането на своя вирус в съответствие с лазерните чипове на „Кошера“.

Но вместо да мисли по този проблем, той крачеше през града и се оглеждаше да види дали някой не го следи. Поведението му се диктуваше от многобройните филми, които беше гледал през живота си.

В продължение на час и половина бе зает да прави проверки. Влизаше и излизаше в магазини и дюкянчета, шмугваше се в тесни и безлюдни — улички, в които имаше възможност да наблюдава всеки, който се появи преди или след него, качваше се на метрото и различни автобуси, при това винаги в последния момент.

Най-накрая се увери, че никой не го преследва, въздъхна с облекчение и се насочи към жилището на Килан.

Никълъс помоли Нанги да го придружи до летището. Томи предложи услугите си да ги закара, но Никълъс поклати глава:

— Знаете задълженията си, сержант. Необходима сте тук.

Преди това тя бе изпълнила желанието му да влезе във връзка с полицейското управление на Ню Йорк и да поиска задържането на Сенжин още на летище „Кенеди“. Благодарение на показанията на собственика на „Силк Роуд“ вече имаха достатъчно основания да му отправят официално обвинение. Томи даде на Никълъс името и служебния номер на американския детектив, с когото се беше свързала.

Уми влезе в спалнята в момента, в който Никълъс забързано трупаше в голям куфар дрехи, пари и документи.

— Има някои неща, които Нанги не споделя с теб просто от свян — каза тя. — Той е от старата школа, докато аз… Е, аз разбирам и уважавам старата школа… Но все пак мога да виждам и отвъд нейните граници. Виждам всичко… Разбираш ли ме, Никълъс?

Никълъс застина на място с няколко ризи в ръка.

— Винаги те слушам внимателно, Уми — отвърна той. — Знаеш това, нали?

Уми се приближи до него, протегна ръка и завъртя брадичката му наляво, после надясно.

— Какво виждат очите ми, Никълъс? — удиви се тя. — Ти си друг човек!

— Аз съм танжин — отвърна той.

— Това не те прави друг — поклати глава тя. — Ти си танжин още от рождението си, наследил си от майка си това…

— Ти знаеш? — стреснато я погледна Никълъс, изчака кимването й и добави: — А Нанги?

— Нанги също.

— И не сте ми казали това?

— Нямаше да ни повярваш — усмихна се тя. — Защото не ние трябваше да ти го кажем.

Никълъс хвърли ризите в куфара и въздъхна:

— Все още не мога да го повярвам.

— Станал си друг и това няма нищо общо с факта, че си танжин — настоя на своето Уми. Гледаше го в очите с онази съсредоточеност, с която изучаваше старите документи по културна митология — внимателно и с разбиране.

— Сега съм по-силен, Уми — отвърна той. — Далеч по-силен от обикновен нинджа.

Уми продължаваше да го гледа втренчено.

— „Дорокусаят“ е близо — прошепна тя. — Много по-близо, отколкото предполагаш.

— Вече е на другото полукълбо — отвърна Никълъс и отново се зае с багажа си. — И аз трябва да побързам.

— Внимавай. Новата мощ може да те заслепи, но ти трябва да знаеш, че тя лесно може да се превърне и в слабост… Все още има много да се учиш, Никълъс. — Уми не сваляше очи от лицето му. — Когато става въпрос за „дорокусай“, е безсмислено да говорим за време и пространство, трябва да се съсредоточим единствено върху силата на духа. И на илюзията. Това са двете най-силни оръжия на всеки „дорокусай“.

— Вече бях предупреден за това — отвърна Никълъс, дръпна ципа на куфара и стисна дръжката му.

— Не приемай лекомислено заплахата върху съвместното ви предприятие — каза Уми.

— Не я приемам лекомислено, можеш да ми повярваш — усмихна се за пръв път Никълъс. — Именно затова помолих Нанги-сан да ме придружи до летището. Имам една идея, но тя е много опасна — както за Шизей, така и за Нанги. Искам да знаеш това още преди да съм я споделил с него.

— Аз ти вярвам, Никълъс — рече Уми. — Нанги също.

Това беше достатъчно и душата на Никълъс се изпълни с чувство на благодарност.

— Искам да те помоля за нещо, Уми — подхвърли той. — В Ню Йорк вероятно ще имам нужда от помощ. Искам да позвъниш на един телефон, но не оттук или от дома си. Най-добре е да използваш телефонна кабина… Ето номера, запомни го наизуст — той й продиктува манхатънския номер и продължи: — Ще го оставиш да звъни, докато някой вдигне. В никакъв случай не трябва да затваряш. Ще чуеш мъжки глас и ще му кажеш: „Бъди готов за утре.“ Нищо повече. Ако се обади жена, ще й кажеш, че си приятелка на Тик-так и ще я попиташ кога можеш да го намериш. Отбележи си точния час и не забравяй да го преизчислиш в тукашния часови пояс. После кажи, че пак ще се обадиш и прекъсни разговора. Чуеш ли мъжки глас, казваш само: „Бъди готов за утре.“ Ще набереш номера, едва след като ние с Нанги потеглим за летището. Става ли?

— Хай — кимна Уми.

Никълъс отново изпита прилив на благодарност към верните си приятели. На прага се спря и се извърна назад:

— Още нещо, Уми… не казвай нищо на Нанги-сан, няма смисъл да го тревожим.

Уми безмълвно го наблюдаваше с умните си черни очи. Стори му се, че иска да каже нещо, но после реши да го премълчи. Тя събра длани пред гърдите си и му отправи нисък поклон:

— Сбогом, Никълъс-сан.

Тонът й беше официален, натежал от дълбоко уважение. Никълъс отвърна със също такъв поклон.

— Домо аригато, Уми-сан — рече той. — Благодаря ти.

Джъстин седеше на третия ред в салона на гигантския Боинг-747, точно до прозорчето. Погледът й бе насочен към гъстите облаци под крилото, но мислите й бяха съсредоточени към дълбините на душата й.

„Какво помня от срещата си със Сенжин Омукае“, питаше се тя. Но по-правилно би било да се запита какво й е позволено да помни. Магиите на Тао-тао все още замъгляваха съзнанието и, не й позволяваха да разсъждава трезво за него, нито пък за това, което бе направила под неговото влияние.

Беше в състояние да мисли единствено за пристигането си в Япония. Имаше чувството, че целият й престой в тази страна е свит в малък, но толкова плътен отрязък от време, сякаш цял живот бе прекарала там. Някога бе чела откъси от дневника на някакъв американски морски пехотинец, затънал безнадеждно в джунглите на Виетнам. И сега имаше чувството, че е като него — отчаяна и объркана, без чувство за хода на времето. На практика беше живяла в Япония по-малко от четири години, но беше съвсем като онзи нещастен пленник — изпитваше остра липса на близки хора, беше объркана от обичаите на една напълно непозната култура, беше принудена да живее ден за ден и това неизменно я водеше към изкривени представи за действителността.

„Точно така се случи с мен, кимна на себе си тя. И точно заради това се връщам у дома!“

Изведнъж я заболя главата. Извади от чантичката си две хапчета аспирин и с препъване се насочи към тоалетната. Там щеше да ги погълне с помощта на безвкусната застояла вода, която е една и съща във всички самолети.

После се върна на мястото си, промъквайки се покрай детето, което й беше съсед. Затвори очи и скоро заспа.

В съня й се появи Сенжин. Беше приел образа на бял тигър, който я мъкне във вътрешността на обляната от слънце джунгла.

Като дете много обичаше да гледа тигрите в зоологическата градина. Но бял тигър бе виждала само на снимка и веднага се влюби в чудесното му оцветяване — по-ярко, но едновременно с това и някак по-тъжно и самотно от това на шарените му събратя. Струваше й се, че тигрите албиноси са били принудени да се откажат от едното, за да получат другото. Но и при хората е така, помисли си сега тя.

Сенжин, белият тигър, бавно се приближаваше към нея. С лекота преодоляваше гъсталака, който доскоро й служеше за прикритие, спря на няколко крачки и се приготви за скок, огромните му челюсти се раззинаха.

Но вместо да я захапе, той изведнъж проговори о човешки глас — гласът на Хони. Нима белите тигри говорят?

„Аз никога няма да имам семейство, каза й тигърът. Аз съм сам, защото предпочитам да съм сам.“

Белият тигър я гледаше с блестящите си очи, дишаше бавно и спокойно, търпелив като бог.

Сърцето на Джъстин се изпълни със състрадание към този красив и тъжен звяр.

„Толкова си самотен, промълви тя. Носиш се като облак над претъпканата с хора земя. Как издържаш?“

Опашката на белия тигър ритмично почукваше. Туп-туп, туп-туп… Като сърце в могъщата земна гръд…

„Още от дете съм самотен. Много плачех, много се срамувах от слабостта си. С времето успях да преодолея това.“

„Не, това не е слабост, възкликна Джъстин. Болката в твоите очи е като белег върху душата ти.“

Изведнъж й се прииска да протегне ръка и да погали звяра.

„Духът ми е чист — усмихна й се тигърът. — В него няма чувства, следователно не се нуждае и от утеха.“

Но Джъстин усети неискреността на тези думи, преглътна страха си и протегна ръце да го прегърне.

В същия миг белият тигър започна да се разпада. Под маската му изплува лицето на Хони. Тя говореше нещо на Джъстин, нещо важно… Джъстин напрегна слух, но по лицето на Хони вече пробягваха пукнатини, то също се пръсна и отдолу се показа лицето на Сенжин Омукае. Дори в магията на съня Джъстин изпита недоумение. „Познавам ли този човек, запита се тя. Виждала ли съм го някъде?“

Още преди да може да си отговори, маската на Сенжин Омукае започна да се топи като восък под пламъка на свещ.

Едва сега видя истинския образ на това същество — образа, който то беше прикривало майсторски. И разбра, че всички други образи са били една илюзия.

Позна своя преследвач и сърцето й се вледени. В гърлото й заклокочи писък на ужас, мускулите и напрегнато се свиха. Опита се да се дръпне, но не беше в състояние да помръдне. Знаеше, че ще умре, ако не успее да се раздвижи, но едновременно с това си даде сметка, че няма къде да избяга.

Потръпна от ужас и се събуди, от устата й се откърти дълбока въздишка на облекчение.

— Добре ли си?

— Какво?

— Цялата трепериш — тънкото гласче принадлежеше на момиченцето на съседното кресло, което не беше вдигнало очи от книжката си през цялото време на полета. — Болна ли си?

— Не — опита се да се усмихне Джъстин и отпусна глава на облегалката. — Просто сънувах нещо…

— Мама казва да не се страхуваме от сънищата — уведоми я момиченцето. — А ти се страхуваш от тях, нали?

— Да — отвърна Джъстин и усмивката й стана малко по-уверена. — Предполагам, че е така.

Момиченцето пъхна ръка в сака си и измъкна оттам парче шоколад.

— Хапни си „Сникърс“ — рече то. — От „Сникърс“ винаги ми става по-добре.

— Благодаря — засмя се Джъстин, пое подаръка и започна да развива опаковката му. — Знаеш ли, това е страшно много за един човек, искаш ли да си го разделим?

— Чудесно! — засия момиченцето.

Наблюдавайки как малката устица поглъща сладкиша с непресторена наслада, Джъстин откри, че може и да не се докосва до своята половина.

— Как се казваш? — попита тя.

— Марта.

— А аз съм Джъстин, приятно ми е да се запознаем.

— На мен също — отвърна момиченцето и старателно облиза полепналия по устните му шоколад.

— Сама ли пътуваш?

Марта направи муцунка:

— Мама е в Ню Йорк, а тате — в Токио.

— Разделя ги доста голямо разстояние — отбеляза Джъстин.

Личицето на Марта потъмня.

— О, те се разделиха още преди тате да замине — промълви тя.

— Извинявай — каза Джъстин с неловкото чувство, че е нахлула в жилището на непознат човек. — Е, поне имаш възможност да ги виждаш и двамата… И да ходиш чак до Япония!

— Япония много ми харесва! — проясни се личицето на Марта. — Там вече си имам приятели и ми е мъчно, когато си тръгвам… — Но от изражението й Джъстин ясно разбра, че не й е мъчно само за приятелите.

— Искам да ти покажа нещо — каза Марта и отново бръкна в сака си. Измъкна оттам лист дебела хартия, навита на руло и завързана с червена панделка. Развърза панделката и подаде листа на Джъстин. — Сама я нарисувах — срамежливо добави тя.

— Божичко, колко е хубава! — възкликна Джъстин. Рисунката наистина беше чудесна — с откровени и по детски наивни щрихи тя беше успяла да долови част от спецификата на японската природа. Специфика, която самата Джъстин никога не бе могла да изрази с думи. Винаги й се бе струвало, че в нея има нещо строго и аскетично, но сега, преобразена от детския поглед, тя изведнъж засия с неподправена чистота, стана далеч по-близка и реална.

— Нарисувах една и на тате — поясни Марта. — Той толкова много я хареса, че веднага я закачи в кабинета си. А тази е за мама.

— Той наистина трябва да се гордее с теб! — рече Джъстин и подаде обратно рисунката, после помогна на детето да я навие и завърже.

— Благодаря — възпитано отвърна Марта. — Всъщност не ми беше кой знае колко трудно да я нарисувам.

— На някои хора с лекота се отдават и най-трудните неща — отвърна Джъстин и в главата й изплува образът на Никълъс. Колко ли щеше да се гордее самата тя, ако Марта беше нейна дъщеря, запита се неволно тя. — Според мен картината е чудесна!

Марта прибра рисунката в сака и отново се намести в креслото.

Джъстин не искаше да прекъсва разговора и забързано попита:

— Какво четеш? Трябва да е нещо интересно, защото не си престанала откакто излетяхме…

— Една книжка за две момиченца — отвърна Марта. — Едното си няма приятели…

— Това е много тъжно — искрено промълви Джъстин.

— Да, но за другото е още по-тъжно, тъй като то си няма семейство — поясни Марта. — Да си нямаш семейство е най-тъжното нещо на света, нали?

Джъстин спря поглед на дребничкото дете с луничаво личице и невинни очи, после очите й се плъзнаха по дрешките в синьо и бяло — блузка, поличка, чорапки и обувки, които по трогателен начин имитираха костюма на възрастна жена, душата й се разтопи. За пръв път от много месеци насам пръстите й докоснаха корема без чувство за загуба, вина или тревога.

„Тук вътре има едно създание като теб, помисли си тя. Аз го храня, а то расте ли расте… Когато се появи на бял свят. Ще бъде мъничко и безпомощно, ще се нуждае от обич…“ В главата й отново отекнаха думите на Марта: „… най-тъжното нещо на света, нали?“

— Да — отвърна Джъстин. — Човек винаги може да си намери приятели — както ти си ги намерила в Япония, както намери и мен в този самолет… Но да нямаш семейство наистина е най-тъжното нещо на този свят!

Негодника се настани в апартамента на Килан Ороши и пусна записа на миниатюрното магнетофонче. Влезе вътре без никакви трудности, понеже сам беше конструирал дигиталната ключалка с електронно захранване на вратата, която бе направила излишни всички механични приспособления. „Вече няма да се притесняваш, че си си забравила ключа, каза той на Килан. Освен това тази система е много по-сигурна.“ Но не и за него, разбира се.

Пребледнял, той се намъкна в миниатюрната кухничка на Килан, сипа си порядъчна доза уиски „Сънтъри“ и се опита да възприеме всичко, което беше чул току-що. Несъмнено ставаше въпрос за инкриминиране, но не само на него, но и на Кусунда Икуза. Господи Исусе!

Негодника пресуши чашата си, сипа си отново и се върна обратно в хола. Магнетофончето го чакаше на футуристичната масичка за кафе, направена изцяло от железобетон. Дремеше там като опасен звяр, който жадува да бъде пуснат на свобода. Пусна записа за втори път и цял се превърна в слух.

Така го завари и Килан — седнал с лице в шепите си, с очи отправени в опасния звяр.

— Здрасти, Негодник — поздрави го тя, без да показва никаква изненада от присъствието му тук. Те двамата постоянно се появяваха в къщите си без никакво предупреждение и отдавна бяха свикнали с това. — С какво се занимаваш?

— С нашето минало — отвърна той, без да сваля очи от черната кутийка. — А може би и с нашето бъдеще.

После й пусна лентата.

Килан мълча през цялото времетраене на записа, лицето й остана напълно безизразно. Сякаш бе мъртва или пък страхотно концентрирана. Когато лентата спря, тя вдигна глава и го погледна в лицето.

— Откъде, по дяволите, изрови това?

— Нямаше никаква представа, че те държат на мушката, нали? — отвърна с въпрос той.

— Никаква, мамка им! — изруга по мъжки тя и посочи магнетофончето: — Откъде го докопа?

— Вече е мое — сви рамене той. — Намерих го в съседния апартамент, в онзи празния… — После й разказа за онова туп, което беше чул след нейното излизане и което приличаше на диня, хвърлена от голяма височина върху тротоара. — Сега разбирам, че това по-вероятно е бил звукът от човешка глава, размазана в стената!

След което й разказа за космите и костите, залепнали по стената оттатък.

— За това е нужна огромна сила — отбеляза Килан.

— Цял вагон — мрачно кимна Негодника, после усети напрегнатата работа на мозъка й и попита: — Хей, какво мислиш?

— Мисля какво е станало в съседния апартамент и кой има достатъчно сила, за да разбие човешка глава по този начин — отвърна тя. — Груба, лишена от всякакъв финес сила…

— Искаш да кажеш, че познаваш такъв човек?

— Може би — неохотно отвърна тя. — А ти помисли ли какво ще правиш с тази лента?

— Мисля да я предам на един познат — отвърна Негодника.

— На кого?

Негодника се поколеба, предварително се страхуваше от настъпването на този момент.

— На Томи — каза след малко той.

— На тази кучка? — извика Килан. — В никакъв случай! Аз имам по-добра идея!

— По-добра за теб или по-добра за мен?

— Понякога си прекалено циничен — отвърна Килан и се настани до него. — Нима още се съмняваш? Каквото и да правя, то ще е добро и за двама ни.

— Не съм много сигурен.

— Тогава защо си дошъл? Нужна ти е моята помощ, нали?

— Исках да прослушам записа на спокойствие. Не зная дали все още не ме следят.

Очите на Килан напуснаха лицето му и се спряха върху магнетофончето.

— От записа е ясно, че не само ти си обект на наблюдение — каза тя. — При други обстоятелства не бих имала нищо против увековечаването на сексуалните ми упражнения.

— Господи, нима мислиш, че и твоят апартамент е под наблюдение?

— Нямам представа.

— Бях изключително внимателен.

— Разбира се, как не! — засмя се Килан. — Най-страшният детектив на света!

Негодника изсумтя и отново отправи поглед към звяра на масичката.

— Кажи тогава какво мислиш да правим с него… — въздъхна след известно време той.

— Да го занесем на човека, който най-много иска да го има — решително рече Килан.

— И кой е той?

Очите на Килан блестяха, по устните й заигра едва доловима усмивка.

— Кусунда Икуза — отвърна тя.

Негодника подскочи така, сякаш бе докоснал оголен електрически проводник.

— Винаги съм знаел, че си откачена! — викна той. — Но едва сега разбрах колко откачена!

— Успокой се и включи сивите си клетки — посъветва го Килан. — За тази касета Икуза ще ни даде всичко, което поискаме. Достатъчно е да се разчуе само връзката му с мен, но записа доказва по безспорен начин и манипулациите му с „Накано“ за лична изгода. А това ще го довърши!

Негодника скочи на крака и започна да кръстосва стаята пред нея и мътно проблясващия звяр на каменната масичка.

— Знаеш ли, спомням си как преди години ти беше още малко момиченце и все искаше да играеш с нас — по-големите… — замислено промълви той. — Един от нас каза, че няма да посмееш да си сложиш ръката в огъня… Просто искахме да се отървем от теб и мислехме, че ще се уплашиш. — Протегна ръка, хвана дланта й и я обърна нагоре. Пръстът му се плъзна по отдавна зарасналия белег. — Но ти разбра номера и ние те оставихме да играеш с нас… Само дето започнахме да ти викаме „Лошото другарче“… Но това беше детска игра, Килан. А сега нещата са сериозни…

— Как можеш да говориш по този начин? — погледна го в очите Килан. — Или не виждаш как те експлоатира Кусунда? Именно той притежава реалната власт в „Накано Индъстриз“, баща ми е отдавна бита карта. За страхотната работа, която им вършиш, те ти се отплащат с трохи и това пак е работа на Кусунда. Ти създаде РИНРИС и какво? Не получи нищо. Лошото е, че никога нищо няма да получиш. Колко пъти да ти повтарям? Работиш като роб за Кусунда. Срещу какво, питам аз. Кой трупа огромни печалби от твоя труд? И кой ще ги реализира в бъдеще?

Тя му отправи една цинична усмивка и продължи?

— Освен това, аз обичам този белег. Той е част от мен, при това важна част — нещо като значка или медал. Тогава всички се увериха, че не им отстъпвам по нищо, че не съм по-лоша от което и да било момче. Нещо повече — аз бях по-умна от тях!

— И по-откачена!

— Но оцелях, нали? — засмя се тя. — Моята карма е да оцелявам. Имам достатъчно мозък да ги разбия всички, Негодник!

— Но Кусунда Икуза е различен — поклати глава Негодника. — Не допускаш ли, че може да се окаже по-умен от теб?

— Тц! — отвърна Килан, после се усмихна и прибра магнетофончето от масата. — Повярвай ми, това е нашият билет към рая — прошепна тя и леко го целуна по бузата. — Към всичко, за което сме мечтали!

Негодника погледна надолу към вече голата повърхност на масичката и поклати глава:

— Аз имам всичко, за което съм мечтал.

Но Килан не го чу, тъй като вече беше навън.

Полицаите, които дойдоха за Шизей, се държаха любезно, дори почтително. Тя ги очакваше и тръгна с тях без излишно суетене. Дебел и потен детектив с брада я попита къде е била през миналата нощ. Шизей го гледаше в очите — умни и проницателни. Беше се намъкнал в омачкан и зле скроен костюм по начина, по който другите хора се намъкват в хавлиите си, държеше се спокойно и уверено. Шизей пък беше с къса черна пола, широк платнен колан и кървавочервена блузка без ръкави. Известно време стоеше и безмълвно го наблюдаваше.

Докато говореше, той дъвчеше сандвич с кюфте, видът му бе на небрежен и добродушен човек. Но Шизей остана с впечатлението, че това е капан, използван с лекота от майстор на постановките. Запита се дали просто иска да я накара да се отпусне, или пък е решил да я хване неподготвена.

Седяха край просто дървено бюро с издраскан плот, разположено в средата на безлична, боядисана в служебно зелен цвят стая. В единия от прашните ъгли беше изправен автомат за охлаждане на вода, в другия имаше мазна кафе машина с лавица, на която бяха наредени не по-малко мазни чаши. Прозорците бяха препречени от здрави метални решетки.

От начина, по който детективът, назовал се Албъмарл, задаваше своите въпроси, Шизей стигна до заключението, че Брандинг е посочил именно нея за доказване на алибито си. Албъмарл спомена, че в полицията се е получил анонимен сигнал за тялото в багажника на колата му. Единственото, което знаели за човека, който се обадил, било, че има мъжки глас. В момента срещу Брандинг било отправено официално обвинение за убийството на Дейвид Брислинг. Имали основание да подложат сенатора на продължителен разпит, тъй като враждата му с Дъглас Хау била широко известна. Шизей разбра, че полицията все още не може да открие достатъчно мотиви за извършеното престъпление. И именно затова бяха решили да я разпитат.

Разбира се, те никога няма да открият истината. След като уби Брислинг, тя се беше обадила на една от спомагателните групи, чийто номер помнеше още от деня, в който бе получила задачата да проникне в проекта „Кошер“. Обясни им къде ще остави дубликат отключа за колата на Брандинг, който си беше извадила предварително, после спокойно отиде на приема в Белия дом.

Групата бе взела колата на Брандинг от паркинга, беше натоварила трупа на Брислинг в багажника и веднага след това я беше върнала обратно, точно на същото място.

Шизей отговаряше на въпросите на детектив Албъмарл колкото може по-изчерпателно, пропусна само факта, че е заварила Брислинг в дома си, когато се е върнала за забравената чантичка. Спомена за този досаден пропуск, само за да му покаже, че наистина има искрено желание да каже каквото знае. Освен това не й беше известно доколко са били подробни показанията, на Брандинг, нямаше смисъл да дава храна за допълнителен размисъл на този дебелак срещу нея.

— Вие сте добра приятелка със сенатора Брандинг — установи след малко Албъмарл и избърса следите от кетчуп по устата си.

— Ходихме заедно на приема — отвърна Шизей. — Не за пръв път сме заедно след работно време.

Албъмарл продължително я изгледа, после се ухили, разкривайки два реда едри като плочки зъби.

— Уважавам сенатора за отличния му вкус — рече той.

— Извинете, но само като ексхибиционист ли се интересувате от нашите отношения? — хладно го сряза Шизей.

Албъмарл се изсмя колкото да покаже, че притежава чувство за хумор, после лицето му стана сериозно.

— Вие сте алибито на сенатора — мрачно изрече той.

— И искате да кажете, че ще излъжа от обич към него, така ли?

— Няма да ми е първият случай — сви рамене детективът.

— На приема в Белия дом поне двеста и петдесет души видяха сенатора Брандинг — отбеляза тя.

— Но според вашите показания — Албъмарл хвърли кратък поглед в разтворения пред него бележник, — вие сте пристигнали там около осем и половина. Нали така?

— Да.

— Е, добре… Докторът казва, че Брислинг е умрял някъде между седем и девет вечерта. А това означава сума време преди осем и половина…

Тя разбра, че детективът умишлено е задържал тази информация, докато настъпи подходящият момент да й я хвърли в лицето.

— Срещнахме се точно в осем без четвърт — каза Шизей.

— Колко време е било необходимо за убийството на Брислинг? — промърмори като на себе си Албъмарл. — Три минути, четири? Вие как мислите? Какво ли е правил Брандинг през останалите четирийсет и една-две минути?

Шизей прекрасно разбираше, че Албъмарл преминава към най-важната част на разпита. Беше му писнало да пипа с ръкавици и вече ги захвърляше в ъгъла. Значи и за нея е време да стори същото.

— Сенаторът Брандинг не е убил Дейвид Брислинг! — тихо, но решително каза тя.

Веждата на детектив Албъмарл леко помръдна и това беше единственият знак, че го е хванала неподготвен. Очите му се заковаха в нейните — очи, които усещаха лъжата от двайсет крачки разстояние. Май наистина вярва в това, помисли си Шизей.

— Откъде сте толкова сигурна? — изръмжа заплашително детективът.

— Защо трябва да разнася цяла вечер тялото на Брислинг в багажника си? — отвърна с въпрос Шизей. — Той не е глупак, за да постъпва по толкова самоубийствен начин.

— Искал е да го зарови някъде. Не е имал време да го стори, защото е трябвало да ви вземе от дома ви.

— Сам казахте, че е разполагал с четирийсет и две минути.

Албъмарл не отвърна нищо, но от очите му личеше, че още не се е отказал.

Всичко е нагласено, прекалено много прилича на театър, искаше да му каже Шизей и несъмнено би го казала, ако на мястото на Албъмарл седеше някой по-малко проницателен детектив. Но с този трябваше да внимава, не биваше да го оставя с впечатлението, че е свършила работата вместо него.

Бръкна в джоба си и извади една касетка.

— Имате ли на какво да пуснем това? — попита тя.

Албъмарл впери поглед в касетката и дълго време остана неподвижен. После въздъхна, дръпна решително чекмеджето пред себе си и извади оттам малък касетофон.

— Досега чуруликахте ей на това — ухили се той и извади касетката от апаратчето. — Нямам доверие на стенографията си, изминаха много години от времето, когато ходих на курсове…

Сложи касетката на Шизей и натисна клавиша за възпроизвеждане.

„Брислинг беше фигура, която трябваше да се пожертва — разнесе се гласът на Дъглас Хау. — Никога не беше доволен от това, което му давам, винаги искаше повече…“

Албъмарл спря касетофона.

— Кой е този?

— Сенаторът Дъглас Хау.

— Аха — кимна детективът.

Шизей го харесваше. Не беше необходимо да му обяснява, че Хау е шеф на Брислинг, или пък, че Хау и Брандинг се плюят, където се видят. Всичко това му беше известно.

Пръстът на Албъмарл натисна клавиша.

„Използвах го като буфер, продължа гласът на Хау — един призрачен глас, който свидетелстваше срещу себе си. — Не исках да ме свържат с разследването, което организирах срещу хората от института «Джонсън», разработващи проекта «Кошер» на Брандинг.

— А защо ги организира? — прозвуча гласът на Шизей.

— Още ли не ти е ясно? — отвърна Хау. — Ще направя всичко възможно да го унищожа напълно. Това между мен и Брандинг не е игра. Мислех, че го разбираш.

Дистанцирах се от операцията, оставих я изцяло в ръцете на Брислинг. Алибито ми беше непоклатимо. Но не се получи, ти се оказа права, че не бива да се захващам с подобни неща. Брандинг само спечели от развоя на събитията. Докато това е много по-добре! С един удар и двамата — и Брандинг, и Брислинг!“

Албъмарл спря магнетофона.

— Как се сдобихте с този запис?

— От време на време изпълнявах поръчения на Хау — отвърна Шизей. — На парче, без официален договор. Парите бяха добри, не мога да отрека това. Но враждата му със сенатора Брандинг отиде твърде далеч, въпреки опитите ми да го спра. Хау беше изцяло погълнат от омразата си, мислеше само как да унищожи Брандинг. Аз исках да се отдръпна, преди да е извършил някоя глупост.

— Като например да убие помощника си и да го припише на Брандинг, а? — попита Албъмарл и замислено попипа устните си. — Какво по-точно работехте при Хау?

— Подготвяхме съвместно някои законопроекти в случаите, в които интересите ни съвпадаха — отвърна Шизей. — Главно в областта на екологията…

— Продължавайте — кимна Албъмарл.

Тя се наведе напред и натисна клавиша за възпроизвеждане.

„Можеш да забравиш екологическата организация, за която работиш, Шизей — прозвуча гласът на Хау. — Там само хабиш изключителните си способности. Когато приключи гласуването на законопроекти АСКП — а той е мъртъв точно колкото политическата кариера на Брандинг — аз искам да подпишеш договор с мен. Ще използвам таланта ти постоянно. Ти ще ме пазиш от всякакви опасности, ще охраняваш владенията ми като добре дресирано куче. Ще накараш всеки, който се изправи насреща ми, да пълни гащите от страх!“

Лентата свърши и Албъмарл спря магнетофона.

— Какво иска да каже с това? — замислено попита той.

— Хау ме приема в светлината, в която бе приемал Брислинг. За него и двамата сме кучета, обучени да изпълняват заповедите му. Той е гнусен тип.

— Не, не… Имах предвид това последното — да карате хората да пълнят гащите…

— Владея някои бойни изкуства — сви рамене Шизей. — На Хау това му харесваше, чувстваше се сигурен в моя компания.

— Само едно ще ви кажа, госпожице — изръмжа отново Албъмарл. — Май хич не ви пука, че се забърквате в подобни неща.

— В какви неща? — спокойно попита Шизей. Чувстваше, че сега трябва да бъде крайно внимателна, ясно виждаше заплашителната грамада на айсберга, към който я тласкаше Албъмарл. С надеждата, че ще се сблъска с него, разбира се.

— Ами например в това, че с тези ваши качества никак не би ви било трудно да умъртвите Брислинг по заповед на Хау!

Тя направи необходимото очите й да не трепнат нито за миг и да не се отклонят от очите на детектива. В погледа й отсъстваше агресивността.

— Разкажете ми пак за начина, по който е бил убит Брислинг — рече тя.

— Нещо дебело и ръбесто е пръскало задната част кг черепа му — отвърна Албъмарл така, сякаш описваше качествата на нов модел кола. — Така, както правим с яйце върху метална скаричка…

— Струва ми се, че става въпрос за престъпление, извършено в състояние на крайна възбуда, ако щете и на ярост… — спокойно каза Шизей. — Освен това аз нямам абсолютно никакъв мотив.

— Казахте, че работите за Хау и парите са били добри.

Шизей умееше по неподражаем начин да влага точно необходимата доза жлъч в гласа си.

— Един мъж се възползва от мен, когато бях млада — започна тя. — Озлочести ме, ако тази дума ви харесва повече. Тогава се заклех никога повече да не допускам това. Никой няма право да се отнася с мен по подобен начин. Затова излязох от играта в мига, в който разбрах, че Хау се възползва от мен. Като не забравих да си оправя сметките с него, разбира се. — Позволи на чертите си леко отпускане и добави: — Във всеки случай бих постъпила доста по-внимателно…

— А именно?

— Знаете ли нещо за бойните изкуства, детектив?

— Минал съм курс по карате — от тези, задължителните…

— Ако позволите да изразя мнението си, това изобщо не може да се нарече бойно изкуство. То върши работа, когато искате да строшите някоя дъска с ръба на дланта си, или пък да сломите съпротивата на някой нарушител.

— От нарушителите си вадя хляба — вметна детективът.

— Но не и аз — погледна го в очите Шизей. — Истинските бойни изкуства са осемдесет процента умствена дейност и точно по този начин трябва да бъдат преподавани. Всички без изключение имат защитни функции. Мен лично никога не са ме обучавали на нападателни похвати. Ако Дейвид Брислинг или някой от вашите улични нарушители, да речем, реши да ме нападне, аз зная как да се защитя, но с положителност не бих могла да му пръсна черепа. Това е тежка физическа работа.

Албъмарл дълго мълча, пръстите му измъкнаха отнякъде клечка за зъби и я пъхнаха в устата му. Най-накрая почука по капачето на магнетофона и каза:

— Ще трябва да задържа касетката. Тя е улика.

— Ваша е — отвърна Шизей.

— Ще ми трябвате пак, веднага след задържането на Хау.

— Добре — кимна тя, позволявайки на гласа си нова, доста по-различна интонация. — Ще бъда на ваше разположение.

Малко след като премина през проверката на Имитационната служба и митницата на нюйоркското летище „Кенеди“, Никълъс чу името си по радиоуредбата. Вдигна слушалката на най-близкия вътрешен телефон и администраторката му даде един телефонен номер. Остави слушалката и се насочи към дългата редица кабини, изпъстрени с разнообразни драсканици. Наложи му се да заобиколи огромната въртележка, отрупана е багажа на пристигащите пътници. Йени за долари беше сменил още на летище „Нарита“ в Токио. Набра номера, който му предадоха от администрацията.

— Аз съм — каза един глас в слушалката. — Намирам се тук, на летището, в другия край на залата. Виждам те добре, наблюдавам внимателно. Засега си чист.

— Нямах представа, че ситуацията е толкова тежка — отвърна Никълъс. — Можеше да се срещнем.

После набра номера, който бе получил от Томи. Детективът Мел Бранна от отдел „Убийства“ беше нощна смяна и лично вдигна слушалката.

— Лоши новини, приятел — каза той с одрезгавял от никотина глас. — Посрещнах оная японска птичка както ме помоли Томи, но не успях да засека нашия човек. Имаше го в списъка на пътниците, видях го с очите си. Даже разпитах екипажа, но никоя от стюардесите не можа да си спомни за подобен тип. Бяха сигурни, че мястото му е било заето и толкоз. Съжалявам, приятел, но направих всичко възможно за малкото време, с което разполагах. Пък и другата ми работа не чака.

Никълъс му благодари и затвори. Понечи да се обади на Джъстин в Уест Бей Бридж, но размисли и се отказа. Няма смисъл да предупреждава Сенжин, че се е появил в Америка. Но мисълта, че „дорокусаят“ е бил в крайбрежната им къща, заедно с Джъстин, го накара да потръпне.

Търпение, каза си той. Скоро всичко ще приключи.

Обърна се и видя, че към него крачи Кони Танака, Именно него бе повикал той е помощта на Уми.

Кони беше по-големият брат на Тери Танака. До 1980 година, когато Сайго се появи в Ню Йорк и уби Тери, той живееше във Ванкувър. След убийството се пресели тук, за да поеме бизнеса на Тери в залата за бойни изкуства. Отначало мислеше, че това е временно, но така и не се върна в Британска Колумбия, омагьосан завинаги от магнетичното привличане на Ню Йорк. Кони беше човек на живота, но към бизнеса се отнасяше напълно сериозно.

— Тик-так — рече той и пое куфара от ръката на Никълъс. — Получих посланието ти. — Единствен той наричаше Никълъс така, оправдавайки прякора по следния начин: „Ти си като бомба, човече! Бомба, която тиктака под добре охладения си екстериор. Никой не може да има шанс срещу човек като теб!“

Кони лесно го позна, тъй като Никълъс обръсна брадата си в самолета, на десет хиляди метра височини, точно когато прелитаха над Хавайските острови.

— Казвай каква е работата — рече Кони.

— Неприятности — отвърна Никълъс, докато двамата си пробиваха път към изхода. — Неприятности до гуша! — Навън беше тъмно, луминесцентното осветление хвърляше синкавите си отблясъци, лицата на хората зад стъклата на автомобилите изглеждаха призрачно бели, сякаш напълно обезкървени.

Единствено Кони си беше същият — нисък и набит като пън, с широки рамене и тесен таз, яки ръце със застрашително помръдващи бицепси. Движеше се като танцьор, центърът на тежестта му беше ниско, почти до земята. Квадратното му лице с правилни черти поразително наподобяваше лицето на Тери, но беше по-масивно от него. За хората, които не го познаваха, в него несъмнено се криеше някаква мрачна заплаха. Но Никълъс прекрасно знаеше, че Кони е мил и сърдечен човек — доказваше го и решението му да предостави една трета от печалбата на школата по бойни изкуства на семейството на Айлин Окура. Айлин беше приятелката на Тери, също загинала от ръката на Сайго.

Започна да ръми. Пешеходната пътека изглеждаше мръсна, задръстена от лепкав боклук. Двамата я преминаха, хлътнаха в гъмжилото на паркинга и започнаха да се провират между лимузини, таксита и туристически автобуси. Скоро се добраха до очукания буик на Кони и с облекчение затръшнаха вратите след себе си.

— Трябва да свърша много работа, а времето ми е малко — каза Никълъс.

Кони хвърли куфара му на задната седалка и завъртя контактния ключ.

— Тогава е по-добре да се затъркаляме, а? — рече.

Никълъс се извърна към него и се усмихна:

— Радвам се да те видя, Танака-сан — отправи му ритуалния поздрав той.

— За мен е чест, Линеър-сан — поклони се Кони. Дълбоко в душата си той се чувстваше безкрайно задължен на Никълъс. Защото бе отмъстил за смъртта на брат му и Кони знаеше, че никога не може да му се отплати за това. Двамата не бяха говорили по този въпрос и едва ли някога щяха да го сторят, но именно той циментира приятелските им отношения.

— Ще караме по ред — рече Никълъс. — Уест Бей Бридж, знаеш го къде е…

Кони кимна, плати на пазача на паркинга и присъедини колата си към дългата редица автомобили, пълзящи бавно по кръговото движение пред летището.

— Там всичко е така, както си го оставил. Всяка седмица се почиства, през ден пращам хора за проверка…

— А колата ми? — попита Никълъс.

— Лично я разкарвам всеки уикенд — отвърна Кони. — Работи като часовник. — Нави рязко волана, за да избегне спрялото пред група клиенти микробусче такси, после добави: — Липсва ми тази стара къща. Ти постъпи умно, като я купи, вместо вечно да я държиш под наем. Но и добре избра времето за това — тогава пазарът беше изгоден… Сега е изключено да намериш крайбрежна вила за продан, а ако случайно откриеш някоя, ще трябва да кажеш сбогом на два-три милиона долара.

— Уф!

— Какво искаш да кажеш с това „уф“, човече? — изгледа го Кони. — Някога да си броил милионите си?

— Не съм — поклати глава Никълъс. — И право да ти кажа, така и не успях да свикна с богатството. Не се чувствам удобно с него и това си е!

— Разбирам те — кимна Кони. — Парите си имат своя собствена карма… Ще трябва да ги яхаш като необязден жребец.

— Опитвам се — въздъхна Никълъс.

Колата увеличи скоростта си, най-сетне излязла на широката магистрала „Ван Вик“. Чистачките ритмично се движеха, създаваха някаква особена музика — тиха и успокоителна. Никълъс проговори отново, чак когато отминаха Пачог.

— Имам големи неприятности и ще те моля да се държиш стриктно встрани от тях — каза той. — Така ще ми помогнеш по най-добрия начин.

— Колко големи? — загрижено попита Кони.

— Намирам се в тунел — призна неохотно Никълъс. — И честно казано, не зная дали ще се добера до другия му край.

— Ясно — рече Кони и пусна в ход сърдечната си усмивка. — Добре е, че имаш приятели, човече!

— Така е.

— Но не можеш да казваш на приятелите си „дръж се стриктно настрана“, Ник! Не можеш да ги държиш в периферията, когато става въпрос за живота ти!

— Кони…

— Нямам никакво намерение да те оставя да ми вържеш ръцете и да те гледам как умираш!

Не се каза нито дума за Тери Танака и задължението на Кони към Никълъс. Не беше и необходимо, двамата прекрасно знаеха това. Японците никога не говорят помежду си за „гири“. Те знаят, че то съществува като въздуха, който дишат, просто е част от живота.

— Добре — въздъхна Никълъс. После млъкна и запази останалото за себе си. Скоро буикът напусна магистралата Монтаук и спря на паркинга в Уест Бей Бридж. — Всичко си е както преди — отбеляза той.

Кони свали крака си от педала на спирачката и извърна глава към празните места на паркинга, осветени от фаровете.

— Няма я човече — рече той. — Колата ти я няма.

— Това е добър знак — усмихна се Никълъс, сигурен че Джъстин се е възползвала от колата. — Остави ме тук.

— Мога да изчакам малко.

Кони искаше да остане, докато се увери, че всичко е наред.

— Ще ми бъдеш по-полезен в града, Кони — отвърна Никълъс. — Ще те помоля да ми свършиш една-две услуги. — Извади от джоба си касетка, която беше записал по време на полета. Около нея бе увит лист хартия. — Хвърли един поглед на това, като се прибереш у дома.

Кони прибра касетката и насочи колата си към: Дюн Роуд и Атлантическия океан. Беше тихо и спокойно, тук-там се виждаха младежи, които пушеха около колите си, а вероятно и отпиваха от кутии с бира. Градчето беше мирно и заспало, като в детска приказка. Липсваха само мечета играчки по клоните на дърветата. Никълъс мислеше за Джъстин.

Спомни си коледните празници, които прекараха тук непосредствено преди заминаването си за Япония. Имаха нужда да бъдат сами, да се махнат от големия град, да забравят ужаса на унищожението, оставен там от Сайго.

Градчето беше прекрасно с елхите на всеки ъгъл и гирляндите от разноцветни светлини, разпънати между дърветата. Коледното утро ги посрещна с тънък пласт снежец, стопен бързо от ярките слънчеви лъчи. На плажа беше толкова студено и ветровито, че те се отказаха от обичайната си сутрешна разходка и останаха у дома с по чаша греяно вино в ръце. После отвориха подаръците си. Джъстин му бе избрала часовник — същият, който и сега беше на китката му. А той й подари огърлица с рубини от Тифани. Спомни си с какво търпение и внимание я беше избирал, спомни си и израза на лицето й, когато отвори кадифената кутийка.

„Какво стана е нас оттогава насам, запита се той. Къде изгубихме това, което винаги ни е свързвало? Кога престанахме да бъдем неразделна двойка?“

— Пристигнахме — обяви Кони.

Фаровете на буика осветиха колата на Никълъс — бял корвет с червени линии отстрани, модел 1962 година. Една година след като го купи, Никълъс направи основни промени в двигателя и каросерията му, оттогава насам колата беше истинска хала.

— В къщата има някой — тихо каза Кони и Никълъс усети как напрежението сковава мускулите на гърдите му.

Вътре наистина светеше, но наоколо нямаше жива душа.

— Всичко е наред — каза Никълъс и се обърна да вземе багажа си. — Прибирай се, Кони, чакат те куп неща.

Кони кимна, изчака го да слезе и дръпна колата на заден ход от алеята.

Никълъс изкачи стъпалата към входа, зад гърба му остана Атлантическия океан, който безмилостно връхлиташе върху брега. Всяка зима сушата отстъпваше с метър-два пред вятъра и водната стихия, този процес се прекратяваше едва с настъпването на пролетта. Въздухът беше с три-четири градуса по-хладен от този на летището и той с наслаждение го пое в гърдите си, изтощен от прекаленото отопление, което бе принуден да търпи навсякъде — в самолета, в сградата на терминала, в колата на Кони. Беше гладен и мечтаеше да влезе под душа.

Спря на верандата и извади ключовете си. Не искаше да звъни, тъй като се чувстваше напрегнат, независимо от успокоителните думи, които каза на Кони. Не знаеше къде се намира Сенжин Омукае, не знаеше дори какво иска да получи от него, като се изключат останалите изумруди на Со Пенг, разбира се.

Ако умреш сега, няма да разбереш нищо. Смъртта ти ще бъде прекалено лека. Какво имаше предвид „дорокусаят“? Скоро ще разбере, Никълъс бе убеден в това.

Пристъпи прага, до ушите му долетя музика. „Бърза кола“ на Трейси Чапмън, едно от любимите парчета на Джъстин, Би трябвало малко да се отпусне, но все още не успяваше.

Огледа просторния хол, който бе свързан пряко със спалнята и кухнята. Пространството му се стори огромно и някак открито. Особено след толкова години в Япония, където всичко беше миниатюрно, разделено на минисветове, наблъскани рамо до рамо от вечната липса на пространство, която постепенно се бе превърнала в начин на живот.

С учудване видя, че огромният аквариум, който разделяше хола от трапезарията, все още си беше на мястото. Във водата проблеснаха коремчетата на тройка риби-ангели[3], край тях извиваше тяло старата му морска котка и лениво засмукваше планктон.

— Гюс, стари приятелю — прошепна й Никълъс. — Радвам се да те видя отново!

Остави багажа си на пода и тихо пристъпи навътре. Предпазливо надникна в спалнята и видя куфарите на Джъстин разтворени върху леглото. Повечето от дрехите й все още бяха в тях. Откъм банята се долавяше плющенето на душа, след малко то спря.

Изправен в полумрака на дома си, той слушаше движенията на жена си в банята. Не помръдваше, имаше чувството, че е чужд в този дом. Тази мисъл го натъжи. Няма дом, няма семейство, Япония е единственото нещо, към което изпитва привързаност.

Изведнъж си даде сметка какво му е струвала тази привързаност, неволно се запита не е ли висока цената, с която я бе заплатил. Япония бе неговата естествена среда, но това едва ли можеше да се каже за Джъстин. До този момент не бе си давал сметка за тежестта на подобно различие. Изправен сам в обстановката, която би трябвало да му бъде близка и позната, но не беше, той за пръв път се постави на мястото на Джъстин и видя нещата с нейните очи.

Изпита непреодолимо желание да се обърне и да напусне този дом, едновременно с това усети, че не може да се помръдне от мястото си. Тя беше тази, която го приковаваше към пода, а заедно с нея и странното усещане за липса на корени в живота. Ирония на съдбата бе това противостояние и той все още не можеше да го постави под контрол.

Никълъс не знаеше какво да прави.

После вратата се отвори и от банята се появи Джъстин, обвита в тънко облаче пара. Широка кърпа за баня бе увита около тялото й, косата й бе прибрана под хавлиен тюрбан. Видя го и се закова на място.

— Господи, Ник!

В следващия миг тялото й се притисна до неговото, устата й покриваше лицето му с целувки, от гърлото й се разнасяха тихи ридания. Той усещаше потръпването на мускулите й, в носа му нахлу аромата на тялото й, примесен с аромата на сапун, шампоан и талк.

Никълъс я прегърна, попи топлината на тялото й, усети любовта й, разбра, че тази любов никога не е умирала. Не можеше да разбере само едно — дали тя се бе свила с течение на времето, или пък той сам я бе отблъснал.

Призна пред себе си, че отдръпването му от нея, а и от всички останали живи хора на този свят, е било необходима съставна част от пробуждането му по отношение на собствената му съдба, от мисълта и познанието, че той е танжин и е бил такъв още от самото си рождение. Тази мисъл го натъжи по начин, който не би могъл да обясни и все още не бе готов да анализира.

Единственото, което чувстваше, беше приятното разтапяне в обятията на Джъстин — същото, което бе изпитал преди много години, при първата им среща, състояла се само на няколко крачки оттук — върху мокрия пясък на плажа. Отново усети това, което бяха изпитали тогава — странното докосване на духовете им, подозрението в очите им, неверието, че двама непознати могат да изпитат толкова силно взаимно привличане.

Сега знаеше само едно — отново е предишният Ник, здрав, силен, кипящ от самоувереност. Душата му се изпълни с възторг, необятен, див, неподлежащ на съмнение. Ръцете му я притиснаха силно, устните му тихо прошепнаха:

— Божичко, Джъстин, колко много те обичам!

— Ник, Ник, Ник… — Устните й в унес шепнеха името му, сякаш искаше да се увери отново и отново, че той се е върнал при нея, сълзите се стичаха по лицето й. — Страхувах се… ужасно се страхувах, че повече няма да те видя…

— Защо? — отдалечи я от себе си той и надникна в очите й. Искаше да се увери, мечтаеше да се увери, че всичко около нея е в ред. — Откъде ти хрумна, че няма да се върна?

— Аз… аз… — Главата на Джъстин потръпваше, хавлията бавно се плъзна надолу, мократа коса се разпиля около раменете й на влажни кичури. — Аз… Не зная… Мисля че…

Видя го в очите й. Зеленият цвят почти не се долавяше сред кафявото, червените точици в ириса на лявото око бяха изгубили своя блясък, едва-едва проблясваха с мътна светлина. Тао-тао беше там, гъстата му паяжина не можеше да се сбърка с нищо друго. Сърцето му се сви от страх, все още не знаеше дали ще успее да я освободи от тези опасни метастази така, както някога я бе откъснал от мрачната хипноза на нинджите, с която я бе оплел Сайго.

— Някой ти е казал това — прошепна той. — Някой го е втълпил в главата ти. — Искаше да разтърси съзнанието й, искаше да получи помощта й. Сам нямаше да успее да се справи с Тао-тао.

— Да… — Джъстин го погледна с недоумението на човек, когото внезапно са събудили от дълбок сън. — Помня… Нещо помня… — Очите й се фокусираха върху лицето му: — Нещо като сън…, като обвита в мъгла рисунка… Потрепва, танцува пред очите ми, изплъзва ми се и не мога ясно да го видя…

Той почувства как страхът се прокрадва по лицето й, кара очите й да потъмняват, изтрива червените точици в ирисите й.

— Ник, какво става с мен? Имам чувството… Имам чувството, че живея в два отделни свята, не зная как да ти го кажа… но сякаш съм заключена, а едновременно с това плувам нанякъде… Лудост, нали?

— Не е лудост, както си мислиш — отвърна той. — Защо не се облечеш и да видим какво ще похапнем?…

— О, Ник — вкопчи се в него тя. — Не ме изоставяй, не искам да се отделям от теб. Искам да те гледам, да те докосвам… Имам чувството, че не сме се виждали от години, а не от няколко седмици… Аз… — Тя млъкна и стисна главата си с ръце: — Не зная какво става с мен…

— Облечи се, мила — подкани я Никълъс. — Иначе рискуваш да настинеш.

Джъстин се усмихна, нахлузи джинси и черен памучен пуловер с висока яка.

— Така добре ли е? — притисна се отново до него тя. — Какво има, Ник? Какво ми става?

— Помниш ли Сайго? — прегърна я той. — Помниш ли как те беше хипнотизирал? — Тя мълчаливо кимна. — Мисля, че и сега става нещо подобно. Не помниш ясно, но „дорокусаят“, който ме преследва, е дошъл да те посети в токийския ни дом. И известно време си била в неговата компания. — Видя озадачения израз на лицето й и попита: — Спомняш ли си да е идвал някой непознат?

— Не — поклати глава Джъстин. — Само някакъв велосипедист, но не помня какво стана с него.

— Велосипедист ли?

— Да… Мисля, че го блъснах с колата. Но имаше късмет, аз също… Просто отхвръкна през алеята и падна до японския кедър оттатък… Каза, че нищо му няма, но аз настоях да изпие чаша чай и да се успокои… — Вдигна глава и леко се усмихна на Никълъс: — Опитах се да се държа по японски, реших, че велосипедистът ми отказва само от любезност… И накрая той прие.

— Какво стана след това?

— Какво да стане? — с недоумение го погледна Джъстин. — Всъщност, не мога да си спомня… Мисля, че влезе у дома, прие чаша чай, а после си отиде…

— Това не е всичко — настоятелно каза Никълъс — Велосипедистът е бил Сенжин Омукае.

— Да, сега си спомних — кимна Джъстин. — Точно така се казваше.

— Той е „дорокусаят“, Джъстин.

Веднага усети тръпките на тялото й, очите й се наляха със сълзи.

— О, Ник, какво става? — простена тя. — Какво е направил с мен? Нищо не помня…

— Зная съвсем точно какво ти е направил — уверено каза Никълъс, макар това да не беше истина. — И ще направя необходимото. — Изобщо не беше сигурен дали ще успее. После си зададе въпроса трябва ли да я запознае с промените около себе си и доколко може да го стори. Дали ще се почувства по-уверена, като разбере, че и той е танжин, или ще стане обратното?

Насочи я към дневната, където беше по-светло и по-просторно. Сипа малко уиски в една чаша и й я подаде.

— Какво ми е направил? — упорито повтори Джъстин.

— Чрез теб иска да се добере до мен.

Тя отпи глътка и потръпна:

— Може би иска да те убия — като Сайго!

— Съмнявам се — поклати глава Никълъс. — Тоя не е като Сайго, иска сам да свърши работата. Няма да получи никакво удоволствие, ако ме убие чрез подставено лице.

Очите на Джъстин бяха огромни и блестящи.

— Даваш ли си сметка за какво говорим, Ник?

Никълъс беше сигурен, че никога в живота си не бе обичал тази жена повече, отколкото в този миг. Наведе се и я целуна по устата, тя бавно омекна и се разтвори под натиска на устните му.

— Не се безпокой — каза той. — Сенжин вече имаше възможност да ме убие в кабинета на доктор Ханами, но не го стори. Толкова по-зле за него. Една японска поговорка казва: „Пропуснеш ли да убиеш врага си, почни да копаеш два гроба.“

— Смърт и само смърт, Господи! — отпусна се в прегръдката му Джъстин, главата й се притисна в гърдите му. — Няма ли други начини? Не може да няма! — Рязко се отдръпна, очите й блестяха: — Да избягаме някъде, където и да е! Кълна се, че… — Видяла израза на лицето му, тя изведнъж млъкна. В него прочете потвърждение на най-големите си страхове.

— Не… Разбирам, че друг начин няма. Заради твоя живот, Ник… Заради начина, по който трябва да го изживееш. Добре! — Покри ръцете му с длани: — Покорявам се. Да става каквото е писано. Карма. Ти си ми най-скъпият човек на света. — Пръстите й внимателно сложиха ръката му върху корема й. — Искам да знаеш само едно — каквото и да се случи, нашето бъдеще е тук, вътре, и чака да настъпи неговият час. Обещай ми, че няма да направиш нищо, което да постави под заплаха това бъдеще!

— Джъстин, нима искаш да кажеш, че… — Но вече го знаеше, знаеше, че е бременна с помощта на същата дарба, с която Сенжин бе открил това. — Боже мой, бебенце!

— Щастлив ли си?

— Много! — целуна я нежно той. — За кога да го очакваме?

— В началото на пролетта.

— Бебенце! — повтори Никълъс, без да вдига ръка от корема й.

— Това ще оцелее, Ник — притисна се в него тя. — Обещавам! Това бебе ще живее, ще расте, ще бъде нашето бъдеще… Нашето общо бъдеще!

Никълъс я взе на ръце и я отнесе на широкия диван. Лежаха един до друг, душите им се сляха, превърнаха се в едно цяло, всеки търсеше у другия онова, което му беше убягвало през дългите мрачни месеци на смут, гняв, страх… Но не и на безразличие, в никакъв случай не безразличие!

Във водния свят над главите им рибите-ангели продължаваха елегантното си движение между изкуствените водорасли, перките им меко проблясваха. Сит и доволен, Гюс се бе настанил между пластмасовата имитация на останки от потънал кораб и кротко спеше.

Телата им се възпламеняваха от онзи прекрасен огън на първата им среща, който ги бе накарал да се любят ненаситно, да чувстват непреодолимо влечение един към друг, без дори още да се познават.

Пръстите на Джъстин нетърпеливо разкопчаха ризата му и я дръпнаха надолу, езикът му лудееше върху устните й, ушите й, вдлъбнатинката на шията й, освободена от нетърпеливо захвърления настрана пуловер.

— Искам те!

Никълъс понечи да махне остатъка от облеклото, но тя го притегли към себе си и простена:

— Не! Искам те сега, веднага! — Пръстите й разкопчаха колана му, трескаво раздърпаха дрехите му. Едновременно с това краката й изритаха надолу памучните джинси.

Беше гола и топла, той проникна в нея до дъно, насърчаван от гъвкавите движения на тялото й. Тазът й се вдигна нагоре и се залепи за него. Яростен тласък, после втори, трети…

— Най-сетне — извика задъхано тя, клепачите й се спуснаха, тялото й влезе в ритъм с неговото, вътрешните й мускули спазмодично се свиваха и отпускаха, устните й се разкривиха, от тях се откъсваха несвързани звуци на задоволство. После бедрата й полудяха, тазът й започна страхотен танц, Никълъс не можеше да направи, нищо друго, освен да експлодира дълбоко в нея с цялата си мъжка мощ, да я запълни цялата, да потъне в това, което за тях беше най-важното нещо на света.

Кусунда Икуза се намираше в Източната градина на Императорския дворец, но съвсем нямаше намерение да бяга за здраве. Само тази част на двореца беше отворена за широката публика, градината изобилстваше от храсти с красиви цветя, декоративни дръвчета и леки постройки с богати орнаменти, стари поне колкото самия дворец. Оттук се разкриваше великолепна гледка към императорските покои и към пътечката около тях, която бе любимо място за много запалени по бягането жители на Токио. Те съвсем не се смущаваха от облаците задушливи газове, изхвърляни от хилядите автомобили, които пълзяха току зад оградата на парка.

Часът бе малко след шест, утрото беше тихо и красиво, леката омара още висеше над дърветата. Икуза веднага забеляза фигурата на Масуто Ишии — вицепрезидент на „Сато Интернешънъл“, който отговаряше за оперативната дейност на компанията и беше дясна ръка на Танцан Нанги. Именно по тези причини Икуза без колебание прие желанието му да се срещнат, изразено снощи по време на кратко телефонно обаждане.

Приближавайки към дребничкия мъж, Икуза беше нащрек, но подозренията му все пак не бяха такива, каквито биха били при други обстоятелства. Служителите на Нанги се отличаваха с изключителна лоялност дори за страна като Япония, в която лоялността е един от основните добродетели. Но сделката с „Накано“ и особено избухването на бомбата, заложена от Икуза в клаузите на договора, бяха разтърсили здраво владенията на Танцан Нанги. За пръв път в своята история компанията „Сато Интернешънъл“ се намираше в истинско бедствено положение. Всички знаеха на какво се дължи то и какво ще струва излизането от него. Досега крайно предпазлив, Икуза бе дал широка гласност на случая, именно за да разклати доверието в Нанги, да всели несигурност в душите на неговите служители.

Ето защо обаждането на Масуто Ишии не беше съвсем неочаквано за него. Изненадан бе единствено от факта, че става въпрос за високопоставен служител в компанията, един от приближените на Танцан Нанги ръководители. През последните няколко дни, особено след като разкри и обезвреди шпионинът, който следеше него и Килан, Икуза започна да дава воля на чувството си за триумф. Беше на път да получи всичко, за което бе мечтал, всичко, което имаше стойност в очите му. Мисълта за това го накара да потръпне от удоволствие.

Двамата мъже си размениха ритуалните поздрави. Около тях Токио бавно се пробуждаше. Тръгнаха на бавна разходка из парка. Икуза усещаше физически вълните на напрежението, които излъчваше неговият нов познат.

Макар да се беше запознал с ръководството на „Сато Интернешънъл“ месеци преди планираната операция, предната вечер Икуза отново изиска досието на Ишии и внимателно го изучи от екрана на своя компютър.

Ишии работеше в Сато от двайсет години, беше взел участие в разрастването и укрепването на компанията. Беше дребен и жилав човечец, зад многодиоптровите стъкла на очилата му играеха пъргави и умни очички. Единственият му порок изглежда бе хазарта — но Икуза не му обърна особено внимание, тъй като с хазарт се развличаха поне петдесет процента от мъжете в тази страна.

Ишии беше спокоен и отдаден на семейството си човек, но веднага личеше, че не е мекушав. Говореше се, че по време на комунистическите бунтове на пристанищните работници непосредствено след войната, той — едва двайсетгодишен хлапак — стоварил тоягата си върху главата на един от комунистическите водачи и изкрещял: „Който иска да свали императора, първо трябва да убие мен!“ Още същия следобед докерите възобновили работата си.

— Ишии-сан, признавам, че съм малко изненадан от желанието ви да се срещнете с мен — проговори Икуза, докато двамата минаваха край дълга леха с разкошни азалии. — Нали аз съм враг за някои хора във вашата компания?

Ишии посрещна иронията му с кратка, едва забележима усмивка.

— Определението „враг“ често е плод единствено на семантиката — отвърна той.

А ти си от хората, които постъпват практично, помисли си Икуза. На глас не каза нищо, убеден, че Ишии трябва да поеме инициативата.

Макар да се бе разсъмнало преди минути, денят вече обещаваше да бъде душен и горещ. Икуза виждаше, че дребният човечец до него се поти в раирания си костюм, а яката на бялата му риза вече бе потъмняла от влага.

Той не разочарова Икуза и каза:

— Ще ми разрешите ли да говоря откровено, Икуза-сан?

— Разбира се, нали вече сме от едно семейство — думите му бяха пропити от многозначителност. — Между нас няма никаква разлика!

— Въпросът е кратък и ясен — каза Ишии и попи потта от устните си с носна кърпичка. — Свързан е с пари.

— Ясно — кимна Икуза и нещата бързо дойдоха на мястото си. Прикри отвращението, което го обзе при слабостта на събеседника си, и добави: — Стига да мога да ви бъда в помощ…

— Страхувам се, че съм отчаян комарджия — добави Ишии. — И със съжаление трябва да призная, че страстта ми често се оказва по-голяма от възможностите…

— Опитвали ли сте се да ограничавате тази страст, Ишии-сан?

— О, да — кимна дребният човечец и избърса веждата си с кърпичката. — Много пъти. Нанги-сан дори плащаше за сеансите по рехабилитация.

— И какво?

— Полагам всички усилия, но не мога да се отърва от нея — сви рамене Ишии. — Веднъж ме нямаше цяла година, но веднага след завръщането си отново се залових за хазарта. — Раменете му отново се повдигнаха и отпуснаха: — Карма.

— Да, неприятна карма — въздъхна Икуза и сви в близката алея. Ишии го последва с покорството на кученце. — Но защо се обръщате към мен? Нанги-сан положително би могъл да ви уреди някой заем — доколкото разбирам, вече е правил това.

— Веднъж или два пъти — призна Ишии, в гласа му се долови отчаяние. — Честно казано, този път не исках да се обърна към него. Събитията през последните дни са го извадили от равновесие, той е неспокоен и ядосан. Разбира се, в крайна сметка се престраших, но той грубо ми отказа. Щяло да ми бъде за урок. Въпреки че отлично зная колко се безпокои за делата на компанията, имах чувството, че постъпва несправедливо с мен. От дълги години съм верен служител на „Сато“, за мен компанията е истинско семейство. А сега, когато най-много имам нужда от помощ, компанията ми обръща гръб! Това не е честно!

— Разбирам, обикновено така става с най-преданите служители… — проточи Икуза, направи малка пауза и попита: — А банките, Ишии-сан? Те не могат ли да ви отпуснат заем?

— Парите ми трябват до края на седмицата, Икуза-сан. Никоя банка не може да ми отпусне заем за толкова кратко време.

Плъзнаха се под клоните на кичеста слива.

— Каква е сумата на дълга ви? — попита Икуза.

Ишии му я каза, а той известно време се правеше, че обмисля нещо. После въздъхна и каза:

— Правилно сте постъпили, като се обръщате към мен, Ишии-сан. Убеден съм, че можем да си услужим взаимно.

— Ще ви бъда безкрайно благодарен, Икуза-сан — развълнувано промълви Ишии. — Безкрайно благодарен!

Икуза го погледна с крайчеца на окото си с такова отвращение, сякаш дребничкият мъж бе смъкнал панталоните си и се готвеше да надриска прекрасните азалии.

Известно време крачеха в мълчание. Икуза гледаше бегачите около двореца, поемащи с пълни гърди въглеродния двуокис от замърсения градски въздух. Нима си въобразяват, че ще бъдат по-здрави, чудеше се той.

— Между другото, какви са намеренията на Нанги-сан? — прекъсна най-сетне напрегнатото мълчание той. — Изгуби най-ценната част от „Накано“ и никога не би могъл да продаде кухата обвивка, с която разполага… Какво мисли да прави?

— Вече не е сам — отвърна Ишии, станал изведнъж съвсем друг човек, след като хазартните му проблеми бяха на път да се разрешат. За него беше въпрос на чест и добро възпитание да отвърне на услугата с услуга. — Заедно с Линеър-сан изготвят новата стратегия.

— Никълъс Линеър се е върнал? — изненадано го изгледа Икуза, за миг забравил достолепното поведение. — Според моите сведения, той беше изчезнал без следа…

— Не зная нищо за това — сви рамене Ишии. — Но ако сведенията ви са верни — значи наистина се е върнал.

„Защо никой не ме е уведомил, дявол да го вземе, ядосано се запита Икуза. И къде по дяволите е Сенжин? Той трябваше да има грижата за Линеър, трябваше и да ме информира за неговото завръщане. То може да обърка всичко.“

— Имате ли представа какви планове кроят Нанги и Линеър?

— Не съвсем — поклати глава Ишии. — Вчера проведоха редица срещи с представители на МИТИ.

Това също може да обърка нещата, помисли си Икуза. Някога Нанги е бил заместник-министър на могъщото министерство, а то невинаги приемаше с готовност линията, провеждана от „Нами“, въпреки привидното им единодушие по всички основни въпроси. Нямаше представа доколко здрави са останали връзките на Нанги в бившето му министерство, но Икуза нямаше навика да подценява своите противници. Навремето Нанги е бил опитен бюрократ, връзките му несъмнено са били широки и дълготрайни. Не е трудно да се разбере дали още дърпа конците.

— Ишии-сан — поклони се на дребния мъж той. — Ако се срещнем тук утре по същото време, аз ще нося парите.

— Домо аригато, Икуза-сан — поклони се дълбоко Ишии. — Разбира се, ще ви подпиша полица с лихва върху сумата, която моля да определите сам.

— О, това не е необходимо — незабавно оцени благоприятната възможност Икуза. — Имам ви пълно доверие, нямам нужда нито от полица, нито от лихва. — Спря поглед на вцепененото от учудване лице на Ишии и добави: — Но дали ще мога да разчитам на една по-различна форма на разплащане?

— Всичко, което пожелаете, Икуза-сан. Аз съм ви безкрайно благодарен за щедростта и съчувствието.

— Дребна работа — отвърна по обичайния начин Икуза. — Ето какво бихте могли да сторите за мен — да ме информирате за някои подробности от новата стратегия на Нанги. Много ще ви бъда благодарен, ако сторите това на нашата утрешна среща.

Приблизително по същото време, в което се състоя тази среща, но в противоположния край на Токио, Томи и Нанги си пробиваха път по хлъзгавия паваж на Цукижи — едноетажния квартал около доковете на реката Сумида, която се извиваше като змия през града.

В Цукижи се намира огромният рибен пазар на Токио, на който ежедневно се продава на едро риба за дванайсет милиона долара. Но в днешно време там се продават и други неща.

Томи извади служебната си карта и двамата бяха пропуснати отвъд полицейските заграждения около линейката на Съдебна медицина. Светлината хвърляше мазни отблясъци върху мократа настилка на доковете. Работници с черни мушами и високи гумени ботуши мъкнеха улова с помощта на извити метални куки, поливаха го с маркучи и бъбреха помежду си. Купищата риба смътно проблясваха в здрача на утрото, устите им зееха в безмълвен вик.

Нанги вървеше бавно, облягаше се на бастуна с цялата си тежест, лицето му бе сбръчкано и загрижено. Небето бавно просветляваше, всичко наоколо се къпеше в млечния, предхождащ настъпването на деня здрач, предметите губеха познатите си очертания, ставаха странни, сюрреалистични…

Томи спря на брега на Теменужената река. Гъмжило от лодки се полюшваше на котвите си в очакване товарът им да бъде прехвърлен на брега, измит с водна струя и оценен за сутрешния пазар.

Но работата беше замряла. Мъжете в лодките бяха отправили поглед към двуметровата безформена купчина на брега, покрита с пластмасова мушама.

— Извадили са го от реката преди около четирийсет минути и веднага ме повикаха — каза Томи и посочи с ръка: — Ей при онази лодка се е появило тялото… Собственикът видял какво се е блъснало в борда и веднага извикал полиция.

Кимна на униформените служители и мушамата се плъзна встрани.

— Господи! — простена Нанги.

— Той ли е? — погледна го Томи. — Можете ли да го идентифицирате?

— Да — отвърна Нанги и с мъка преглътна буцата, застанала на гърлото му. — Това е Плъха.

Томи кимна, помълча малко, после каза:

— Не мога да кажа какво точно се е случило, но към тялото са били привързани тежести, най-вероятно железни пръти. Обикновено действат така…

— Кой?

— Якудза.

Нанги се наведе над подутия труп на Плъха.

— Това не е работа на Якудза — промълви той.

— Изглеждате съвсем сигурен в думите си.

— И наистина съм — изправи се Нанги. — Плъха имаше много приятели сред бандите на Якудза.

— Където има приятели, има и врагове — отбеляза Томи. — Това е законът на джунглата.

— Вярно е — кимна Нанги. — Но я погледнете тези рани. Нанесени са с тежко и тъпо оръжие… — Наведе се да ги разгледа по-отблизо и добави: — Според мен е било използвано „тецубо“…

— Това не е ли древно оръжие, използвано по времето на феодализма? — попита Томи и също се наведе над трупа. — Доколкото си спомням уроците по история, с подобно оръжие са пробивали брони и са чупели краката на конете… Не ми се беше случвало да се сблъсквам с неговата употреба в наши дни…

— Аз съм виждал подобно нещо, беше преди много години — каза Нанги. — Истинският двубой „тецубо“ не е гледка, която може да се нарече приятна. За хвърлянето на железен прът с топка на края се изисква както изключително умение, така и наличие на огромна физическа сила. — Опря буза в драконовата глава, която заместваше дръжката на бастуна му и тихо промълви: — Бедното момче! Сблъскало се е с истински злодей. Двубоите „тецубо“ имат само един завършек — смъртта.

— Искате да кажете, че днес все още има такива бойци?

— Пред нас лежи доказателството за тяхното съществуване — отвърна Нанги и бавно се изправи. Сбогуването му с Плъха беше приключило, двамата се отдалечиха от екипа полицейски служители. — Какво са открили в тялото?

— Нищо — отвърна Томи. — Или е бил с празни джобове, или някой го е претърсил, преди да го бутне във водата. Втората възможност ми се струва далеч по-вероятна.

— На мен също, макар че Плъха беше изключително предпазлив — кимна Нанги. — Никога не би носил в себе си нещо повече от фалшиви документи за самоличност и малко пари. Не би допуснал някой да разбере с какво се занимава…

— Едва ли биха ни безпокоили с някакъв удавник, ако не беше подробното описание на външния му вид, което предадох на оперативните групи веднага след като го получих от вас — рече Томи. — Съжалявам, Нанги-сан…

— Наистина има за какво — кимна Нанги. — Плъха беше моето око и ухо в царството на Кусунда Икуза. По време на последната ни среща ми даде само най-обща информация за това, до което беше успял да се добере. Убеден съм, че има още много важни неща, които така и няма да научим. — А може би и няма да е необходимо, помисли си Нанги. Той вече бе успял да открие главната причина за апетита на Икуза към „Сато Интернешънъл“ — технологията за производство на чипа T-PRAM.

Но това все още бяха предположения, Нанги ясно го съзнаваше. Необходими му бяха факти, които да ги превърнат в неоспорима истина. Ех, ако убитият можеше да говори, въздъхна в себе си той. Какви тайни щеше да ми разкриеш, Плъх?

— Едно от нещата, за които ми спомена, е доста интересно — каза на глас той. — Между Икуза и Килан Ороши — дъщерята на президента на „Накано“, съществува интимна връзка. И на двамата това ни се стори доста странно. А сега тя май ще се окаже единствената нишка, за която можем да се заловим.

— Детектив Язава!

Двамата едновременно се обърнаха и видяха, че един полицай от оперативния екип настойчиво маха с ръка. Приближиха се отново до трупа, вече прехвърлен в носилка и готов за отнасяне.

— Вижте какво открихме — посочи с ръка полицаят. — При изплуването му на повърхността лявата обувка вероятно се е изхлузила. Обърнете внимание на мястото между големия пръст на крака му и останалите…

Томи и Нанги се наведоха. Плъха, както си му беше навик, не носеше чорапи. Кракът му беше толкова подут, че се бе превърнал в безформена маса. От вътрешната страна на големия пръст беше залепено със скоч малко метално ключе.

Томи извади джобното си ножче и разряза лепенката. После внимателно отлепи ключето от подпухналата плът и го пусна в шепата на Нанги.

— Вече разполагаме и с още една нишка — бавно промълви тя.

— Желязото се кове, докато е горещо — каза детектив Албъмарл. — Какво ще кажете, ако се опитаме да открием сенатора Хау още сега?

— Както решите — сви рамене Шизей.

— Това е сержант Джонсън — представи й той един едър чернокож полицай, който се присъедини към тях в коридора.

— Помня го от стаята за разпити — кимна Шизей.

— Ама и вас си ви бива! — промърмори с уважение Албъмарл, докато тримата се спускаха по стълбите на управлението и се насочваха към колата без полицейска маркировка. Въздухът беше горещ и лепкав, прохладният бриз откъм Чесапийк почти не се усещаше. Типична лятна нощ за столицата на Съединените щати. — Още веднъж ви питам — сигурна ли сте, че желаете да се забъркате във всичко това?

— Вие имате нужда от помощта ми и аз ви я давам — отвърна Шизей. — Кратко и ясно.

— Нищо никога не е кратко и ясно — изръмжа Албъмарл. — Хау несъмнено има готова тактика за онези от хората си, които дръзват да му застанат на пътя.

— Аз не му заставам на пътя — отвърна Шизей. — Аз го предавам.

Отговорът й предизвика усмивка върху лицето на Албъмарл.

— Ще ви призная, че наистина си ви бива — изръмжа одобрително той. — Бива си я, нали Бобо?

— Страшна е — потвърди сержант Джонсън от задната седалка на колата. Шизей имаше чувството, че очите му не се отделят от тила й.

— Вероятно си давате сметка, че Хау има достатъчно власт да ви съсипе кариерата завинаги — продължи Албъмарл. — Това не ви ли плаши?

Шизей само го погледна.

Детективът караше бързо, но внимателно. Само след няколко минути колата се закова пред резиденцията на сенатора Хау в северозападната част на града.

— Тая къща би трябвало да е музей, а не жилище на някакъв шибан политик — промърмори Албъмарл и стъпи на тротоара. Вдигнаха глави и видяха, че от прозорците на третия етаж се процежда светлина. — Предполагам, че можете да се ориентирате вътре, нали? — добави детективът.

— Познавам само офисите на първия етаж — отвърна Шизей. — Апартаментът на сенатора е на третия, но там никога не съм се качвала.

Албъмарл изсумтя и пое нагоре по стълбите. Вдигна ръка и натисна звънеца, всички зачакаха. Нищо. Пръстът му отново се заби в копчето, но този път си остана там. Нищо. Посегна към топката на бравата и бавно я завъртя. Вратата се отвори.

Едновременно с това в ръцете на Албъмарл и Джонсън се появиха пистолети.

— Това съвсем не е в стила на параноик като Хау!

— По-добре да поискаме подкрепления — предложи Джонсън.

— Не — тръсна глава Албъмарл. — Тая вечер не съм в настроение да черпя! — Обърна се към Шизей и кратко нареди: — Вие оставате тук!

— Искам да дойда с вас — настойчиво рече Шизей.

— Правилникът не позволява — отвърна Албъмарл, вече от вътрешността на входния вестибюл. Сержант Джонсън я изгледа кръвнишки и последва шефа си.

Шизей безшумно се плъзна след тях.

Канцелариите на първия етаж бяха тъмни. Тя видя, че ченгетата бяха успели да открият стълбището и вече бавно поемаха нагоре. Промъкваше се след тях, безшумна като призрак. Вторият етаж също тънеше в мрак, но тук им беше по-лесно да се ориентират, тъй като слаба светлина отгоре очертаваше извитото стълбище.

— Пази се! — просъска в тъмнината Албъмарл. Предупреждението му бе предназначено за Джонсън, но го чу и Шизей на няколко крачки зад тях.

Площадката на третия етаж бе заляна от ярка светлина, идваща от отворената врата на стаята, която по всяка вероятност беше кабинетът на Хау. Лавици с книги от пода до тавана заобикаляха два кожени дивана, насреща им, зад масивно писалище, беше изправен стол на колелца със същата тапицерия. Платна с английски ловни сцени висяха по стените, тапицирани в тъмнозелен цвят, светеха няколко настолни лампи.

Античният исфахански килим между диваните беше загубил цялата си несъмнено висока стойност, тъй като бе обилно залят с кръв и късчета мозък.

Сенаторът Дъглас Хау беше седнал на единия от диваните с неестествено прегънати в глезените крака и отметната назад глава, сякаш това беше най-удобната за почивка поза, която бе открил. До известна степен той наистина си почиваше, но почивката му щеше да продължи вечно.

Ръцете му бяха широко разтворени, сякаш бе искал да изрази недоумението си. На няколко сантиметра от пръстите на дясната му ръка лежеше тежък магнум, 357-ми калибър. Задната част на главата му бе изцяло отнесена, частици от нея бяха полепнали върху кожените подвързии на книгите два метра зад него.

— Господи! — възкликна Албъмарл, обърна се към Шизей и строго нареди: — Не мърдайте и не пипайте нищо!

Приближи се до писалището, вдигна слушалката на телефона през носната си кърпичка, после започна да натиска бутоните с помощта на тънък молив.

— Боби? Обажда се Фил. Искам да ми изпратиш линейка, екип от съдебна медицина, патолог и подкрепления. — Продиктува адреса и кимна с глава: — Да, самият Хау… Няма да се кандидатира за следващите избори, затова те моля да си държиш езика зад зъбите! Иначе репортерите ще ни удушат! Ясно? Намери някой, на който имаш доверие за отразяване на случая. Да, да! Искам те тук веднага!

Албъмарл остави слушалката и погледна по посока на Шизей, сякаш да се увери, че спазва инструкциите му. После се присъедини към Джонсън, който клечеше до трупа на Хау. Очите му опипаха револвера, после се преместиха към ръката на сенатора.

— Какво искате да откриете? — попита Шизей.

— Револверите обикновено се използват рядко, но винаги трябва да бъдат в ред — отвърна Албъмарл.

— Струва ми се, че по пръстите на сенатора има следи от оръжейна смазка — намеси се Джонсън.

Албъмарл се изправи.

— Докажем ли това, ще докажем и че става въпрос за самоубийство — поясни на Шизей той. — Ако намерим смазка и в устата му — тогава става въпрос за убийство. Разликата е огромна, поне за мен.

— Но не и за Хау — вметна Шизей.

Джонсън изпусна кратък, подобен на лай смях.

— Имате особено чувство за хумор — отбеляза Албъмарл.

— Не се шегувах, а просто направих една забележка — отвърна Шизей.

Пет минути по-късно до слуха им долетя вой на сирени, долу настъпи раздвижване. В стаята нахлуха цивилни и униформени полицаи, екип по съдебна медицина, начело с кльощав съдебен лекар. Заеха се за работа бързо и без излишно суетене. Правеха снимки, снемаха отпечатъци, записваха показанията на Албъмарл, Джонсън и Шизей.

Скоро откриха разрешителното на Хау за магнума и помощника на съдебния лекар се обърна към Албъмарл:

— Заключенията ми все още са предварителни, Фил. Но съм готов да се хвана на бас, че става въпрос за самоубийство.

Шизей наблюдаваше действията на полицията с добре прикрито задоволство. Беше сигурна, че в заключението на съдебния лекар няма да има нищо необикновено, нищо, което да намеква за убийство.

Фактът, че преди няколко часа беше докарала Хау дотук, беше извадила пистолета от чекмеджето на бюрото и го бе сложила в ръката на Хау, никога нямаше да бъде разкрит. Както и останалото — натикването на дулото в устата на сенатора, бавното и внимателно натискане на пръста му върху спусъка, приглушеният трясък на изстрела. Това си оставаше само за нея.

Изправена в ъгъла, за да не пречи на полицаите, тя търпеливо чакаше детектив Албъмарл да приключи и да я закара обратно в участъка. Искаше да бъде там в момента, в който освобождават Брандинг.

Работата й почти приключи, но въпросът с Брандинг оставаше открит. „Дали си изгубил доверието си в мен, Кук, запита се тя. Дали още ме обичаш?“

Гореше от нетърпение да разбере това.

Сенжин наблюдаваше как Никълъс и Джъстин се любят със завистта, с която човек наблюдава успехите на съперника си в обществото.

Може би именно завистта събуди у него непреодолимо желание да го убие веднага, още в този момент, да забрави клетвата си, да задоволи всеобхватното си чувство на гняв и все по-нарастващия си апетит за хаос и разруха.

Попречи му нещо ново и непознато, някакъв елемент, който не бе присъствал досега. Протягайки пипалата на духа си, той се сблъска не с меката и несигурна психика, която познаваше от кабинета на доктор Ханами, а с висока черна стена, отвъд която не можеше да долови нищо.

Никълъс беше престанал да съществува, поне по отношение на необичайната дарба на Сенжин.

Какво се беше случило? Сенжин беше сигурен, че с ритуалното убийство на танжина Киоки, там горе, сред платото Азама, той бе пресякъл единствения път на Никълъс към спасението. Но къде ли е бил той след Азама? Не беше се прибрал веднага в Токио, не беше развалината, която трябваше да бъде. Дали е продължил нагоре към непристъпните върхове? И защо би го сторил?

Отговорите на тези въпроси в крайна сметка са без значение, разбра Сенжин. Тревожеше го единствено присъствието на този нов и неразгадаем елемент — Никълъс бе успял по някакъв начин да осъзнае и овладее състоянието си на танжин. Защото безформената стена, която блокира проникването на всякакви психически сили, може да бъде изградена само от танжин.

А това означаваше, че Никълъс владее изкуството на Тао-тао. Сенжин се замисли. Защо никой не му съобщи за това? И това нямаше значение — опитът му го доказваше по безспорен начин. Сега имаше нужда от преоценка на ситуацията, от изготвянето на нова стратегия.

Кшира — съвършеното сливане между светлина и звук, учеше така: Янг, Първият Син, стимулира движението, светлината ражда огъня, а мисълта ражда светлината; гръмотевицата дава живот на звука, а гневът — на гръмотевицата. Йин: Майката, гъвкава и неуловима, е плодотворната почва за мисълта и новите идеи, тя е самата Земя.

Едното не може да съществува без другото — така учеше Кшира. Но Сенжин знаеше, че Йин предава на Янг не само сила, но и слабост, при това фатална слабост. Именно по тази причина той бе отдал години от живота си да се освободи от Йин — всеотдайната, но уязвима Майка.

Беше търсил начини да прекъсне космическия поток на Йин, вливащ се от векове в Янг, да задържи процеса на преплитане и сливане между двата вида енергия. И беше се превърнал в „дорокусай“ — бича на танжините.

Свит като нощен хищник между гредите на покрива, Сенжин зае позата за почивка и се замисли. Очите му неотклонно следяха телата на Джъстин и Никълъс, притиснати едно в друго, доволни и отпуснати в съня си. И точно както го беше казала Джъстин, започна да мисли за себе си като за облак, който се носи над гъсто населената земя, чужд на радостите, грижите и желанията на тези, които наблюдава с божествено равнодушие. Кшира му позволяваше да мисли по този начин, а собствената му особена философия вдъхваше живот на мислите му.

Пое дълбоко дъх, дробовете му се изпънаха до крайност. Не, във въздуха липсваше заплашителността на смъртта, поне засега. Преди черното й було да се спусне и обвие Никълъс Линеър, върху него трябваше да се стовари адът на самоунищожението, пълната деградация на желанието му да бъде жив.

Но във въздуха се долавяше някакво особено намерение, някаква цел. И ноздрите на Сенжин леко помръднаха. Той е тук, за да получи останалите изумруди. Много се надяваше да научи от Джъстин къде са те, но сега, при вида на Никълъс Линеър, в главата на Сенжин се породи нов, по-ефикасен план. Той ще му позволи не само да разбере дали изумрудите са някъде в този дом, но и ще бъде първият от адските кръгове на Никълъс по дългия път към самоунищожението.

Безшумен като сянка, Сенжин напусна наблюдателния си пост и се залови за работа. Когато свърши, обстановката коренно се промени. Светлина се появи там, където никога не я беше имало, жегата започна да изсмуква кислорода от вътрешността на къщата.

Секунда след като той изчезна в мрака, Никълъс рязко се пробуди. Дробовете му бяха пълни с лютив дим, той неволно се закашля. Алени пламъци лижеха стените и пода, нощта панически се отдръпваше.

Килан и Негодника стояха на пресечката на две прашни улици в покрайнините на Токио. Насреща им примигваше бледият неон на западнал хотел, името му беше „Кан“.

— Кусунда каза да дойда сама — повтори вече за четвърти или пети път Килан. Пристъпяше от крак на крак — сигурен признак, че е изключително неспокойна. — Може би не трябваше да ме придружаваш.

— Нямам никакво намерение да те оставям сама — също за четвърти или пети път отвърна Негодника. — Мислиш ли, че той ще ни даде каквото искаме?

— Разбира се — отвърна Килан с фанатизма на всеотдаен революционер. — Какво друго му остава?

Очите й огледаха улицата в двете посоки.

Негодника замълча, пръстите му нервно попипаха издутината под найлоновото му яке.

Когато Килан пусна на Кусунда Икуза записа на внимателно редактираната от Негодника лента, дебелият мъж спокойно се усмихна и още по-спокойно попита:

— Откъде ти попадна това?

— Това не е важно — отвърна небрежно Килан. — Имам го и толкоз. Интересува ли те?

— Естествено — отвърна Икуза, а очите му, почти скрити зад пластове тлъстина, я гледаха с хладната неподвижност на опасно влечуго.

— А няма ли да попиташ какво искам срещу него? — В гласа на Килан се промъкна нетърпението.

— Сигурен съм, че е нещо прекомерно — отново безгрижна усмивка.

— Искам власт — каза Килан. — Не някаква незначителна длъжност в „Накано“, нито пък тъпата роля на рекламен агент, който трябва да убеждава глупаците да купуват новия ти продукт!

— Аз пък мислех… — Икуза изведнъж млъкна, усмивката беше изчезнала от лицето му.

— Грешката ти е там, че ме приемаш само като жена, Кусунда! — продължи твърдо Килан. — Когато става въпрос за моите способности, ти започваш да издаваш странни звуци, същото правиш и когато трябва да оцениш ума и амбициите ми. Но едновременно с това съжаляваш, че не съм се родила мъж. Нима не разбираш колко дълбоко ме нараняваш с подобно отношение? Естествено, че не разбираш! Подобна мисъл едва ли някога ти е минавала през главата. Сега обаче ще разбереш! За да спасиш задника си, ще трябва да платиш висока цена! Искам ръководен пост в „Накано“!

— Революционерът си остава революционер! — въздъхна Икуза. — Трябва да ти призная, че съм разочарован от теб, Килан. От друга страна, вече познавам истинското ти лице. Подобно на всички глупаци с революционни идеи в главата, и ти копнееш за уважението на околните — нещо, от което си предварително лишена и никога не можеш да притежаваш. Защото ако го имаш, ти автоматически се превръщаш в част от системата и от революционните ти идеи няма да остане и следа. — Ръката му направи жест, сякаш искаше час по-скоро да се отърве от нея. — Вземи си отговорния пост и се махай от очите ми. Мислила ли си какво точно искаш да бъдеш?

Килан леко се усмихна, дълго сдържаната жлъч бавно започна да разкривява чертите й.

— Въобразяваш си, че ме познаваш, но това не е така. Мислиш, че ще се задоволя с някакъв началнически пост в шибания ти потребителски отдел, а? Отделът, който си създал с единствената цел да прикриваш научноизследователската дейност на компанията! Не, приятелю! Искам част от всичко, което е свързано с РИНРИС. Десет процента от печалбата.

Беше сигурна, че видя как кръвта се оттегли от лицето на Икуза. Отчаяно се надяваше той да я попита: А ти откъде знаеш за РИНРИС? Но той не направи нищо подобно, а само й даде някакъв адрес и точния час, в който да бъде там.

— Донеси лентата, а аз ще приготвя договора, който трябва да подпишем.

Толкова просто се оказа всичко.

— Ами ако не дойде? — запита я Негодника, потръпващ на тротоара до нея.

— Ще дойде — отвърна Килан и продължи да пристъпя от крак на крак. — Нима има друг избор?

— Трябваше да поискаме да видим договора предварително — рече Негодника. — А и преговорите трябваше да водя аз.

— Шегуваш ли се? — хладно го изгледа Килан. — Ти изобщо не трябва да се появяваш, не искам Кусунда да научи откъде зная подробности за проекта РИНРИС. Ти си моята сила, но и моята слабост. Затова трябва да изчезнеш в мига, в който видим, че се появява Кусунда. Не искам да те види и запомни.

Две минути след уреченото време иззад ъгъла се появи черен мерцедес и бавно се насочи към тях. Стъклата му бяха черни и непрозрачни. Негодника внимателно се дръпна в сянката на близката сграда.

На няколко метра от тях мерцедесът изръмжа и рязко започна да набира скорост.

— Тия са луди! — изкрещя Негодника. Мерцедесът с трясък се покачи на тротоара и се насочи към тях.

— Пресвети Боже! — хлъцна Килан, неспособна да се помръдне от мястото си.

Негодника изтича към нея, грабна я през кръста и я дръпна настрана, едновременно с това бръкна под якето си и извади оттам тежък пистолет. Прицели се в челното стъкло на ревящата кола и натисна спусъка.

Отскочиха от предната решетка сантиметри преди мерцедесът да връхлети върху тях, калникът му забърса Негодника и го повали на земята, а заедно с него и Килан. Миг по-късно бяха вече на крака и тичаха като бесни по посока на следващата пресечка.

Зад гърба им се разнесе оглушителен трясък, но те не намалиха скоростта си, дори не се обърнаха да видят какво се е случило. Скочиха в колата си, паркирана зад ъгъла, скоростите задраха под нервната ръка на Негодника, колата потегли с пронизителен писък на гумите. Улицата пред тях беше пуста, сърцето на Негодника сякаш щеше да изскочи от гърдите му, Килан се разплака от ужас, примесен с облекчение.

Димът се стелеше в къщата, толкова гъст и лютив, че за Никълъс беше ясно — пожарът е предизвикан умишлено.

— На пода! — изкрещя той в ухото на Джъстин. — Дръж се максимално близко до пода!

Плъзнаха се по посока на дневната, над главите им пламъците гневно пропукваха, поглъщаха и последните остатъци кислород. Нищо не се виждаше, Никълъс бе принуден за миг да спре и да си припомни разположението на къщата, в която не бе стъпвал от години.

Изобилието на прозорци предлагаше сравнително лесен начин за излизане, но проблемът беше как да се доберат до тях. Огънят бушуваше навсякъде, а те се намираха в центъра на доста голямо помещение. Димът беше друг сериозен проблем, час по-скоро трябваше да се доберат до мястото, на което ще могат да дишат.

Вдигна очи към аквариума. Рибите-ангели сякаш предчувстваха нещастието и се бяха скупчили в средата, перките им неспокойно потрепваха. Морската котка Гюс ровеше камъчетата на дъното, сякаш бе изгубила нещо и на всяка цена искаше да го открие.

Никълъс стисна ръката на Джъстин. В очите й имаше страх, но и надежда, че той ще успее да се справи с положението. Затвори очи, потърси центъра на душата си и започна да се концентрира. Скоро усети как „Гецумей но мичи“ започна да го обвива в меката си паяжина, пред очите му изплуваха места, които не можеше да види никой обикновен човек, в главата му започна да се очертава планът на спасението. А след това и конкретният път към сигурността.

— Хайде! — изкрещя той, дръпна я за ръката и двамата хукнаха напред. Заобиколиха изпречилото се на пътя им кресло и се втурнаха в тунела сред яростните пламъци. В ноздрите им нахлу противната миризма на овъглени коси. Собствените им коси.

Той знаеше, че от остъклената врата на верандата ги отделят някакви си два метра и се насочи натам. В същия миг нещо остро пропука и една пламтяща греда полетя надолу, точно към главите им.

Никълъс усети посоката на движението й, без да я вижда, дръпна рязко Джъстин и я тласна по посока на кухнята. Тежкото, обвито в пламъци дърво се стовари на крачка зад тях, ръбът му се заби в месестата горна част на лявата му ръка. Кожата моментално почерня, Джъстин извика и покри мястото с дланите си.

В същия миг се разнесе оглушителна експлозия, тя отново извика и се опита да прикрие Никълъс с тялото си. Към тях бръмнаха стотици късчета стъкло от кухненския прозорец, пръснал се от нетърпимата топлина.

Пушекът стана още по-гъст, Джъстин започна да кашля и Никълъс физически усети свиването на отровените й дробове. Грабна я на ръце и се втурна напред. Прекоси на няколко крачки коридорчето към трапезарията, обхваната от яростни пламъци. Свърна встрани, обърна се с гръб към широката прозрачна стена на верандата, изградена изцяло от обезопасено стъкло, краката, му рязко се оттласнаха от пода.

Нощта експлодира в ушите им с десетки хиляди фрагменти, но късчетата стъкло, които заваляха върху сгърчените им тела, бяха лишени от остри ръбове и падаха като някаква странна суграшица.

На брега Джъстин се наведе напред и повърна, дробовете й отчаяно търсеха кислорода. Никълъс дишаше бавно и спокойно, по метода „прана“. На практика това бяха първите му вдишвания от мига, в който се беше събудил от пламъците.

Ръката му галеше косата на Джъстин, здраво придържаше раменете й. Кожата на левия му бицепс беше леко опърлена, това бяха и всичките поражения по тялото му.

До слуха му долетя воят на приближаващите се сирени. Вероятно някой от съседите се е обадил в пожарната. По брега тичаха хора, в ръцете им имаше комплекти за първа помощ и одеяла. Никълъс взе едно от тях и го наметна върху раменете на Джъстин. Някой хвана ръката му и я намаза с крем против изгаряне. Нямаше какво друго да се направи. Хората стояха и гледаха как къщата изчезва в морето от пламъци. Подобно на повечето постройки в източния край на Лонг Айлънд, тя беше дървена и огънят я поглъщаше със страхотна скорост.

— Какво стана? — попита някой до него. — Как започна този пожар?

— Не зная — отвърна Никълъс. Но беше точно обратното — в душата си ясно усещаше присъствието на Тао-тао, знаеше, че тук е бил Сенжин Омукае — страховитият „дорокусай“ и именно той беше предизвикал пожара. Но защо? Нима е искал да ги убие по този груб и несъвършен начин? Едва ли. Никълъс неволно повика „Гецумей но мичи“, потъна в него и съзнанието му бавно заплува към верния отговор. Изумрудите! От реакцията на Никълъс по време на пожара Сенжин щеше да разбере дали изумрудите са скрити някъде в къщата!

Отпуснала глава на рамото му, Джъстин леко потръпваше. Той нежно я прегърна.

— О, Ник! — проплака тя. — Не мога да повярвам! Няма я вече хубавата ни къща!

Цистерните на пожарната пристигнаха, заобиколиха къщата и започнаха да я обливат със силната струя на маркучите си. Пожарникарите тичаха насам-натам, лицата им вече блестяха от пот. Огънят продължаваше да поглъща сградата, водата сякаш изобщо не му действаше. Беше запален изключително майсторски и овладяването му беше невъзможно.

— Внимание! — изкрещя един от пожарникарите и миг по-късно носещите греди на покрива се сгромолясаха надолу сред океан от искри и гъсти облаци дим. Тълпата ахкаше и охкаше, събрала се така, сякаш й предстоеше да празнува Четвърти юли. — Всички да се оттеглят! — извика същият пожарникар. — Мястото е опасно!

Никълъс тъжно гледаше как пламъците поглъщат дома, с който го свързваха толкова много приятни спомени. Джъстин беше права — от него нямаше да остане нищо.

Детектив Албъмарл отвори решетъчната врата на килията и отстъпи крачка назад.

— Свободен сте, сенатор Брандинг — дрезгаво каза той, после леко сви рамене. — Съжалявам за неприятностите, които ви причинихме, но всеки трябва да си гледа работата. Понякога, както сам вече се уверихте, моята не е от най-приятните…

Котън Брандинг безмълвно го изгледа, после се изправи и наметна на раменете си сакото на официалния смокинг. Ръкавите на ризата му бяха навити, а коланът и вратовръзката стърчаха от джоба му.

Излезе от килията, спря се в коридора и тихо попита:

— Бихте ли ми обяснили какво става, по дяволите?

Шизей, която до този момент стоеше в сянката на дългия коридор, бавно пристъпи под светлината на лампата. Албъмарл я бе въвел в управлението през задния вход, тъй като отпред вече блестяха ослепителните прожектори на телевизията, а тълпа възбудени репортери настояваха да научат нещо повече за задържането на сенатора Брандинг.

— Хау е мъртъв, Кук — тихо промълви тя. — Самоуби се тази нощ.

— Какво?!

Брандинг хвърли един изпълнен с недоумение поглед към Албъмарл, онзи мълчаливо кимна.

— Вероятно твоите успехи на политическата сцена са го накарали да побеснее и да предприеме някои доста непредпазливи действия — продължи Шизей. — Между него и Дейвид Брислинг е избухнал скандал и в крайна сметка Хау го е убил. А после е решил да ти лепне това престъпление…

— Господи Исусе!

— В общи линии нещата стоят точно така — кимна отново Албъмарл и ги поведе по коридора. — Ще се подпишете на едно-две места, сенаторе, а после ще си вземете личните вещи. Ако искате да се свържете с някой свой приятел в пресата — моля, бъдете мой гост. Отвън чака цяла глутница. Не зная дали ще искате да се оправяте с тях, но в случай че не искате, аз лесно ще ви изведа отзад.

— Много мило от ваша страна, детектив — кимна Брандинг.

Приключиха с формалностите в разхвърляната остъклена клетка на Албъмарл.

— Може и да не е кой знае какво, но е изцяло на мое разположение — оправда се Албъмарл.

— След килията ми се струва много приятна — успокои го Брандинг.

Детективът излезе да предаде формулярите в архивата и да донесе личните вещи на Брандинг.

Брандинг и Шизей си размениха продължителни погледи.

— През цялото време си мислех за теб — каза накрая Брандинг. — И дълбоко те ненавиждах.

— А сега? — спокойно попита Шизей.

— Какво ти пука? — горчиво се усмихна Брандинг. — Нали ме направи на глупак?

— Значи така мислиш, а?

— О, моля те! Не искам да слушам никакви обяснения!

С крайчеца на окото си Брандинг забеляза едрата фигура на Албъмарл, появила се отново на прага. И двамата млъкнаха.

Детективът изгледа продължително сенатора, после погледът му се премести върху Шизей.

— Май битката вече е започнала — отбеляза той и се настани на ръба на бюрото си. — Но ще кажете, че това не е моя работа, нали? — Подаде големия плик на Брандинг и каза: — Проверете дали всичко е налице.

— Налице е — кратко отвърна Брандинг и започна да пъха в джобовете си портфейла, бележника с адреси и ключовете.

— Подпишете се тук — подаде му лист хартия Албъмарл и формалностите приключиха. — Искам да ви кажа нещо, сенаторе. Приемете го както щете, но тази жена тук е голяма работа. Не зная и не искам да зная какви са ви отношенията, може би много вода е изтекла. — Сви рамене, после някак неохотно добави: — Мисля, че трябва да знаете това, което се случи. Тази жена се бори за вас като тигрица, не спря, докато не се увери, че ще бъдете освободен. Тя знаеше, че убийството на Брислинг не е ваша работа и доброволно пожела да го докаже въпреки неприятните последици за себе си. — Хвърли формуляра върху бюрото си и се усмихна: — Това все ще означава нещо за вас, нали? Всъщност, какво ли се бъркам?

Спусна крака от бюрото и каза:

— Лека нощ, сенаторе, желая ви успех. Можете да използвате тази канцелария толкова дълго, колкото намерите за добре. Аз отивам да дам храна на индианците отвън, а после ще бъда на ваше разположение, в случай че пожелаете да се измъкнете незабелязан. Можете да ползвате телефона, външна линия се набира с деветката.

Останали сами, Брандинг и Шизей дълго се гледаха. Той продължаваше да мълчи и Шизей бавно взе ръчната си чанта.

— Почакай, не си отивай — прошепна Брандинг.

— Веднъж вече каза тези думи и те ти донесоха доста неприятности — отвърна Шизей.

— Какви неприятности?

Тя не отговори. Брандинг изчака малко, после вдигна слушалката и започна да набира номерата на всичките си приятели от пресата, независимо дали си бяха у дома, или на работа. Оказа се, че доста от тях са на вън, пред входа на управлението и поддържат връзка с редакциите си чрез безжични телефони. Тези хора никога не почиваха, за тях новината беше най-важното нещо.

Четирийсет и пет минути по-късно всичко приключи.

— Край — въздъхна Брандинг и набра номера на личната си секретарка по печата. — Утре ще дам подробна пресконференция — информира я той. — Не, няма да бъде сутринта. Вече направих предварително изявление, ще трябва да се задоволят с него. Сега трябва да ги стиснем право за гърлото… Да, точно така. В най-гледаното време, от С-14… — Имаше предвид специалния си кабинет в сградата на Капитола. — Вкарай камерите вътре, ще го направим в много тесен кръг. Знаеш как… Снимковият материал ще стане страхотен. А и безценен. Ще бъдем новина номер едно, искам да се възползвам максимално от обстоятелствата. Ще бъде наистина зашеметяващо — както случаят с покушението срещу Рейгън… Ще стана герой, когато обществеността разбере в какво се е опитал да ме забърка Хау… И още нещо, Морийн — очите му пробягаха по формуляра на бюрото, — искам да присъства и детектив Албъмарл от вашингтонското полицейско управление, Филип Албъмарл… Не, не, горе при мен… Рамо до рамо. Да, точно така. Пресата ще ни глътне, ще ни разглежда като братя по душа… Добре, благодаря ти, Морийн, по-късно ще се видим.

Остави слушалката, пое си дълбоко въздух и промърмори:

— Каква дълга нощ, Господи!

— Къде ти е адвокатът?

— О, беше тук по време на разпита, после хукна да търси съдия, който да ме пусне под гаранция. Предполагам, че все още го търси. — При тази мисъл му стана смешно и лицето му изведнъж светна. Стана и тръгна към вратата. На прага се спря и погледна през рамото си: — Няма ли да дойдеш?

Шизей не се помръдна.

— Искам да ти разкажа какво стана — каза тя.

— Не зная защо имам чувството, че пак се готвиш да ме излъжеш — изгледа я внимателно Брандинг.

— Мразя това костюмче, с което се появих на приема — каза Шизей. — Изгорих го веднага, след като си тръгна.

Брандинг не каза нищо и продължи да я гледа. Тя най-сетне отмести очи от лицето му, от устните й се изтръгна тих, едва доловим шепот.

— Не зная… нищо не зная.

Е, това все пак е нещо — рече Брандинг.

Тази сутрин Кусунда Икуза нямаше време за любезности.

— Нося парите — пристъпи той към Масуто Ишии и тикна дебел плик в ръцете му. От жеста му пролича колко дълбоко презира купчината банкноти, която в момента беше най-важното нещо на света за дребничкия мъж.

Бяха съвсем сами в градината на императорския дворец и Ишии си позволи да отвори плика.

— Благодаря ви, Икуза-сан — поклони се дълбоко той. — Много ви благодаря.

— Престанете — сряза го Икуза. — Кажете какви новини носите? — Нервите му не бяха като вчера. Но вчера онзи тъп шпионин все още лежеше на дъното на реката Сумида. Какво, в името на Буда, го беше накарало да изплува на повърхността? Полицията едва ли ще намери нещо, което да свърже трупа с него, но Икуза вярваше дълбоко в поличбите, а тази не беше от добрите.

— Вие бяхте прав — каза Ишии и пъхна плика във вътрешния си джоб. — Нанги-сан възнамерява да ви нанесе ответен удар. — Двамата отново закрачиха по извитите пътечки на парка. Утрото беше чудесно, ярките лъчи на слънцето изпаряваха последните капчици роса от листата на дърветата. — За тази цел търси помощта на всичките си познати в МИТИ.

— Знаех си аз! — тържествуващо процеди Икуза. Малко бе учуден от факта, че след толкова години Нанги все още има тесни връзки с ръководството на МИТИ, но, от друга страна, тръпнеше от нетърпение да започне битката с могъщото министерство. Честно казано, тази битка се подготвяше и назряваше от години, Икуза ясно долавяше ревността, с която ръководителите на МИТИ следяха нарастващото влияние на „Нами“. Особено сега, след като новият император открито заяви, че ще взема всички важни политически решения след консултации с „Нами“. Това беше особено разтърсващо за МИТИ, което от години безпроблемно налагаше волята си върху целия икономически живот на страната.

Може би е настъпил часът на разправата и окончателната победа на „Нами“. Защото няма държавен кораб, който да се управлява успешно от двама капитани едновременно.

Е, добре, въздъхна доволно Икуза. След като Нанги иска битка, ще си я получи! Но в тази битка аз ще имам предимство, защото притежавам очи и уши в неговия лагер.

— Каква операция планира Нанги? — попита на глас той.

— Според мен финансова — отвърна дребничкият мъж, който с усилие изравняваше крачка с Икуза, неволно започнал да върви бързо. — Съдейки по имената на хората, с които постоянно заседава, а те всички са на най-ръководни постове в МИТИ, ударът му несъмнено ще бъде в областта на финансите. Ето ви списъка на тези хора, всички без изключение имат тесни връзки с големите банки и финансови институти. А Нанги по всяка вероятност е успял да ги убеди, че трябва да поемат временните затруднения на компанията.

— И какво ще получат в замяна?

— Тъкмо тук е гениалността на плана му — въздъхна Ишии. — Няма да ипотекира нищо, няма да търси заеми, няма да плаща лихви. Защото в замяна им предложи главата ви!

Ключът, Какво отключва той? Нанги нямаше представа.

— Веднага трябва да претърсим апартамента на Плъха — каза Томи, методичен полицай както винаги.

— Ще бъде чиста загуба на време — отвърна Нанги, подхвърляйки ключето в ръката си. — Той никога не държи важните материали в дома си. Желязно правило, което не би нарушил за нищо на света.

— Все пак трябва да видим дали ключето не отваря някоя вратичка там — настоя Томи.

Три часа по-късно се увериха, че не отваря.

— Пфу, каква кочина! — рече Томи и се огледа с тръпка на отвращение.

Излязоха навън и тя добави:

— Не открихме никакво доказателство, че Плъха държи сейф в някоя банка.

— И наистина е така — отвърна Нанги. — Дори през ум не би му минало подобно нещо! Работата му изключва прояви на непредпазливост от всякакъв характер.

— А каква по-точно е била неговата работа?

— Той беше ловец на информация — усмихна се Нанги. — Най-добрият на света!

— Добре. Ключето не отваря нищо в жилището му, не е и от банков трезор. Логично, като имаме предвид естеството на работата му. Той е имал нужда от лесен достъп до събраната информация двайсет и четири часа в денонощието. — Томи поклати глава: — Но докъде ни води всичко това? Нима трябва да проверим гардеробите на всички гари и автобусни терминали?

— Не — отвърна Нанги. — Върху ключето липсва номер, а това означава, че не е от обществен гардероб.

— Но какво отваря то?

Нанги се замисли. Нещо от думите на Томи остана да се върти в главата му. Какво беше то? После си спомни и миг по-късно планът му беше готов.

— Елате — изправи гръб той. — Ще поиграем на пачинко.

Денонощната игрална зала се намираше в Гинза — шумна, опушена и с широко разтворени врати по всяко време — точно според рекламния надпис на входа.

Нанги купи няколко жетона от касата и тръгна между наредените в дълги редици игрални автомати. Внимателно броеше тези, покрай които минаваха. Седми ред, шеста машина. Само на нея играеше Плъха.

Оказа се, че е заета от осемнайсетгодишен хлапак с боядисан в розово дълъг перчем, който стърчеше от върха на главата му, докато двете й страни бяха гладко обръснати. На краката му имаше остри ботуши с шпори, черните му джинси бяха отрупани с метални пластинки, късото кожено яке не достигаше дори до кръста му. Окачените за пагоните му вериги ритмично подрънкваха в такт е движението на ръцете, които майсторски натискаха бутоните за изстрелване на топчето. Хлапакът беше отличен играч и току-що бе спечелил голямата награда във вид на купчина блестящи жетони.

— Тоя скоро няма да свърши — отбеляза Нанги.

Томи измъкна полицейската си карта и я навря под носа на хлапака.

— Ха! — стреснато я погледна той.

— Изчезвай, преди да съм те прибрала! — заплашително изрече тя.

— Тъй ли? — иронично се усмихна хлапакът. — И за какво?

— Не ми харесва прическата ти, синко — пристъпи крачка напред тя и леко издърпа пистолета от кобура под мишницата си.

Хлапакът опразни терена без повече приказки.

— Добре, а сега? — обърна се назад Томи.

— След малко ще разберем — отвърна Нанги и й подаде жетоните. — Хайде, почвайте!

Томи пъхна един жетон в процепа и започна да играе, а Нанги застана край десния ъгъл на автомата и се наведе напред. Пред очите му се появи малката вратичка, от която Плъха се беше снабдявал с жетони. Сърцето му ускори ритъма си, когато видя ключалката в горния й край.

— Какво правите? — любопитно го погледна Томи.

— Последния път Плъха искаше да се видим точно тук — отвърна Нанги. — Вероятно като предохранителна мярка, тъй като сред този шум не действа дори и най-чувствителния микрофон. Освен това бе свикнал да обмисля предстоящите си действия именно в този вертеп. Играеше само на тази машина. Чудех се защо, докато не го видях да отваря ей тази вратичка тук и да вади жетони от нея.

— Дребна измама, а? — попита Томи.

— Или нещо далеч по-важно — поклати глава Нанги.

Той е имал нужда от лесен достъп до събраната информация двайсет и четири часа в денонощието, беше казала Томи. А двайсет и четири часа в денонощието е отворен именно този вертеп.

Извади ключето, което бяха намерили залепено за големия пръст на Плъха, отправи една безмълвна молитва към Всевишния и го пъхна в ключалката. То влезе с лекота до края. Нанги го завъртя надясно, но то дори не се помръдна. Сърцето му пропусна един такт. Опита наляво.

Вратичката безшумно се отвори.

Нанги пъхна ръката си в дупката и опипа вътрешността й. Пакетчето беше там, здраво залепено със скоч върху отвора за изхвърляне на жетоните. Дръпна го навън и нетърпеливо го разви. Вътре имаше микрокасета за портативен магнетофон.

Успех!

Никълъс фучеше със сто и петдесет километра в час по експресната магистрала на Лонг Айлънд. Джъстин се бе свила на седалката до него, одеялото на съседа все още покриваше раменете й. От време на време потръпваше, от устата й излитаха тихи стенания, после отново се унасяше в сън. Той протегна ръка и я постави на бедрото й.

Беше четири и половина сутринта, небето бавно придобиваше цвета, който може да се види само върху вътрешната страна на морска раковина. Облаците, покрили южния край на хоризонта, започваха едва доловимо да порозовяват.

Никълъс бе свалил подвижния покрив на корвета и вятърът рошеше косите му, прогонваше противната воня на изгоряло от ноздрите му.

И двамата бяха облечени с взети назаем дрехи. Всичко, което притежаваха, беше погълнато от пожара.

На всеки двайсетина секунди очите му се спираха върху миниатюрния антирадар, скрит зад сенника на предното стъкло. Вършеше това механично, въпреки че уредът беше снабден и със звуков сигнал, който щеше да го предупреди, ако някоя ранобудна патрулна кола се беше заредила на магистралата в очакване на нарушители като него. Вършеше го и за да не се унесе от монотонното сиво платно на магистралата, което летеше насреща му с огромна скорост.

Разстоянието между Уест Бей Бридж и Ню Йорк измина само за час и четвърт. Джъстин се събуди, когато корветът се стрелна в тунела Куинс-Мидтаун.

— Колко е часът? — протегна се тя.

— Прекалено рано, за да си будна — включи светлините Никълъс. — Можеш да поспиш още малко.

— Омръзнаха ми кошмарите — разтърка очи тя. — Омръзна ми да се сблъсквам с призраци… Сънувах Сайго, Ник — погледна го тя. — А после той изведнъж се превърна в теб…

Никълъс неволно потръпна, в съзнанието му изплуваха думите на Канзацу: „Цял живот си бягал от Мрака“… А после и неговият отговор: „Това означава, че Сайго и аз сме били една й съща личност…“

— Сенжин не е Сайго — каза на глас той. — Искам да ти кажа нещо, което трябва добре да запомниш — Сайго беше олицетворение на Злото. А Сенжин — зловещият „дорокусай“, отдавна е преминал отвъд Злото, както и отвъд Доброто. По отношение на него са неприложими моралните категории. Той живее, или поне си мисли, че живее, извън всякакви догми от подобен характер.

— А какви са неговите догми?

Излязоха от тунела и се насочиха към, центъра на Манхатън.

— Не съм сигурен, че мога да ги дефинирам — промълви Никълъс. — Не зная и дали това има някакво значение. За мен най-важното сега е да разбера какво си е наумил Сенжин. Узная ли това, ще разбера и цялата му същност.

Прекоси половината остров по широката лента на Второ Авеню, свърна в западна посока и навлезе в Сохо. Измина няколко пресечки по Грийн Стрийт, после отби вдясно и спря пред няколко дълги и ниски фабрични постройки. Допреди пет-шест години тук се произвеждаха сушени храни и други стоки на леката промишленост, но сега сградите бяха основно преустроени и превърнати в огромни, елегантни и свръхмодерно обзаведени апартаменти.

Никълъс слезе от колата и поведе Джъстин към желязна врата, боядисана в морскозелен цвят. В средата й бяха монтирани три сложни секретни брави, останалата й част бе покрита с дебели месингови плочки, които изключваха разбиването й с взлом. На стената вдясно имаше домофонен панел, високо над него проблясваше обективът на видеокамера.

Никълъс натисна копчето, срещу което стоеше загадъчният надпис „Кон Тауър“. Секунда по-късно вратата отскочи сантиметър назад, отворена дистанционно. Затръшна се зад гърба им в мига, в който пристъпиха през прага. Потънаха в непрогледен мрак. Изтече една минута, после втора, трета… Никълъс не помръдваше, Джъстин също. Тя съзнаваше, че няма смисъл да задава въпроси, усещаше спокойствието на Никълъс до себе си и това й беше напълно достатъчно.

Осветлението се включи внезапно, без предупреждение. Джъстин заслепено примижа, през полуспуснатите си клепачи успя да види, че са обкръжени от собствените си отражения, многобройни като в паноптикум. Чувството, че халюцинира, я напусна едва когато в огледалата насреща им се отвори тясна врата и Никълъс я поведе към нея.

Озоваха се в просторно и топло помещение, таванът му беше висок като на катедрала. Стените бяха странно извити и вдлъбнати, очертаваха тайнствени ниши и пещери, Джъстин изпита чувството, че наблюдава хилядократно увеличените гънки и издатини на човешко тяло. Част от тях бяха покрити с огромни произведения на модерното изкуство, ярки и слънчеви пейзажи в постимпресионистичен стил.

Мебелировката беше удобна и едновременно с това модерна, властваше предимно кожата. Навсякъде се виждаха оригинални антики и сполучливи имитации на антики. Японски кутии за писане от лакирано дърво бяха разпръснати из помещението с артистична небрежност, в плитката ниша на една от стените беше изправена статуя на актьор кабуки в естествен ръст, дегизиран като жена с перука и съответната носия. В средата на помещението се издигаше древен будистки постамент, върху който беше поставена дървена статуя на Буда, покрита с лак и златиста боя. Странно, но въпреки привидната претрупаност, помещението излъчваше някаква прецизно балансирана хармония.

Насред него стоеше японец със заплашителен вид, от него се излъчваше напрежение. Джъстин разбра, че той изобщо не си прави труд да го прикрива.

— Бързо пристигна, Тик-так — каза японецът. — Прекалено бързо.

Едва тогава Джъстин го позна.

— Кони? — учудено промълви тя. — Кони Танака?

— Хай! — поклони се Кони и малко вдървено прегърна втурналата се към него Джъстин.

— Би трябвало да видиш лицето си в този момент, Танака-сан! — разсмя се Никълъс.

Кони само направи гримаса и изпъшка.

— Това място е ново — възкликна Джъстин. — Наистина е великолепно!

— Още нищо не си видяла — рече Никълъс.

— Тик-так? — сбърчи вежди Кони, после хвърли бегъл поглед по посока на Джъстин и се наведе да я целуне: — Не си мисли, че не се радвам да те видя, скъпа! — Обърна се към Никълъс и продължи: — Прочетох това, което ми даде, Тик-так. Обикновено схващам бързо, но сега признавам, че все още не мога да се ориентирам. Защо си тук, след като се разбрахме да те чакам след два дни?

— Програмата неочаквано се сгъсти — отвърна Никълъс и се тръшна на кожения диван, великолепно копие на стила „Луи XIV“. — Снощи „дорокусаят“ изгори къщата ни.

Кони процеди някаква неразбираема за Джъстин японска ругатня, после добави:

— Ще ида да приготвя чай.

Джъстин рязко се извърна към Никълъс, очите й бяха потъмнели от страх, ръцете й започнаха да треперят.

— Защо не ми каза? — попита тя.

— Нямаше смисъл — уморено отвърна Никълъс. — Какво би могла да направиш, освен да се вцепениш от страх? Имаше нужда от малкото време, през което успя да поспиш.

— Но как е разбрал къде заминавам, Ник? — Сякаш го умоляваше да й каже, че всичко е лъжа, или поне кошмар, от който скоро ще се събуди.

— Страхувам се, че сама си му казала — отвърна Никълъс. Все още не й споменаваше нищо за начина, по който Сенжин я бе принудил да му покаже скривалището на изумрудите. Унижението щеше да бъде прекомерно силно за нея, особено в сегашното й състояние.

— Господи, Ник! Какво още съм му казала? Нищичко не мога да си спомня!

— Как бих могъл да зная? — меко отвърна той.

Раменете на Джъстин увиснаха, изведнъж почувства смазващо изтощение. Колко разрушителни сили носи със себе си ужасът, някак отстрани си каза тя. После се появи Кони с поднос в ръце и тя почувства как душевното й равновесие бавно започва да се възстановява.

„Всяка криза си има своя собствена чаена церемония, помисли си Джъстин. Много цивилизована и много практична. За времето, през което човек е зает с многобройните, макар и незначителни действия по поднасянето на чая, духът му успява да се освободи от напрежението, да се подчини на логиката и да започне да разсъждава трезво и разумно — по начин, който ще го изведе до победен изход.“

Чаят бе запарен, формалностите поеха по обичайния си път. Чак когато чашите им бяха празни, Никълъс заразказва на Кони за събитията от изтеклата нощ и своите изводи от тях. Тези изводи Джъстин също чуваше за пръв път и отново започна да трепери. В устата й се появи горчив вкус, сякаш бе погълнала цяла чаша хининово вино.

— Какво искаш да свърша, Тик-так? — попита накрая Кони.

— Вече го вършиш — отвърна Никълъс, гледайки го право в очите. — Но освен това ми трябват пари в брой, кредитни карти, шофьорска книжка. — Всичко това може да бъде осигурено от службата. Имам да свърша още много работа, при това сам. Ще поемеш ли грижата за Джъстин, докато ме няма?

— Ник! — извика Джъстин, още преди Кони да отвори уста. — Искам да бъда с теб! Не желая да седя тук и да не върша нищо, докато ти…

Никълъс се премести до нея и взе ръката й.

— Не е вярно, че няма да вършиш нищо — промълви той. Каза го с онзи тон, в който тя винаги се вслушваше и неволно му се подчиняваше. — Тук всички имаме точно определени роли. И трябва строго да се придържаме към тях.

Джъстин вдигна очи към лицето му, главата й бавно кимна.

— Може би тоя тип е изгубил следите ти — намеси се Кони. — На негово място аз не бих се заловил да те търся из града. А след като си в неизвестност, можеш да си останеш…

— Ще ме открие, Кони — прекъсна го Никълъс. — Каквото и да предприема, той скоро ще бъде тук. Трябва му малко време и нищо повече…

— Но ние можем да…

— Не мисли как да избегнем неизбежното — отново го прекъсна Никълъс. — Това е само излишна загуба на енергия, а скоро ще имаме нужда от всичките си сили — както духовни, така и физически. — Приведе се напред, за да не вижда уплашеното лице на Джъстин, и продължи: — Целта е да играем играта. Но нашата игра. Тя не е криеница, тя е по-скоро блъф с карти, в основата й лежи илюзията. Показваме на мръсника седмица спатия, той надава тържествуващ вик и иска да я прибере. Но точно в този миг пред лицето му се появява асо пика!

— Картата на смъртта! — кимна Кони. — Планът не е лош.

— Дано — погледна го в лицето Никълъс. — Защото друг нямам!

Кони събра празните чаши и се скри зад една антична японска завеса, на която бяха изрисувани херувими, летящи над златнозелени морски вълни.

Никълъс се обърна към Джъстин и се взря в очите й.

— Питам се дали си даваш сметка колко си ми скъпа — тихо промълви той.

— О, Ник — проплака Джъстин и отпусна глава на гърдите му. — Изплашена съм до смърт. Имам чувството, че този Сенжин ще те отнеме от мен, а аз току-що съм те получила отново… Аз…

Никълъс нежно запуши устата и с длан.

— Спокойно — прошепна той. — Овладей се, имай ми вяра.

От говорителя на миниатюрното магнетофонче се разнесе пукот и после дрезгавият глас на Плъха:

— Паметен запис, за лично ползване… — Последва номер и дата, всички следващи записи върху лентата също бяха документирани. — Относно вирусната атака срещу „Сато“. Дадох дискетата на Мики за анализ. След четирийсет и осем часа ще имам резултат… Паметен запис: Свързах се с Мики. До момента нищо не е открила. Казва, че конструкцията на вируса е нещо съвършено ново за нея. Лоша новина. А добрата е, че тя е страхотно заинтригувана, зарязва всички текущи задачи и се заема да разкрие загадката. Всеки ден трябва да се свързвам с нея… Паметен запис: Обадих се на Мики. Все още нищо… Паметен запис: Обадих се на Мики — нищо… Паметен запис: Мики твърди, че този вирус е мутант. От това, което е успяла да открие до този момент, става ясно, че той по-скоро се храни от защитните системи на съответната програма, адаптира се към тях и така прониква до засекретените сведения… Паметен запис: Според Мики вирусът не е проектиран така, че да унищожава програмите, в които прониква. Той по-скоро има предназначението да служи като връзка между секретните сведения и своя собственик. Всичко това става все по-безумно. Мики е на същото мнение. Работи върху него по осемнайсет часа в денонощието… Паметен запис: Според мен Мики скоро ще проникне в загадката на вируса. От данните, които й предадох чрез дискетата на Нанги, тя е сигурна, че нападението срещу компютърната банка на „Сато“ е било пробно. Убедена е, че вирусът все още не е завършен окончателно. Казва, че познава единствения човек на този свят, който е в състояние да изработи подобен супервирус със способността да се адаптира към различни предохранителни системи. Според нея той е истински гений и работи… Къде? — В научноизследователския отдел на „Накано“! Съвпадение? Трябва по най-бърз начин да се свържа с Нанги…

Лентата свърши, но в стаята остана да виси някаква невидима, но съвсем осезаема енергия.

Датата на първия запис отговаряше на деня, в който Нанги и Плъха се срещнаха в електронната джунгла на Акихабара. А датата на последния беше един ден, преди Плъха да изчезне завинаги.

Нанги седеше и гледаше тънката черна кутия на миниатюрния магнетофон. Двамата с Томи бяха в малката й канцелария в Градското полицейско управление на Токио. Томи крачеше напред-назад толкова развълнувано, че въпреки важните разкрития на записа, Нанги вдигна глава и я погледна:

— Какво става с вас?

— Нищо, — тъжно се усмихна Томи, после погледна в очите възрастния мъж и с очевидно усилие добави: — Освен това, че ако тази Мики е права, аз познавам отблизо създателя на този супервирус.

Нанги почти подскочи, а тя спря разходката си, сложи ръце на кръста си и добави:

— Не ме гледайте така. Зная дори името на вируса — казва се РИНРИС… Съкращение от… какво беше… „Ръчно изработен неразличим…“ Да, да… Точно така: „Ръчно изработен неразличим разбивач на интегрални схеми“. По думите на моя приятел, този вирус има способността да се адаптира и да използва защитните системи на компютърните програми за проникване в същността им… Сетих се именно, когато чух думата „адаптиране“.

— И вашият приятел е създател на този РИНРИС, така ли? — попита Нанги.

Тя се намръщи от леденото спокойствие в гласа му и кратко кимна с глава.

— Името му е Сейжи Кикоко, но всички го наричат Негодника. Работи в научноизследователския институт на „Накано“, познавам го от години. Той ми е близък приятел, просто не мога да допусна, че знае за какво точно ще бъде използвано откритието му.

— Трябва да знае — вдигна глава Нанги. — Този вирус е създаден по революционно нова технология и единствен той би могъл да оцени резултатите от използването му.

Томи унило кимна, отпусна се в близкия стол и прокара ръка през косата си.

— Трябва да говоря с него! — съкрушено промълви тя. — Трябва да открия…

— Още не! — рязко я прекъсна Нанги.

— Какво имате предвид? — вдигна глава Томи.

— Имам предвид факта, че в момента се намираме в странно положение — отвърна Нанги. — Очевидно се оказваме в центъра на далеч по-голяма конспирация… Едва сега започвам да разбирам какво изпитва човек, изправил се пред разярен бик. Никълъс беше прав. Точно за подобно нещо спомена, докато го откарвах към летището. Двамата с него сме били избрани за обект на нападение преди много месеци. Подобен вид операция се нуждае от грижливо предварително планиране.

— За каква операция говорите?

Нанги отпусна брадичката си върху ръцете, които обвиваха драконовата глава на бастуна му.

— Все още не съм в състояние да й дам цялостна оценка — бавно рече той. — Нито пък да разкрия целите, които иска да постигне. Твърде много наподобява този странен вирус, за който стана въпрос току-що. И аз, подобно на магьосничката по компютърните програми Мики, виждам строежа, но все още не мога да открия смисъла й…

Хвърли поглед на ръчния си часовник и се изправи.

— Време е — рече той и прибра магнетофончето в джоба си. — Да идем да откъснем първите плодове от нашата собствена операция.

Масуто Ишии — вицепрезидентът по оперативните въпроси на „Сато Интернешънъл“, вече ги очакваше в дома на Нанги. Уми го беше нагостила с чай и сладкиши, поднесени в стаята с деветте татами — една от официалните гостни на къщата.

Една от стените беше изцяло остъклена, от нея се излизаше направо във вътрешната градина. Ишии отпиваше от чая си и замислено наблюдаваше цъфналите в градинката азалии и пеонии. При влизането на Нанги той скочи на крака и го поздрави с дълбок поклон. Нанги го запозна с Томи Язава.

Появи се Уми, поднесе чай на новодошлите и се настани до Нанги.

— Какви новини носите? — попита Нанги.

Ишии се усмихна, бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади видеокасета.

— Всичко е тук, Нанги-сан — рече той и поднесе касетата с още един дълбок поклон. — Точно според вашите предположения.

Нанги въздъхна, взе касетата и я лъхна в процепа на видеокасетофона, поставен върху тънък телевизор с петдесетсантиметров екран в дъното на стаята. Апаратът автоматично се включи, а Нанги взе в ръка дистанционното управление и отново се отпусна до Уми.

— Гледайте внимателно — предупреди присъстващите той.

Разноцветните ивици върху екрана изчезнаха и на тяхно място се появиха образи. Томи веднага разбра, че записът е направен от професионалист, при това изключително добър.

Образите се раздвижиха и пред очите им се появи познатият на всички парк около Императорския дворец. В обектива се появи Ишии, последван след секунда и от Кусунда Икуза. Подобно на всички документални записи, и този беше снабден с датата, часа, минутата и дори секундата, в която е правен. Това беше необходима предпазна мярка срещу монтаж и фалшификации.

С рязко движение Икуза тикна обемист плик в ръцете на Ишии, който покорно го пое. После ловко се извъртя в посока на скритата камера и го отвори. Операторът светкавично прибягна до стократното увеличение на телеобектива и Томи ясно видя пачките с новички йени.

После двамата мъже закрачиха през градината, разменяйки си кратки фрази. Записът обаче беше без звук и присъстващите мълчаливо наблюдаваха движението на устните им. После двамата се разделиха, камерата проследи Ишии, който се качи в колата си и потегли. Камерата, очевидно натоварена в друг автомобил… продължаваше да го следи по улиците на Токио. Той не спря никъде, преди да паркира на една тиха уличка. Камерата продължаваше да следи колата.

Ишии хвърли поглед на часовника си, а секунда по-късно към него се приближи някакъв мъж, влезе в кадър, докато отваряше вратата и се настаняваше на задната седалка. Лицето му се извърна към камерата и ясно изпълни екрана. Принадлежеше на Кач Хагава — известен дилър и посредник на хазартни залагания, тясно свързан с мафията Якудза.

Той каза няколко думи, а Ишии мълчаливо извади плика и му го подаде. Пликът несъмнено беше онзи, който донесе Икуза. Хагава го пое и два пъти преброи парите. После кимна, прибра пачките в плика и го пъхна във вътрешния джоб на сакото си. Слезе от колата и Ишии потегли. След което записът свърши.

— Господи, Боже мой! — въздъхна смаяна Томи.

Нанги стори дълбок поклон на своя заместник по оперативните въпроси.

— Добра работа сте свършили, Ишии-сан — с уважение промълви той.

Дребничкият мъж отвърна с още по-дълбок поклон.

— Благодаря ви, Нанги-сан. Мисля, че жизнеността на „Сато Интернешънъл“ трябва да бъде запазена на всяка цена, атаката срещу компанията е атака срещу всеки от нейните верни служители. Прекланям се пред доверието, което ми оказахте, едновременно с това си давам сметка, че моите усилия са нищо в сравнение с тежката битка, която ви предстои.

— Всеки от нас е неделима част от цялото — отвърна Нанги, очевидно поласкан от думите на своя вицепрезидент. — Затова е важен приносът на всеки, особено ако е направен от сърце. Това е начинът на работа в „Сато Интернешънъл“.

— Но как успяхте да организирате всичко това, Нанги-сан? — смаяно попита Томи.

— Идеята беше на Никълъс — усмихна й се Нанги. — Познавате ли философията на айкидо? Това е изкуството на концентричните кръгове. Основен похват при него е използването на инерцията на самия нападател, която се привлича по посока на защитника, а не обратно нещо, което е далеч по-трудно.

— Тук прибягнахме именно до тази философия. Вместо да се стремим да отвърнем на удара на Икуза — което означава, да се отдръпнем на разстояние и на свой ред да го нападнем — ние го придърпахме още по-близо до себе си, погалихме неутолимата му страст към неограничена власт, представяйки му се като разбити и окончателно победени. Така му подарихме една наистина стресова ситуация.

С няколко думи описа първия контакт между Ишии и Икуза, после продължи:

— Биографията на Ишии придаде на легендата не само необходимата доза логика, но и я превърна в нещо, което Икуза не можеше да не иска да притежава. Веднага разбра какви неограничени възможности се разкриват пред него, ако може да използва Ишии срещу нас. Правилно предположихме, че първата му задача ще бъде да научи нещо за стратегията ни в предстоящата битка. — По лицето на Нанги отново се появи усмивка: — И Ишии не го разочарова. В резултат, притежаваме неоспоримо доказателство, че Кусунда Икуза — всемогъщият ръководител на „Нами“, предава голяма сума пари в брой на известния престъпник Кач Хагава с помощта на посредник.

— Но това не е истина и Икуза несъмнено ще побърза да посочи несъответствието — рече Томи.

— Няма да е достатъчно бърз — поклати глава Нанги. — Видите ли, на високия морален пиедестал, на който стои Икуза, грешки не могат да се допускат. Освен това, как би могъл да обясни смислено този видеозапис? До каквато и лъжа да прибегне, всички ще бъдат убедени, че иска да прикрие незаконните си контакти.

— В случаи като този истината е без особено значение. Важно е настроението, с което го възприемат хората. Пред очите ни се извършва явно закононарушение — това, че то на практика е обикновена илюзия, изобщо не намалява неговото въздействие. Повярвайте ми, скандалът ще бъде огромен и съвсем реален, особено от гледна точка на Кусунда Икуза.

Шизей отведе Брандинг в своя дом, тъй като той не искаше да отговаря на репортерите, които несъмнено го очакваха пред неговия.

— Искам сега да си до мен — някак тържествено й каза той. — След всичко, което стана, не бих желал още изненади.

— Кук — погледна го тя, — знаеш ли, че в Япония съществува школа, която преподава изкуството да лъжеш с очи?

Той започна да се съблича.

— Искам да взема един душ, имам чувството, че току-що съм се върнал от Хонконг след продължителен и тежък полет. Ела в банята е мен.

— Не се притеснявай, Кук. Няма да ти избягам.

Брандинг събра на куп бельото си и вдигна глава:

— Къде да сложа тези неща? — Вече беше съвсем гол.

— Дай ми ги — протегна ръце Шизей. — Ще ги изпратя за пране.

Брандинг ги хвърли на леглото.

— Нямаш желание да ме изслушаш, нали? — В гласа й нямаше нито болка, нито самосъжаление и това направи впечатление на Брандинг.

— Почна да ми разказваш за някаква японска школа — подхвърли той и се насочи към банята.

— Да дойда ли с теб? — попита Шизей и започна да се съблича, без да чака отговор.

„Кой учи жените как да си свалят дрехите, запита се Брандинг. Това едва ли са майките им.“

— Може би се страхуваш от мен — подхвърли Шизей.

Брандинг пусна водата и скоро банята се изпълни с пара. Стана прекадено горещо и той остави вратата отворена. Шизей влезе след него и затвори.

— Та какво беше започнала да ми разказваш? — попита Брандинг. Горещата вода съживяваше тялото му, отмиваше от него мръсотията и потта на страха. Господи, той наистина замръзна от страх, когато видя трупа на Брислинг в багажника си. Но още повече се изплаши, когато го арестува полицията. „Не бих могъл да бъда престъпник, призна пред себе си той. Просто ми липсва достатъчно кураж.“

— Школата беше в провинцията — започна Шизей, взе в ръце калъп сапун и се зае да сапунисва гърба му. Сградите й бяха построени като швейцарски хижи. Не зная защо, но атмосферата бе някак нереална, почти като в приказките. Името й беше Кинсей но Кумо — „Златният облак“. По подобие на всички японски заведения от тоя сорт там също имаха девиз. Беше „Кийоку Уцукушики Канцан“, което в превод означава „Чистота, красота, съвършенство“.

В „Златният облак“ курсистите бяха само жени, за разлика от преподавателите, които пък бяха без изключение мъже. Обучаваха ни на нещо, което бих нарекла актьорско майсторство, макар да беше доста по-различно. Помниш ли „ката“ — правилата? Всичко, което се вършеше в „Златния облак“, беше подчинено на „ката“. Не само обучението, но и храненето, сънят, къпането… Всичко.

Играехме ролите на мъже и за това имаше основателни причини. Караха ни, например, да учим наизуст биографията на великия актьор Йошизава Аяме, чиято концепция за актьорското майсторство беше напълно идеалистична. Според него актрисите не са в състояние да изразят на сцената най-съкровените женски идеали, просто защото автоматически прибягват до помощта на своя чар — устни, бедра, гърди. И това разрушавало идеалния образ. Той бил подвластен единствено на актьор мъж.

— Пълна лудост — изрази мнението си Брандинг.

— Така ли мислиш? — попита Шизей, ръцете й описваха концентрични кръгове по гърба му и се спускаха все по-ниско. — Нима не съзнаваш, че идеалното превъплъщение е възможно, само когато е изкуствено до последния детайл? Идеалът е една илюзия, която се създава от умението на актьора.

Брандинг се извърна с лице към нея.

— Означава ли това и обратното? — попита той. — Че само жена може да пресъздаде идеалния мъжки образ?

— Да.

— Но ти играеш женска роля.

— Аз отдавна съм дипломирана актриса, а не курсистка — отвърна Шизей. — Освен това повечето от момичетата в „Златния облак“ бяха там, тъй като мъжките роли им позволяваха да се освободят от собствената си женственост, да се превърнат до известна степен в безполови същества. Те си даваха ясна сметка за подчинената роля, която ги очакваше в японското общество. „Златният облак“ им даваше възможност да избегнат тази съдба, поне за известно време…

— А ти защо си била там?

— Бях решила да стана звезда — отвърна Шизей. — Гледах сватбите на най-известните японски телевизионни звезди, отделяха им толкова екранно време, колкото не отделяха дори на министър-председателя. Третираха ги като членове на кралското семейство, публиката ги обожаваше. Гледах и си мислех, че трябва да се чувстват на седмото небе. Те имаха всичко, за което мечтаех.

Дългите клепки на Шизей натежаха от влага.

— На практика отидох в „Златния облак“ с единствената цел да се науча как да контролирам другите — добави тя. — Вече си давах сметка, че друг живот не би ме задоволил.

Брандинг наблюдаваше стегнатото й тяло под водната струя, бисерните капчици, които се задържаха по — вдлъбнатинките на кожата й.

— Значи там си се научила да лъжеш с очи, а? — попита той. — А не те ли научиха и как да заблуждаваш собственото си сърце?

— Кук… — вдигна лице към него тя.

— Само не продължавай с лъжите — леко я докосна той.

— Но защо истината е толкова важна за теб?

— Защото съм обрекъл живота си на нея.

— Но животът е низ от лъжи!

— Не можеш да мислиш по този начин, Шизей!

— Мога, Кук, наистина мога! А и ти ще можеш, — ако знаеш това, което зная аз!

Брандинг изведнъж я сграбчи за раменете и я притегли към себе си. Устните им почти се докоснаха. Той погледна дълбоко в очите й — в очите, които бяха обучавани да лъжат, после тихо полита:

— Коя си ти, Шизей? Самоуверена идеалистка, която майсторски лавира във вашингтонското общество и играе играта като професионалист? Искрено загрижена за чистотата на природата жена с кристалночисто сърце? Или изтерзана жива картина на луд художник? Или пък може би малкото момиченце, изпратено в „Златния облак“ да се научи да използва своята женственост за постигането на някакъв налудничав идеал? Самата ти знаеш ли коя от всички тези личности си, Шизей? — Брандинг поклати глава: — Според мен, не знаеш. Според мен не си нито една от тях, нито пък съчетание на изброените личности.

— Аз мисля, че не знаеш коя си. Защото някъде по пътя си изгубила усещането за собствената си самоличност. Не се съмнявам, че подготовката ти за измами от всякакъв характер, е била безупречна. Но бедата е там, че в крайна сметка си измамила и самата себе си!

Шизей тихо простена, измъкна се от желязната хватка и се свлече в краката му. Главата й клюмна, силната водна струя разпиля косата й, превръщайки я в черна завеса около скулите.

— Моля те, Шизей, не прави това! — Брандинг коленичи до нея и й помогна да се изправи.

— Кук! — прошепна тя. — За мен животът е лъжа, просто защото не мога да погледна истината в очите!

— Само за момента! — настоятелно отвърна Брандинг. — Но все някога трябва да направиш първата стъпка и да приемеш истината за себе си такава, каквато е!

— Не мога!

— Разкажи ми истината за себе си! — разтърси я Брандинг. — Ще видиш как я приемам аз и това ще бъде първата стъпка!

— Не! — вкопчи се в него Шизей. — Не ме карай да правя това! Моля те, Кук!

— Не мога да те накарам насила, скъпа — притисна я до себе си Брандинг. — За разлика от теб…

Шизей затвори очи, сърцето й лудо блъскаше.

— Уморена съм, Кук — прошепна тя. Брандинг спря водата.

Тя избърса първо него, а след това и себе си.

— Мисля, че в гардероба ми има някакви твои дрехи…

Брандинг прекоси спалнята и отвори вратичката на гардероба. Вътре откри чифт чисто бельо и един от халатите си. На една от закачалките висяха риза и панталон, спретнато огладени и подредени.

Той навлече халата и завърза шнура му. Очите му случайно попаднаха на ръба на вратичката. Там, на височината на човешки ръст, тъмнееше дълбока драскотина. Беше добре почистена, но личеше, че е прясна от цвета на дървото. Очите му се заковаха върху оголената дъска, концентричните й кръгове го гледаха с нямо обвинение. В съзнанието му отново изплува трупът на Брислинг, свит на две и натъпкан в багажника на колата му, с широко зейнала смъртоносна рана в тила. Според инспектор Албъмарл, тя имала V-образна форма, а в стените й били открити микроскопични късчета дърво. „Имате ли представа от какво може да се получи подобна рана, сенаторе? Може би от къса палка? Какво е вашето предположение?“ Тогава Брандинг нямаше никакви предположения, но сега май не беше така.

Лицето му все още беше замислено, когато Шизей се появи от банята. Вдигнала ръце, тя навиваше косата си на тежък кок. Видя изражението на лицето му и замръзна на място.

— Знаеш ли кой е убиецът на Дейвид Брислинг, Шизей? — тихо и отчетливо попита той.

— Дъглас Хау.

— Това е версията на полицията.

Макар и ярко осветено от светлината на лампата, лицето на Шизей не издаваше нищо.

— Какъв смисъл има да ми задаваш подобни въпроси? — попита тя. — Нали винаги те лъжа?

— Сега те моля да не правиш това — все така настоятелно отвърна той. — Ако в твоето тайнствено и изстрадало сърце има нещо истинско по отношение на мен, ти трябва да ми кажеш истината!

— Обичам те, Кук. Той тръсна глава.

— В момента не съм сигурен какво точно означава това.

Шизей стоеше напълно неподвижна, но въпреки разстоянието между тях, Брандинг ясно долови промяната. Въздухът помежду им се сгъсти и затрептя, стомахът му се сви. Какво му беше казала веднъж? Мислех, че ще те е страх от мен… Ако тя бе убила Дейвид Брислинг, той имаше всички основания да изпитва този страх. Какво би й попречило да стори същото и с него? Но той нямаше твърдо доказателство и никога нямаше да го има. Ще притежава единствено онази драскотина на гардероба и прекалено възбуденото си въображение, което след известно време положително ще постави под контрол, макар и с цената на върховно усилие.

След дълги минути напрегнато мълчание, Шизей тихо попита:

— Какво ще направиш, ако ти кажа истината?

— Не е важно каква ще бъде моята реакция — поклати глава Брандинг. — Ти трябва да ми я кажеш, защото искаш да го сториш, защото искаш да започнеш нов живот.

Очите на Шизей блестяха като скъпоценни камъни, по които пробягва самотен слънчев лъч. Пое дълбоко дъх, опитвайки се да постигне „прана“ — душевното равновесие. Въздухът в стаята отново затрептя, концентричните кръгове на напрежението блъснаха Брандинг в гърдите.

— Да — прошепна тя. — Зная това.

Брандинг неволно затаи дъх, после направи усилие, бавно се обърна към леглото и отметна чаршафите.

— Само това ли ще искаш да знаеш? — пристъпи към него Шизей. — Не искаш ли да знаеш повече?

— Вече зная повече — изправи се Брандинг и я погледна в очите. Отново усети странното напрежение, което стягаше гърдите му и го караше да се изпотява.

— Ще ти кажа само едно, Шизей — бавно продължи той. — Аз те обичам. Но все още не съм сигурен кого точно обичам. Не е ли това една от съвършените илюзии, с които постоянно ме заливаш? Или обичам самата теб с всичките ти недостатъци и незнайни пороци, които грижливо криеш дълбоко в душата си? — Очите му се отместиха встрани. — Имам нужда от помощта ти, за да разбера това. Опознах достатъчно илюзията, сега вече искам да опозная самата Шизей. Кажи, искаш ли да ми помогнеш?

Шизей плачеше.

— Не мога да повярвам, че още си тук — прошепна тя. — Защо остана? Не разбирам! Колкото по-чудовищни неща научаваш за мен, толкова по-близък ми ставаш! Възможно ли е това? О, Господи!

Брандинг искаше да пристъпи към нея и да я вземе в обятията си, но инстинктивно почувства, че не трябва дори да помръдва. Спомни си една отдавнашна лятна отпуска, прекарана в Далечния Запад. Разговаряше с един каубой, току-що приключил с трудна обездка. „Жребецът е най-опасен, малко преди да се предаде, каза му той. Малко преди да се примири с мундщука и юздата, с непознатата тежест на човека върху гърба си. Това е моментът, в който можеш да пострадаш. Защото си мислиш, че най-трудното е останало назад, че вече си свършил работата си и можеш да се отпуснеш. Ще ти кажа нещо, приятел — точно в този момент е дяволски лесно да си счупиш врата!“

Брандинг инстинктивно почувства, че точно такъв момент е настъпил в отношенията му с Шизей. Затова не се отпусна и остана напрегнато безмълвен, въпреки че сълзите по бузите й караха сърцето му да се свива от мъка.

— Истината е… — Шизей преглътна, овладя се и започна отново: — Истината е, че аз обичам театъра.

Винаги съм го обичала. Но още повече обичам да играя централната роля, да чувствам любовта на публиката, на всичките тези хора, събрали се да гледат мен, и само мен!

После стисна устни и замълча. Брандинг вече беше готов да се примири с това трудно признание, когато тя внезапно добави:

— Брат ми казва, че тази любов ще ме довърши!

— Не знаех, че имаш брат — изненадано я погледна той.

— При това близнак — отвърна му с бледа усмивка тя. — Много неща за мен не са ти известни, Кук. Много неща, които бих искала никога да не узнаеш…

— Защо? Нима мислиш, че като ги узная, ще те напусна?

Въздухът излетя от устата й с тихо свистене.

— Никой не те е обичал като мен, Кук — прошепна тя. — И никой не би могъл да го стори! Каквото и да се случи, моята любов към теб ще остане винаги същата, заклевам се в това!

— Зная.

— Много бих искала наистина да го знаеш!

— Защо се съмняваш? Аз никога не съм те лъгал — ръката му неволно се протегна напред: — Ето, нима не чувстваш колко здраво си оплетена в собствените си заблуди?

Тялото й тежко се отпусна на таблото на леглото, сякаш изведнъж вече не можеше да се държи на крака.

— Господи, какво искаш от мен? Не разбираш ли, че истината ще ме унищожи?

— Няма да те унищожи, Шизей! — твърдо отвърна Брандинг. — Това също е една от заблудите, от които се плашиш. Искам от теб само едно — най-сетне да се изкатериш от дупката, в която живееш, Бог знае откога… Предлагам ти живот. Живот и нищо повече!

Шизей потръпна.

— За теб бях изкусителна сирена, бях и Юда! — с мъка промълви тя. — А сега ти ми предлагаш да зарежа ролите, които съм изграждала с такава любов, да започна да съществувам само като това, което съм! Не съм сигурна, че мога да направя това, Кук!

— Разбира се, че няма да си сигурна — отвърна Брандинг. — Защото не познаваш себе си. Всеки човек би предпочел познатото пред неизвестното, ако някой му предложи подобен избор, естествено…

— Но аз не съм човек! — простена Шизей и сърцето й окаменя от ужас. Най-сетне от душата й се изтръгна признанието, което се бе заклела да не прави никога, пред никой жив човек. — Ние с брат ми сме дамгосани, не принадлежим на човешкия род! Ние сме танжини, обладаваме една особена духовна дарба. Виждаме и знаем неща, които никой смъртен не познава, в състояние сме да вършим това, което за обикновените хора се нарича чудо.

Зашеметен, Брандинг повлече внезапно натежалите си крака към ъгъла на леглото, върху който се беше свила Шизей.

— Нещо като екстрасенс? — попита той.

— В най-общи линии — горчиво се усмихна тя. — Но не си мисли, че имаме нещо общо с гадателките по разни вертепи, които предсказват бъдещето по някоя от твоите вещи… Не, нашата дарба е далеч по-могъща.

Брандинг се отпусна до нея, тялото му физически усещаше болката, в която се гърчеше душата й.

— Това ли е ужасната тайна? — окуражително се усмихна той. — Заради нея ли трябва да те намразя?

— Не — едва чуто отвърна Шизей, въздъхна и се обърна с гръб към него. — Помогни ми, Господи! — После потръпна от усилие на волята и продължи: — Тайната е моят брат близнак. По-скоро, връзката, която съществува между нас. Именно той, а не лудият художник Засо, който е плод на моето въображение, ме държа в плен, именно той изрисува върху гърба ми ужасния паяк, който олицетворяваше кошмарите на младостта му!

— С брат ми съм имала състояния на интимност, които няма как да си представиш. Той ме обича с убийствена любов, той унищожава всеки, който дръзне да ме обича.

— Той е мой тъмничар, той е мой призрачен любовник, той е моята втора същност — тъмна, прокълната, обречена на смъртта…

Брандинг сведе поглед към проснатото върху леглото голо тяло на Шизей, видя как огромният паяк диша и живее заедно с нея, за пръв път осъзна изцяло агонията на душата й, естеството на мрачния затвор без стени, в който се намираше тази нещастна жена.

— Шизей… — понечи да я докосне той.

— Чакай! — спря го тя. — Това не е всичко. Вчера той ми се обади. Пристигнал е тук, в Америка. Намира се в Ню Йорк. Нещо е станало и той ме вика!

— Няма да отидеш!

— Трябва, Кук! — извъртя се по гръб тя. — Ако поне мъничко ме познаваш, ще разбереш, че трябва! „Ката“ — железните правила! „Гири“ — свещеният дълг! Това са единствените закони, на които се подчинява животът ми! Без тях съм загубена!

Тя се изправи в леглото, в погледа й се появи нещо умоляващо. Не беше молба за съчувствие — не, това не съответстваше на характера й. Беше по-скоро молба за разбиране, сякаш искаше да каже: „За Бога, Кук, не се дръж като европеец в миг като този!… — Опитай се да разсъждаваш като човек от Изтока, бъди търпелив!“

— Прегърни ме, Кук — протегна ръце тя. — Страх ме е!

— От брат ти ли? — притисна я до себе си той.

— Да — прошепна тя. — А вече и от себе си…

— Това е добър признак — каза Брандинг, зарови лице във влажната й коса, жадно пое аромата на тялото й. Беше тежък и омайващ като аромата на полски цветя. Ръцете му здраво я притискаха, сърцето му най-сетне се докосна и сля с изтерзаните и мрачни дълбини на духа й, с онази част от нея, която тя ненавиждаше. И почувства, че още повече я обича, че нищо не е в състояние да го откъсне от нея.

— Кук — прошепна тя и тялото й се разтърси от неволна тръпка. — Трябва да замина. Още сутринта, с първия самолет.

— Ще му кажеш ли за мен?

— Няма да е необходимо — мрачно поклати глава тя. — Той вече ще го знае…

По гърба на Брандинг пробяга особена тръпка — сякаш паякът на Шизей се беше прехвърлил върху него.

— И какво ще стане?

— Не зная. Дарбата ми не е свързана с ясновидството… Чувствам единствено силата на твоята любов. Тя е като една прекрасна болка, която пронизва сърцето ми.

Вкопчени едно в друго, телата им бавно се залюляха, приличаха на две деца, които искат да преодолеят последиците на ужасен кошмар.

— Аз не мога да дойда с теб, Шизей — промълви Брандинг. — Не мога да избягам от репортерите, а днес следобед започва разглеждането на законопроекта АСКП в Сената. Трябва да съм там като негов вносител. „Ката“ и „Гири“…

— Разбирам.

— Но въпреки всичко ще бъда с теб! — прошепна той и нежно я целуна по шията.

Тя безмълвно се разрида, миг по-късно ноктите й потънаха в плътта му.

— Господи, Кук, колко много те обичам!

Томи влезе в управлението, трябваше да вземе спешни материали по следствието. Униформеният полицай на входа й съобщи, че има посетител, и в съзнанието й изведнъж изплува споменът от деня, в който за пръв път се срещна с Танцан Нанги. Оттогава беше изминал едва някакъв си месец…

Отдалеч позна новия си посетител и първо се отби до автомата за чай. После постави чашката на бюрото си и рече:

— Здрасти, Негодник. Какво правиш тук, по дяволите? — После стана сериозна, видяла напрегнатото му лице и уплашен поглед.

— „Домо“, Томи-сан — поздрави я в отговор Негодника, пое чашата от ръката й и я пресуши на три дълги, жадни глътки: — Благодаря ти.

— Ако искаш още, веднага ще ти донеса — каза Томи.

— Благодаря — поклони се той и официалният му тон й се стори много особен. Това не беше нейният вечно усмихнат и лекомислен приятел, японско превъплъщение на Били Айдъл, който нахално се плези на света.

Остави го сам да напълни чашата си и мълчаливо го наблюдаваше. Изчака го да се настани на стола и едва тогава каза:

— Признавам, че съм изненадана. Не очаквах да дойдеш сам.

— Какво?

— Къде е Килан?

Негодника беше толкова изненадан, че чаят в ръката му се разплиска и поля ризата му.

Томи му подаде няколко книжни салфетки и загрижено попита:

— Опари ли се?

— Търпи се — направи гримаса Негодника.

— Нямах предвид чая — поясни Томи и заби очи в лицето му. — Защо не доведе и Килан? — Гласът й беше мек, но металните нотки в него бяха ясни и отчетливи.

— От къде на къде? — попита Негодника.

— Ами просто защото е вътре в кашата точно колкото теб!

— Каква каша?

— Стига! — рязко викна Томи и ръката с чашата замръзна на сантиметър от устата му. — Дошъл си за помощ! Дори слепец ще види, че положението ти е отчаяно. Затова дай да си спестим празните приказки! Зная за РИНРИС, зная и какво може да се направи с този вирус. Докато ти вършеше глупости, ние с Танцан Нанги успяхме да свършим доста работа. Познаваш ли го? Би трябвало… Нали изпробва РИНРИС върху неговите терминали? — Томи мрачно поклати глава: — Доста си се накиснал, Сейжи. Добре те познавам, приятелю. Зная на какво си способен, но зная и неща, които никога не биха ти минали през ум.

— Логично е да допусна, че и Килан Ороши е в кашата. Някога бяхме неразделни, помниш ли? Тримата мускетари! Не пропускахме нито един нов филм, висяхме по цял ден из Гинза на бира и сандвичи…

— Колко вода изтече оттогава — кимна Негодника и се прокашля.

— Ти ще кажеш, братче — рече Томи и постави длани на писалището. — А сега на работа! Идваш при мен за помощ и аз мога да ти я дам, но при едно условие — да бъдеш искрен. Истината и само истината. Джон Уейн да ми е на помощ!

По лицето на Негодника пробяга бледа усмивка, после чертите му отново се опънаха.

— Не забравяй, че и Килан ми е приятелка — рече той. — Към нея също имам известни задължения…

— Нищо не й дължим, Сейжи — поклати глава Томи. — Нима не виждаш, че е царица на интригите?

— Вие двете просто не…

— Личните ни отношения нямат нищо общо? — остро го прекъсна Томи. — Защо не дойде при мен още в началото?

— Килан не ми разреши.

— Килан! — кипна Томи, но бързо се овладя. — Аз съм твоя приятелка, Сейжи. Щях да ти помогна. Сега също ще направя всичко възможно, но ще ми е нужна и твоята помощ.

Негодника сведе глава, не можеше да гледа укора в очите й. Бутна чашата с чай настрана и стисна с две ръце главата си.

— Томи-сан, снощи срещу нас беше извършено покушение и се разминахме на косъм от смъртта — започна той. — Аз… Аз намерих подслушвателно устройство в апартамента до моя… Този, необитаемият… Не зная какво е станало с човека, който го е монтирал там, но той е събирал сведения не само за мен и Килан, но и за Кусунда Икуза. Доста компрометиращи неща е успял да събере за него и Килан каза, че ще го обработи.

Но снощи колата на тоя тип почти ни размаза! Проклетата каруца ни подгони по тротоара и положително щеше да ни види сметката, ако не бях й пуснал два куршума в стъклото!

— Чакай, чакай! — развълнувано промълви Томи и усети как сърцето й се качва в гърлото. Възможно ли е Негодника да е намерил записа на Плъха, замаяно се запита тя. Нанги каза, че той е бил по следите на Икуза. Но от къде на къде се е заел да подслушва Негодника? Логичният отговор почти моментално проблесна в съзнанието й: — Килан Ороши! Тя е връзката между двамата.

Вдигна слушалката и набра един вътрешен номер.

— Имам нужда от екип за обиск — кратко каза тя, после продиктува адреса на Негодника. — Съседната врата е на необитаем апартамент. Искам да го изследвате сантиметър по сантиметър, задачата е от първостепенна важност! След двайсет и четири часа резултатите от лабораторните анализи да са на бюрото ми!

Остави слушалката, но веднага я вдигна отново и набра номера на дежурния офицер от пътната полиция. В отговор на въпроса й за загадъчни катастрофи през последното денонощие, той съобщи, че през нощта черен мерцедес е връхлетял върху няколко малки магазинчета в покрайнините на Токио, двамата пътници в него са загинали на място. Но най-странното било, че в челното стъкло на колата открили дупки от куршуми, завърши информацията си дежурният.

Томи го попита идентифицирани ли са жертвите. Офицерът й продиктува имената им, но те не й говореха нищо. Затова попита дали са ги проверили в полицейските компютри.

— Да, и именно от данните в тях решихме да прехвърлим случая на отдел „Убийства“, сиреч на вашия отдел — отвърна дежурният. — И двамата са били наемни убийци на Якудза.

Томи благодари, прекъсна връзката и потъна в дълбок размисъл. Най-накрая вдигна глава и погледна Негодника.

— Прав си — промълви тя. — Кусунда Икуза наистина се е опитал да ви убие. От този момент нататък се намираш под арест, за да бъде осигурена закрилата ти. Къде е Килан?

— Но аз…

— По-добре е да ми кажеш веднага, майсторе! — нетърпеливо каза тя. — Защото утре може да бъде късно!

Започнаха да се спускат по стълбището. На площадката Томи спря и протегна ръка:

— Хайде, давай!

Негодника извади микрокасетата със записа и покорно я пусна в дланта й.

Накъдето и да погледнеше Кусунда Икуза, навсякъде виждаше хилядократно тиражираното си лице, сякаш в лабиринт на ужаса. Телевизията показваше как подава на Масуто Ишии претъпкан с йени плик, а после същият плик преминава в ръцете на Кач Хагава. Всички радиостанции се надпреварваха да съобщават подробности от скандала, а от първите страници на вестниците отново го гледаше собствената му физиономия, гарнирана със съответните разобличителни снимки, естествено взети пак от проклетата видеолента.

„Сякаш съм някакво странно, затворено в клетка животно, пред което хората се тълпят, клатят глави и цъкат с неодобрение“, помисли си той.

Телефонът му започна да звъни минути след излъчването на първите кадри по телевизията и кръвта на Икуза застина в жилите му. Знаеше кой го търси. „Нами“. „Нами“ вече искаше възмездие. Той си бе позволил да намеси „Нами“ в този скандал и това нямаше да му бъде простено. Връзките с тази организация, превърнали го бързо в един от най-влиятелните мъже на Япония, сега заплашваха да го удушат.

Икуза не можеше да позволи подобен развой на събитията и пое по предварително начертания път.

Измъкна се от задния вход на дома си и изчезна в проливната завеса на дъжда. Беше облечен с джинси, спортна фланелка, високи маратонки „Рийбок“ и дълъг до земята дъждобран от изкуствена материя, в чиито джобове имаше място и за други неща, освен юмруците му. Никой не го забеляза.

Измина пеш няколко пресечки до спирката на метрото и изчезна под земята. По време на пътуването си през града имаше достатъчно време да оцени непостоянната същност на властта. Колко дълго се бе чувствал недосегаем? Не можеше да определи това. Когато човек се издигне до равнището на боговете, времето престава да съществува. Това е любопитно. Стигна до извода, че времето и властта са части на непознато уравнение, за което дори Албърт Айнщайн не е имал никаква представа.

Но имаше друг един, още по-любопитен елемент — когато човек притежава властта, тя е реална и осезаема. А когато я загуби, всичко изведнъж се превръща в илюзия. В крайна сметка всичко е илюзия, помисли си Икуза, седнал върху двойната седалка на вагона, под която се стичаше малка локвичка. Властта съществува единствено в съзнанието на хората и това е причина тя да се придобива и губи с изключителна лекота.

Наредил се на опашката пред изхода на вагона, Кусунда Икуза стигна до заключението, че единствената реална власт, която е по силите на човека, е властта да лиши от живот себеподобния.

На повърхността небето продължаваше да е черно, дъждът плющеше над морето от чадъри и хладния камък на тротоарите с демонично ожесточение.

Това е град на овце, цялата държава е обитавана от овце, движещи се в една посока, с една цел, помисли си Икуза. Макар сам да се блъскаше в стадото, той престана да се чувства негов пълноправен член, изпитващ гордост от единството, от своето единство.

Течението вече го отнасяше встрани, беше като балон с прекъсната връв, безпомощна играчка в ръцете на невидими течения.

Спря пред вратата на един храм и натисна звънеца. Имаше нужда от помощта на боговете духове, които според легендите на шинтоизма, се намират навсякъде. Но не чувстваше нищо, не можеше да възприеме дори тези елементарни поверия, беше се превърнал в мъртвец, който все още крачи между живите…

Видеоматериалът, изготвен толкова майсторски и толкова вероломно, го беше лишил напълно от „татемае“ — внимателно и търпеливо създаваната легенда за чест и добродетел. Без „татемае“, без това качество, което бе от жизненоважно значение както за него, така и за „Нами“, той се лишаваше от цялото си положение в обществото, от честта си. Превръщаше се в жив мъртвец.

Пробивайки си път сред тълпата, той изведнъж си спомни текста на отдавна забравена песничка, станала популярна от филмите за мафията, с известния актьор Такакура Кен:

Тялото ми беззвучно се носи в пространството.

Виждам за миг своя дом,

виждам любимото лице на мама,

после всичко изчезва…

В очите на Икуза се появиха сълзи, от устата му се откъсна глухо ридание. Така се чувства човек, когато съзерцава красивата обреченост на цъфналата вишна, бързото повяхване на прекрасните бели цветчета, безнадеждния, пропит от скръб полет към унищожението и смъртта.

Колко бързо лети времето, помисли си Икуза. Колко рязко се губи властта. Колко кратък е животът.

Видя сълзите в очите си, отразени от стъклото на някаква мокра витрина, изненадата му беше огромна и искрена. Не беше плакал от дете, от онзи далечен миг, в който бе претърпял първото си поражение върху татамито на школата за бойни изкуства. А за дома не беше се сещал от години. Нямаше време, а и желание за подобни мисли. С разширяването на властта бе започнал да се чувства нов човек, всичко, свързано с миналото, бе започнало да му се струва дребно и незначително. Стана му смешно и тъжно, че в момент като този си спомня за подобни неща.

В квартала Асакуза най-сетне се добра до сива и безлична сграда от железобетон, която се заемаше от също така сив и безличен евтин хотел. Изкачи се по стълбището, прекоси коридора и блъсна вратата на една от стаите. Тя е трясък отскочи в стената ключалката й се строши като детска играчка.

Стаята беше малка и оскъдно обзаведена, никой от обитателите и не би могъл да намери място за прикритие в нея.

— Проследих всичките ви действия, както на теб, така и на онзи предател Кикоко — изръмжа Икуза по посока на фигурата, изправила се срещу него в полумрака. — Но това нямаше особено значение, тъй като предварително знаех, че ще се скриеш някъде като подгонено животно!

— Надявах се тук да съм в безопасност — отвърна Килан Ороши.

— Не можеш да бъдеш в безопасност, когато аз съм наблизо — пристъпи към нея Икуза. — Досега би трябвало да си разбрала това.

— Касетката не е у мен — каза Килан. — Дадох я на Сейжи и той я занесе в полицията.

— Пет пари не давам — отвърна Икуза. — Нещата отдавна претърпяха ново развитие. — Масивната му фигура изпълваше до крайност тясната хотелска стаичка.

Килан се размърда, ръката й се стрелна нагоре.

— Нито крачка повече! — извика тя. — Имам пистолет!

— Пистолетът ти не може да ме спре, Килан. Нищо не може да ме спре! Ще сторя това, за което съм дошъл! — Гласът му бе тих и почти гальовен, но в него звучеше такава решителност, че момичето прехапа устни.

Ръцете й здраво стискаха оръжието, лактите й се присвиха, дулото мътно проблесна.

— Не се шегувам! — напрегнато просъска тя.

— Аз също!

Дъждът потропваше като живо същество по спуснатите жалузи на прозореца, през тесните процепи проникваше бледа светлина.

— Спри! — изкрещя Килан. — Принуждаваш ме да стигна до крайност! — Ударникът на пистолета отскочи назад с глухо изщракване, отвърна му ехото на напрегнатата тишина в хотелската стая. — Зная, че ти си убил човека, който ни подслушваше! Зная, че си му пръснал черепа, и нямам никакво намерение да ми се случи същото! Няма да успееш да ме докопаш!

— Не трябваше да ме изнудваш, Килан. Това беше най-голямата ти грешка. Бях готов да се примиря с глупавите ти революционни идеи и наистина имах намерение да използвам изключителния ти ум. Вярвах, че ще успея да го насоча в правилна посока. Това пък беше моята грешка.

— Грешката ти беше, че се опита да се възползваш от мен — с омраза отвърна тя. — Ти си способен само на това — да се възползваш от хората. Е, как се чувстваш, когато се възползваха от теб? Ти съсипа баща ми, измъкна от ръцете му компанията, която двамата с дядо ми изградиха от нищо. Ти го натика в калта и през цялото време се усмихваше — чист и невинен като новородено!

— Мислех, че не понасяш баща си — намръщи се Икуза. — И това ли беше лъжа?

— Ти беше прекалено самодоволен и зает със собствената си особа, за да забележиш, че те мразя дори повече от баща си! — изсмя се презрително Килан. — Знаеш ли, че всъщност ти ми направи услуга, мръсник такъв? Помогна ми да видя баща си в съвсем нова светлина. С твоя помощ прозрях какво е съградил, какво означава компанията за него. Станах свидетел на поражението и скръбта му и в крайна сметка започнах да го обичам!

— Слаба утеха пред лицето на смъртта — отбеляза Икуза.

— Не съм аз тази, която ще умре!

В същия миг Икуза я нападна. Килан натисна спусъка, едрото му тяло леко се олюля, но продължи движението си напред. Тя стреля още един път, после нещо в лявата ръка на Икуза се стрелна, и потъна дълбоко в рамото й.

Килан изкрещя от болка, по ръката й започна да се стича кръв.

Икуза също кървеше. Първият куршум го бе улучил в гърдите, а вторият — в бедрото. Но той не обръщаше внимание на болката, краката му твърдо следваха пътеката, по която бе поел веднага след избухването на скандала.

Килан беше причината за стремглавото му пропадане в дълбоката пропаст. Лишен от властта си, от честта и всички добродетели на „татемае“, той най-сетне си даде сметка, че единствената му грешка е била връзката с това момиче. Високомерието му бе рефлектирало в нейната насмешлива усмивка, страстни прегръдки и опитни ръце. Потънал в арогантна самоувереност, той наистина бе повярвал на думите й, че може да язди дракона, да го язди до безкрайност… Едва сега си даде сметка за това, което би трябвало да знае още от първия миг — никой не може да язди дракона, всеки опит в тази насока води до провал и унищожение.

А след избухването на скандала му оставаше само едно — да унищожи дракона, който безуспешно се бе опитал да язди. Поне за това все още имаше власт.

Дулото на пистолета потъна дълбоко в лицето му, но пръстите му вече се свиваха около гърлото й. Рукналата кръв му пречеше да вижда, но за това, което бе решил да стори, той нямаше нужда от зрението си.

Стисна здраво. Писъкът на Килан замря в гърлото й, достъпът на кислород бе прекъснат. Икуза гледаше как тялото й се гърчи като парцалена кукла, как мускулите й потрепват хаотично, лишени от командите на мозъка, как устата й се отваря и затваря, а зъбите й остро потракват.

Бавно и постепенно въздухът напускаше тялото й и тя изведнъж му заприлича на спукан балон. Балонът, който толкова дълго бе живял в собствените му гърди. Краката му натежаха, сякаш се бяха наляли с олово, ушите му бучаха. Кръвта му се превръщаше в желе, пулсът кънтеше в главата му — все по-бавен и по-дълбок…

Гледаше как ръцете й треперят, как лицето й побелява, как очите й бавно изскачат от орбитите си. Желаеше смъртта й, както не бе желал нищо на този свят. Дулото на пистолета все още бе насочено в главата му, но тя едва ли имаше достатъчно сила да натисне спусъка. Очите му блестяха, от устата му се откъсна презрителен смях.

Килан изръмжа, адреналинът със свистене нахлуваше в жилите й. Не беше в състояние да се помръдне, зрението й се замъгляваше. Но пред очите й ясно се поклащаше подигравателно ухилената му муцуна, душата и още по-ясно чувстваше унижението, което предшестваше окончателното поражение. Не! Няма да му достави това удоволствие! Няма да се предаде!

Ръцете й се тресяха така неконтролируемо, че тя не знаеше дали ще успее да насочи оръжието към врага си. Всъщност изобщо не можеше да определи накъде сочи то. И стори единственото, което все още беше в състояние да стори — натисна спусъка.

Експлозията беше оглушителна. Пистолетът на Негодника подскочи в ръцете й, тялото й отлетя рязко назад. Направи опит да изкрещи, но от устата и не излезе нито звук. Сякаш сънуваше ужасен кошмар.

Усети, че е на колене, цялата дясна част на тялото й беше безчувствена, дрехите, натежали от някаква непонятна влага, лепнеха за кожата й. Всичко наоколо беше в кръв, срещу нея лежеше някакъв огромен дънер, безжизнените му като черни копчета очи бяха отправени към тавана…

После в стаята се разнесе непонятен за съзнанието й стон — сякаш огромен остър нож изведнъж бе получил дар слово и безутешно ридаеше. На вратата се появиха хора, тя смътно си даде сметка, че това са познатите лица на Негодника и Томи Язава.

В същия миг замайването бе заменено от нетърпима болка и Килан разбра, че стенанието излиза от собствените й гърди. Опита се да го прекъсне, но вече беше изгубила контрол над себе си. Лицето й безпомощно се повдигна към новодошлите.

Усети, че я вдигат, някой нещо й говореше, но тя не разбираше нито дума. Не можеше, а може би и не искаше. Единственото й желание бе да пищи, да пищи, да пищи! И го стори.

Огънят все още пламтеше в съзнанието на Сенжин, мрачните му езици поглъщаха клеветата, прочистваха въздуха. Да, те все още бях там, дълбоко в душата му. Но дали горяха по-ярко? Едва ли…

Днес беше рожденият му ден. Ставаше на двайсет и девет години. Само още един човек на този свят имаше повод да празнува същото събитие, Шизей. Беше й позвънил, но не я намери и остави послание на телефонния й секретар, без да си казва името. А тя вече закъсняваше. Беше сигурен, че ще го чака в Уест Бей Бридж, но тя не се появи. Защо? Вече предвкусваше насладата от гледката на лицето и тялото й, от сливането на духовете им. Така, както го бяха правили години наред.

Мечтаеше да лежи до нея, да се наслаждава на картината, в която бе превърнал гърба й, да усеща как душите им се сливат по онзи неповторим, достъпен единствено за тях начин. Един прекрасен подарък за рождения им ден.

Сенжин никога не беше празнувал рождения си ден. Нищо не бе го отделяло от останалите дни на годината — нито празнична вечеря в семеен кръг, нито гостуване на приятели, нито подарък, а дори и обикновена поздравителна картичка. За пръв път се сблъска с обичая за поднасяне на подаръци, когато вече беше голям. Отначало се учуди от него, а после го намрази, тъй като той го караше да изпитва меланхолия. Инстинктивно усещаше, че това е още една от слабостите, които е наследил от Хаха-сан и трябва да се бори срещу нея.

Днес обаче реши, че вече е крайно време да си направи един подарък.

Краят наближаваше, предначертаният път бе почти извървян, оставаха само още няколко крачки. Сенсеят го беше подготвил за този миг, без дори да подозира, че го е сторил. Защото умът му не беше толкова задълбочен и всеобхватен като този на Сенжин, защото, макар и надарен танжин, той не беше „дорокусай“ и не можеше да си представи какво означава всичко това.

Докато Хаха-сан би могла, Сенжин беше убеден в това. Спомни си един далечен ден, в който двамата отидоха в града. Пътуването беше дълго и отегчително, момчето искрено съжаляваше, че не може да бъде в компанията на сенсея. Но сенсеят се бе отправил на едно от поредните си тайнствени пътешествия, Шизей също беше навън, изпратена да свърши някаква работа на Хаха-сан.

Отидоха в банката и се изправиха пред мъж с гъста брада и колосана яка на ризата над консервативен костюм. Той започна да разпитва Хаха-сан и да си записва отговорите й на квадратен лист хартия.

После й даде един дълъг формуляр за попълване. Сенжин седеше и наблюдаваше. Когато Хаха-сан стигна до графата с рождената си дата, тя написа не своята, а тази на Сенжин и Шизей.

Попита я защо, едва когато се озоваха на улицата.

— Нима? — усмихна се някак унесено Хаха-сан. — Е, грешката ми е съвсем естествена. Защото датата на вашето раждане е най-светлата дата в моя живот.

Сенжин разбра какво е искала да му каже много години по-късно. Била е толкова отдадена на целта да осигури добро бъдеще на своите деца, че тази цел се е превърнала в „икигай“ — в смисъл на живота й. Но едновременно с това тя бе успяла да ги дари и с късчета от своята личност — далечни, неясни, почти недоловими… Късчета от своя страх и гняв, от своята агонизираща самота. Късчета, които вече бяха успели да разрушат живота й.

Сенжин пъхна ръка в джоба си и опипа пакетчето с изумрудите. Стояха си кротко там, мощта им бавно се просмукваше в дланта му. Бяха шест на брой — лоша, опасна, дестабилизираща цифра… Той си даваше сметка, че рискува доста, като ги носи у себе си. След известен отрязък от време шестте камъка неизбежно ще изградят конфигурацията „Скорпион“ — конфигурацията на разрухата. Дори сега те бяха изключително опасни, единствено чудодейните му способности и желязната воля успяваха да ги държат под контрол.

Той искаше да събере на едно място всички изумруди, да ги комбинира по най-подходящия начин. Едва тогава ще се изпълни предначертанието на съдбата му, ще се осъществи истинската му връзка с Вечността. Непобедим и безсмъртен, той ще се носи над света и ще го подчинява на волята си.

Наблюдавайки внимателно преустроената фабрика на Грийн стрийт и тежката врата в морскозелен цвят, Сенжин чувстваше, че е близо до останалата част от вълшебните камъни.

В крайна сметка беше дошъл именно за тях. Ще ги прибере, а едва след това ще хвърли Никълъс Линеър в кръговете на ада и да го лиши от живот.

В момента обаче Никълъс беше някъде в периферията на съзнанието му, концентрираше мислите си върху Джъстин. Беше абсолютно убеден, че именно Джъстин ще му разкрие местонахождението на изумрудите. Само десет минути насаме с нея ще му бъдат достатъчни да измъкне тайната от най-потайните кътчета на съзнанието й. А после, когато свърши с нея, тя също ще бъде закована като пеперуда на стената.

Скрит в сянката, Сенжин не помръдваше. Видя как собственикът на жилището — набитият и опасен на вид японец Кони Танака, излиза през вратата, спира едно такси на ъгъла и изчезва.

Десетина минути по-късно на прага се появи и Никълъс Линеър, затвори зад себе си тежката зелена врата и тръгна по тротоара в южна посока. Сенжин се поколеба. Искаше да знае накъде е тръгнал Никълъс, но сградата и тази, която беше останала вътре, бяха прекалено примамливи като цел. Преди два дни проследи Линеър, видя го да влиза в небостъргача на „Томкин Индъстриз“, изчака го да излезе и той го отведе в школата по бойни изкуства на Танака.

Сенжин знаеше за връзката на Никълъс с тази школа, знаеше и за всичките му останали контакти. Компютърът на Градското полицейско управление в Токио беше захранен с богата и изключително точна информация, а това, което не можа да открие в него, намери с помощта на Службата за международен полицейски обмен.

Танака доведе Сенжин до този бивш склад, очевидно превърнат в главна база на Никълъс и Джъстин. Дали тук са и последните изумруди, които липсват в колекцията му?

От пристигането на Никълъс и Джъстин бяха изминали три дни, почти през цялото време Сенжин наблюдаваше къщата. Беше си наел стая в един от хотелите на Уест Бей Бридж, но на практика така и не стъпи в нея. Тъкмо бе изпратил адреса си на Шизей, когато събитията ускориха своя ход. Пламна пожарът, високите му пламъци изпепелиха всичко. Никълъс вече нямаше какво да прави в Уест Бей Бридж, Сенжин — също.

Очите му не се отделяха от морско зелената врата, Танака и Линеър излязоха, но Джъстин все още беше вътре. Преди около два часа Сенжин видя с очите си как тримата влизат вътре, а това беше единственият вход на жилището.

Сенжин знаеше, че трябва да се добере до Джъстин, независимо дали някой я охранява, или не. Ако има пазачи, ще се пролее малко повече кръв и толкова.

Изчака Никълъс да изчезне сред тълпата пешеходци и погледна часовника си. Къде си, Шизей? Защо не дойде?

По стандартите на Токио улицата беше почти пуста. Стотина метра по-надолу бе паркирана камионетка на електроснабдяването, капакът на шахтата сред платното беше отместен, а мястото бе оградено с ярки жълто-черни пластмасови ленти, на които пишеше:

Опасно за преминаване, кабел под напрежение!

Задната врата на камионетката беше отворена, но вътре нямаше никой. Сенжин видя как тримата мъже в работно облекло слязоха от нея и един по един изчезнаха в шахтата.

Наближаваше два следобед. Сенжин вече се бе запознал с околността, успя и да отскочи до магазина за железарски стоки на съседната улица.

Напусна сянката и тръгна да пресича платното. Мина край шахтата и до слуха му долетяха приглушените гласове на техниците вътре.

Безшумно се плъзна в камионетката и след броени секунди се появи отново, облякъл резервния работен комбинезон с отличителните знаци на компанията „Кон Едисън“. Насочи се към сградата, която беше в съседство с жилището на Танака, и светкавично се справи с ключалката на входната врата. Лесно би могъл да позвъни на някой от звънците край морскозелената врата и да се представи като служител за проверка на инсталацията, но не искаше да рискува. Нямаше какво да покаже, в случай, че някой подозрителен обитател на блока му поиска документ за самоличност.

Хлътна в просторния товарен асансьор и се издигна до последния етаж заедно с няколко чувала боклуци. Прекоси с бърза крачка дългия коридор и спря пред металната врата, от която се излизаше на покрива. Върху червената табелка над ключалката пишеше:

Внимание! Авариен изход! Не отваряйте, вратата е свързана с алармена инсталация!

Сенжин се отпусна на колене и бързо откри жицата, която свързваше вратата е металната кутия на насрещната стена. Сви я на примка и закачи двете в части с металически щипки, от които стърчаха къси жички. После преряза истинския проводник и открехва вратата. Промъкна се навън и затвори след себе си. Вратата прикриваше добре изолацията, която беше направил, можеше да я открие само внимателен наблюдател.

Горе беше страхотно горещо. Черното асфалтово покритие беше меко и лепкаво, Сенжин се принуди да се придържа към сенките, за да се добере до края на покрива. Ръбът му беше на едно ниво с покрива на Танака. Сенжин се спря и започна да го изследва с вниманието, с което пълководец оглежда вражеска територия. Очите му бавно опипваха всеки предмет върху покрива, всяка сянка и извивка на покритието, което, за разлика от това, на което стоеше, беше плътно посипано със ситен чакъл. В средата на покрива се намираше широка капандура, стъклата й бяха малки квадратчета в дървени рамки. Вероятно някъде около нея са и алармените устройства.

Приключил с огледа, той се покатери на ниската, облицована с теракотени плочки стена между двете сгради и предпазливо пристъпи напред.

Едва направил първата стъпка, той се вкамени. Очите му доловиха някакво необичайно проблясване. Внимателно извъртя глава и погледна натам. Блясъкът изчезна. Върна главата си в първоначалното положение и той отново се появи. Беше нещо, което наподобяваше тънка паяжина, отразила за миг слънчевата светлина.

Сенжин внимателно приклекна. Само на пет-шест сантиметра от себе си видя тънка като косъм жичка, умно опъната на височината на прасеца му. Краят й се губеше към ръба на покрива, а това означаваше, че жичката положително обикаля цялата сграда. Още една стъпка и алармената инсталация щеше да извести за присъствието му тук.

Логично би било да се опита да прекрачи жичката. Но беше прекалено логично и Сенжин се поколеба. Това можеше да бъде невинна примка, а капанът да го чака отвъд нея. Бавно завъртя глава и огледа плоския покрив, опитвайки се да открие този капан.

И скоро го откри. Електронните очи бяха две, също така отлично замаскирани. Лъчите им бяха на височината на кръста, така че ако някой се справи с жичката, несъмнено би попаднал в кръстосания им обсег. Нямаше начин да ги обезвреди, тъй като командното им устройство положително бе скрито някъде във вътрешността на сградата.

Все така приклекнал, той внимателно прецени дължината на тънката жичка, после бавно кимна с глава. От джоба си извади навито на руло дълго въже, което доста се различаваше от обикновените въжета. Изплетено от човешки коси, то беше изключително здраво и едновременно с това леко, не можеше да се протърка и от най-остри ръбове. В единия му край бе прикрепена малка метална кука.

Сенжин извади от джоба си и още един предмет, който на пръв поглед приличаше на къса и съвсем обикновена дървена тояжка. Но тя далеч не беше обикновена и това ясно пролича от начина, по който се разгъна от краткото тръсване на китката му. Горният й край меко щракна и се разпери встрани. Това беше „шиноби кумаде“ — специалното приспособление за катерене по гладки повърхности, което в разгънат вид силно наподобяваше разперил крила орел.

Сенжин окачи куката на въжето за долния край на приспособлението, после го плъзна под тънката жичка. „Шиноби кумаде“ стигна до ръба на вентилационната шахта на няколко метра по-нататък, куката тихо звънна и здраво го захапа, подчинявайки се на рязкото дърпане на Сенжин. Той легна по гръб, протегна ръце над главата си и здраво хвана тънкото въже. После внимателно започна да се издърпва по покритата със сив чакъл повърхност на покрива.

Главата и раменете му се плъзнаха под жичката без затруднения. Той спря на място и хвърли кос поглед към гърдите си, които се издигаха само на сантиметър под нея и очевидно щяха да я докоснат. Изпусна въздуха от дробовете си, гърдите му се отпуснаха и тялото му безпрепятствено се озова оттатък. Продължи да се придвижва по същия начин, докато се увери, че е отминал обсега на електронните лъчи. После коленичи и придърпа обратно „шиноби кумаде“. Освободи куката, нави на топка въжето и го пъхна в джоба си.

След това се приближи да разгледа капандурата.

Оказа се, че и тя е защитена, точно според очакванията му. Върху цялата й повърхност бяха пръснати чувствителни на натиск сензора, които щяха да задействат алармената инсталация в момента, в който върху остъклената повърхност се появи нещо по-тежко от гълъб.

Механизмът за включване на системата се открояваше съвсем ясно и това беше обезпокоително. Сенжин съвсем не беше склонен да приема за чиста монета това, което вижда, особено след като се увери колко добре е защитена останалата част на покрива. Безмълвно се запита къде ли е скрит механизмът, който трябваше да го вкара в капана.

С усилие на волята прогони тези мисли от съзнанието си и се зае да обезвреди това, което беше пред очите му. Извади миниатюрен флакон с фреон и го замрази, после го напръска с бързо втвърдяваща се пяна за изолация — подобна на тази, която се използва във военното корабостроене.

Извади клещите и прекъсна всичките четири жички на механизма. Тук беше тихо като в гроб. Останал далеч долу, градът рядко му напомняше за себе си — далечен вой на сирена, кучешки лай, кратко изсвирване на клаксон, последвано от остро изскърцване на спирачки. Той беше облак, който се носи над претъпканата земя. Един смъртоносен облак.

Внимателно се покатери върху капандурата и се просна в цял ръст върху нея. Очите и връхчетата на пръстите му търпеливо започнаха да опипват остъклената повърхност. Скоро откри това, което му трябваше — малка пукнатина, точно в центъра на дървената дограма.

Извади дълъг и тънък нож, острието му внимателно потъна в пукнатината. Дървото беше разсъхнато и лесно поддаде, пукнатината бързо се разшири, Сенжин благоразумно се дръпна по-далеч от пропукващата рамка и отново се зае за работа. Тук дървото беше по-здраво, но също така разсъхнато. Тази капандура би трябвало да се смени още преди години.

Сенжин се спусна обратно на покрива, повдигна дървената рамка и я остави открехната само толкова, колкото да промуши тялото си. Извади отново „шиноби кумаде“, законтри горния му край около бравата на капандурата, после се хвана с две ръце за телескопичната пръчка и предпазливо увисна на нея.

Задържа се под капандурата само няколко секунди, но те му бяха достатъчни, за да открие детектора за топлина, очертан ясно от вълнообразните кръгове на особената му дарба. Този уред регистрира присъствието на всяко топлокръвно същество около себе си, но фреонът положително би го изключил, съобрази Сенжин. Все пак предпочете сигурността, извади ролка метализирано самозапалващо се фолио и внимателно покри детектора с него. Фолиото имаше температурата на околната среда, но едновременно с това пречеше на тялото му да предаде топлината си на чувствителната мембрана.

Скоро спускането беше приключено. Сенжин се изправи и се огледа. Беше се озовал в рядко използвано таванско помещение, което преди години несъмнено е било производствено хале, но сега бе превърнато в склад за непотребни вещи.

Раздвижи се и скоро откри изхода. Долепи ухо до затворената врата, но не долови нищо подозрително. Открехна я едва-едва и отново се ослуша. Нищо. Предпазливо надникна оттатък, после се плъзна навън и затвори след себе си.

Беше проникнал в крепостта на противника. И Джъстин се намираше съвсем, съвсем близо…

— Не зная защо се съгласих да дойда тук — промърмори Нанги.

Дори дебелите стени на „Света Тереза“ не можеха да ги изолират от тътена на гръмотевиците и плисъка на пороя, който се изливаше над Токио.

— Нищо не чувствам, абсолютно нищо.

Дъждът барабанеше по оцветените стъкла на прозорците, лицето на Дева Мария в средата на витража сякаш потръпваше от страх.

— Тихо! — изшътка Уми. — Пречиш на службата.

— Какво общо има службата с мен? — попита Нанги. — Аз съм отблъснат от този Божи храм, отблъснат като сирак…

— Не си сирак — прошепна Уми и притисна до него топлото си тяло. — По-скоро си слепец.

— Какво знаеш ти за моя Бог? Ти си изследовател на митове, а Бог не обича митовете. Те са съставна част на други религии, говорят за езически богове…

— Като Буда?

Нанги не разбра дали го иронизира, но и не се интересуваше от това. Тя имаше право на известен цинизъм по отношение на вярата му, защото той не беше ревностен католик. С горчивина си призна, че ако вярата му беше непоклатима, тя би била главната му опора в трудни и несигурни времена.

— Не прибягвай до метафори! — кратко каза той. — Буда не е бог, той е идеал.

— Или мит — подхвърли Уми. — Като Исус, Божият син.

— А какво ще кажеш за твоята жена-паяк, която плете мрежата си векове наред над живота на индианците хопи? И тя ли е мит? Ти очевидно вярваш в нея…

— Вярвам в реалното — отвърна Уми. — Вярвам не в това, което виждат очите ми и докосват ръцете ми, а в това, което възприема духът ми от безкрайния Космос. На този свят съществуват вечни истини, любов моя. Космическият часовник измерва не хода на времето, което е само една човешка илюзия, а вечно променливото равновесие между реда и хаоса. И в крайна сметка ние трябва да решим само едно — кое от двете ще защитаваме. — Уми взе ръката му. — Едва когато вземем своето решение, ние сме в състояние да погледнем в очите на Бога. Ще разберем това, което виждаме в тях, и ще разберем значението на собственото си съществувание.

— Ние не сме нищо повече от Негово отражение, така ли? — попита Нанги.

— Пропускаш най-главното — стисна ръката му Уми. — Ние сме само израз на реда или хаоса, до известна степен техни агенти и нищо друго. Останалото е илюзия, която ни пречи да видим истината. Ако Бог съществува, скъпи, той живее вътре в нас.

Нанги призна пред себе си, че тя описва съвсем точно душевното състояние на човека. Неволно потърка крака си, който го наболяваше от влагата. Усети как започна да се успокоява, присъствието на Уми винаги му действаше така. Бавно сведе глава на гърдите си и започна да се моли.

Когато най-сетне свърши, той се обърна към Уми и тихо промълви:

— Много ми се иска да зная къде е Никълъс в този момент. Това би ми помогнало да се успокоя.

— Двамата разговаряхме за мястото, където трябва да бъде — каза Уми. — Но той ме помоли да не ти казвам, защото не искаше да те тревожи.

— Но аз се тревожа и сега — погледна я той.

— Даде ми един телефонен номер — добави Уми и го повтори на глас. — Принадлежи на един човек, който го нарича Тик-так.

— Кони Танака — кимна Нанги. — Никълъс ми е разказвал за него.

— Мисля, че трябва да се помолиш за Никълъс — промълви Уми.

— Той неизменно присъства в молитвите ми — отвърна Нанги. — За мен той е синът, от който ме лиши съдбата, единственият ми наследник… Неизменно присъства в мислите ми, превърнал се е в част от собствената ми плът и кръв.

— Именно затова пак се помоли за него, Нанги-сан. Помоли се да те надживее. — Гласът на Уми увисна във въздуха като синкав и неясен дим. — „Дорокусаят“ е по следите му. Това ще бъде краят, който е предсказан в моите легенди още преди векове. Но преди да настъпи този край виждам смърт и само смърт!

Сенжин се сля с вътрешността на жилището крепост на Кони Танака. Дишаше леко и на пресекулки, умът му работеше на високи обороти, дарбата му плетеше невидимата си мрежа. С нейна помощ виждаше ясно всичко в къщата под краката си, не беше необходимо дори да се помръдне от горния край на стълбата, която водеше към тавана.

Скоро откри Джъстин и пипалата на дарбата му продължиха нататък. В къщата нямаше други хора, но присъстваше един глас.

Гласът на Никълъс Линеър.

Плъзгайки нещо тъмно и тежко в дясната си ръка, Сенжин последва този глас, твърдо решен да открие произхода му, приличаше на пътешественик, тръгнал да търси извора на буен планински поток.

Пръстите му се размърдаха във вътрешността на „некоде“ — кожения бокс с къси металически ципове, използван от нинджите векове наред. Повърхността му беше толкова здрава, че беше в състояние да блокира дори саблен удар, ако се използва по подходящ начин.

Тихо се заспуска по стълбите.

„Духът е в теб и това е Духът на скръбта. А твоята душа се покорява пред Небесния съд и бавно се спуска към Земята. Тя е натежала от желание за гравитация, Вечността набъбва и се освобождава от оковите на Времето. Чут е гласът на Сиянието, звуците докосват плътта ти. Ето каква е присъдата на Небето: Ти си окована в железни вериги!“

Гласът на Никълъс монотонно повтаряше това заклинание, сякаш то беше молитва или псалм. Сенжин замръзна на мястото си. Той е тук, а аз не съм в състояние да го открия! Той прибягва до „кокоро“ — сърцевината на танжинските умения, хвърля насреща ми магията на Тао-тао! Каква е неговата стратегия?

„Духът е в теб и това е Духът на скръбта…“

Сенжин изтласка от съзнанието си въпросите, на които все още не можеше да отговори. Прекоси площадката и продължи надолу по стълбите, концентрирайки се единствено върху Джъстин.

„… Натежала от желание за гравитация…“

Откри присъствието й на втория етаж.

„… Влиянието на Вечността нараства…“

Джъстин спеше на нисък диван. Стаята не беше голяма. Здрачът бе тежък и пропит от присъствието на Никълъс Линеър:

„… Чут е гласът на Сиянието…“

Сенжин, безплътен като дух, стоеше пред изворите на реката, по-близо не можеше да се придвижи. Високите прозорци бяха покрити с тежки завеси, подът беше от блестящ паркет. На няколко сантиметра под тавана белееха тънки корнизи, подът бе покрит с дебел персийски килим в тъмни тонове. Два еднакви позлатени стола бяха поставени един срещу друг и водеха безмълвен диалог. В ъглите на стаята тъмнееха, почти невидими в здрача, големи стереоколони. Именно от тях струеше монотонният глас на Никълъс.

„… Звуците докосват плътта ти…“

В крайна сметка не е тук, помисли си Сенжин. Беше оставил на стража древната клетва на Акшара, езика на вечността… Пристъпи крачка напред към спящата жена, в съзнанието му неволно изплува логичният въпрос: Защо все пак е решил да я остави сама?

Спря толкова близо до нея, че ясно виждаше лекото повдигане на гърдите й, чуваше спокойното, равно дишане. Наистина спи, помисли Сенжин. Но все пак не може да е сама, без защита…

„… Ето каква е присъдата на Небето…“

В съзнанието му изплуваха изключителните мерки за сигурност на покрива на сградата. Значи те са сигурни, че жената е в безопасност, напълно защитена от мен.

„Ти си окована в железни вериги!“

Джъстин отвори очи и зае седнало положение. Погледна. Сенжин и каза:

— Аз те познавам.

„… Духът е в теб, Духът на скръбта…“

— Защо ме последва чак тук, в Америка? — попита тя.

— Ти не ме познаваш — отвърна Сенжин и се плъзна към нея, безшумен като дух. — Ти си ме сънувала, аз съм плод на твоята болка, самота и желание.

— Да се носиш като облак над претъпканата земя… — промълви Джъстин.

Сенжин я докосна и тя потръпна.

„… Духът ти се покорява пред Небесния съд и бавно се спуска към Земята…“

— Гласът — прошепна Сенжин. — Можеш ли да го спреш?

— Чувам само твоя глас… и моя… — отвърна унесено Джъстин.

„… Вечността набъбва и се освобождава от оковите на Времето…“

Сенжин се отдалечи от нея, пристъпи към тонколоните и изтръгна кабелите им от стената.

„… Чут е гласът на Сиянието, звуците докосват плътта ти…“

Гласът на Никълъс продължаваше да звучи в стаята. Сякаш излизаше направо от стените и пода, сякаш бе попил здрача на стаята.

— Какво виждам върху лицето ти? — попита Джъстин.

Сенжин разпери ръце над очите й.

— Къде са скрити изумрудите? — попита той. Гласът му прозвуча съвсем обикновено, сякаш разговаряше с продавача в железарския магазин, от който беше купил флакона с фреон и останалите дреболии.

— Скрити са в кутийка — отвърна Джъстин.

— Какво направи той с кутийката, Джъстин? Закопа ли я някъде? — Лицето на Сенжин бавно се приближи.

— Не. Изпрати я по пощата.

— Къде?

— Не зная — свъси вежди тя. — Мисля, че…

— Знаеш! — настоятелно рече Сенжин. — Видяла си адреса!

— Не, не съм…

— Помисли!

Тя подскочи от рязко променения му глас.

„… Духът е в теб…“

— Знаеш, Джъстин!

— Да, мисля че зная… — промълви замаяно тя. — Съпругът ми има един стар и верен приятел… Люис Кроукър. Живее в Марко Айлънд, Флорида… Има рибарска лодка и…

Вратните прешлени на Сенжин пропукаха от рязкото завъртане на главата му. Слухът му долови някакъв шум!

„… Вечността набъбва и се освобождава от оковите на времето…“

Шумът идваше отгоре, там имаше някой. Което означаваше, че присъствието му е открито.

Сенжин допря с палци клепачите на Джъстин и леко я побутна да легне обратно на дивана. После прекоси стаята и дръпна завесите. Оказа се, че прозорци липсват, на тяхно място бяха нарисувани някакви провинциални пейзажи, по всяка вероятност френски.

Обърна им гръб и се плъзна навън през открехнатата врата. В хола беше тъмно, стените му бяха голи. Никълъс! Ясно усети присъствието му и замръзна на място.

Миг по-късно вече летеше по стълбите към долния етаж.

Тук мракът беше непрогледен, Сенжин отново се спря и пусна в ход концентричните окръжности на своята дарба. Не обърна внимание на едва доловимите стъпки над главата си, цялото му внимание беше насочено към приближаването на противника. Дълбоко в душата си изгаряше от нетърпение за този неизбежен и последен сблъсък, но искаше той да се състои на територия, която, ако не негова, да бъде поне неутрална.

Опипа стената за електрическия ключ и го натисна. Оказа се заобиколен от собственото си отражение, после към него се присъедини и отражението на Никълъс.

… Духът е в теб, Духът на скръбта…

Пред очите на Сенжин се появиха пет, а после и шест отражения на фигурата на Никълъс. Привикнал да се обляга изцяло на концентрираната си дарба, той не беше в състояние да определи коя от тях е истинската. Не можеше да разчете мислите на Никълъс, а това също му пречеше да се насочи към истинския образ.

Извърна се, Никълъс стори същото. Или това беше само образът на Никълъс? Имаше само един начин да разбере това.

… Твоята душа се прекланя пред Небесния съд и бавно се спуска към Земята…

Сенжин се наведе напред, китката му рязко се завъртя, после още веднъж и още веднъж… Разнесе се трясък на счупено стъкло. Излетели със светкавична бързина от ръцете му, малките ножове потъваха в гърдите на Никълъс. Но вместо кръв, от тях се пръскаха хиляди дребни късчета огледално стъкло.

… Чут е гласът на Сиянието…

Само един Никълъс, само един Сенжин…

— Ето ме — каза Никълъс. Този път той бе друг, по-различен от онзи Никълъс, който възбуждаше чувствителната мембрана на „кокоро“ и прибягваше до онези танжински умения, които бяха пропити от ритуални действия и задълбочен размисъл. — Това търсеше, нали?

Сенжин скочи напред и с трясък се блъсна в огледалото. Обляха го хиляди късчета ослепителна светлина, истински водопад от звуци и образи. После почувства как тялото му е поето от ураган, как около него се увиват чужди ръце. Здравите и умели ръце на танжин.

… Звуците докосват плътта ти…

Едва сега разбра каква е стратегията на Никълъс. Той беше пренебрегнал заклинанието и това щеше да бъде неговата гибел! Трептенето на мембраната на „кокоро“ не трябва да бъде пренебрегвано при никакви обстоятелства. Записът на напевните псалми го беше приспал, беше го накарал да се насочи неволно към нещо, което няма плът и кръв. Защото в крайна сметка той иска да докопа Никълъс, а не записания върху магнетофонна лента негов глас.

И въпреки това записът имаше силата и влиянието на живия Никълъс. Мембраната на „кокоро“ реагира на всяко повторение, на всеки псалм… Това беше искал да постигне Никълъс, макар и с цената на тайната за липсващите изумруди.

… Ето каква е присъдата на Небето…

Сенжин сложи левия си крак между краката на Никълъс и зае позицията „змия“, която беше позиция за атака. После светкавично нанесе удар с коляно, носещ наименованието „изгряващ облак“. Цялата му сила бе съсредоточена към опашната кост на гърба, намираща се точно зад мястото, което дава убежище на „хара“, там, ниско в стомаха, където е центърът на енергията и равновесието. В позиция на колене бедрата и краката са напълно безполезни, а движенията на трупа са силно ограничени.

Нанесен от стоящо положение, ударът „изгряващ облак“ завари неподготвен Никълъс. Сенжин ясно долови краткото му колебание и го засипа с удари, нанасяни с лакти, китки и длани.

Никълъс се олюля и отстъпи крачка назад, а Сенжин моментално се възползва от предимството си, за да нанесе удара „ранен гълъб“, който на практика представляваше серия от мълниеносни парализиращи удари по нервните възли на ръцете. Сенжин не искаше да убие бързо противника си, макар в този миг да беше сигурен, че ще бъде в състояние да го стори. Искаше нещо по-различно, искаше агонизираща смърт. Затова преди нея трябваше да осакати и убие близките му, да го стори пред очите му, да се наслади на безпомощната му мъка…

После инициативата изведнъж премина в ръцете на Никълъс. Той успя да парира атаката на Сенжин посредством позицията „кръстосан вятър“, гмуркайки се рязко надолу и напред, блокирайки парализиращите мускулите му удари и прониквайки отвъд защитата на противника си.

Сенжин го последва на пода, стремежът му беше да запази максимално дълго доминиращата си позиция. Но именно това искаше Никълъс и беше готов. Прибягвайки до позицията „двойна преграда“, той на практика подготвяше стремителна атака.

Спусна ръце покрай тялото си и очите на Сенжин покорно се спуснаха заедно с тях. Като всеки танжин и той беше научен да следи единствено движението на ръцете на противника, да не обръща внимание нито на извивките на раменете, нито на движенията на главата и очите, тъй като те биха могли да бъдат фалшиви. Атаката винаги започва от мястото, където се намират ръцете.

Пръстите им за миг се докоснаха, между тях проблесна искра, пропита от неукротима енергия. Сенжин с отвращение се отдръпна, но в мига, в който стори това, ръцете на Никълъс се раздалечиха и дланите им се забиха в гърдите на Сенжин.

Тялото му отскочи назад, главата му изкънтя в стената — там, където допреди малко проблясваше последното огледало. Остро като бръснач парченце стъкло сряза лявото ухо на Сенжин, той инстинктивно се дръпна встрани. В същия момент Никълъс стовари два къси, но тежки удара в слънчевия му сплит и отново го прикова за стъклото, което прониза ухото му за втори път.

Ново замахване, но този път Сенжин успя да отскочи. Пред очите му се въртяха разноцветни кръгове. Дишането му бе сериозно затруднено. Осъзна, че му трябва време. Да потисне болката, да спре кръвоизливите си, да настрои духа си с изискванията на Тао-тао.

Извъртя лявото си рамо към връхлитащия Никълъс, разпери пръсти и ги насочи в лицето му, едновременно с това лявото му коляно рязко се вдигна нагоре и влезе в съприкосновение със слабините му.

Никълъс рухна на колене, Сенжин го прескочи и се втурна нагоре по стълбите. Трябваше час по-скоро да се добере до Джъстин, все още изцяло под влиянието на Тао-тао. Джъстин беше неговият щит срещу Никълъс, неговото главно оръжие.

„… Оковавам те в железни вериги!“

— Искам да говоря с този Негодник — каза Нанги. — Той е ключът, въпреки че едва ли съзнава това.

Томи кимна и го поведе към стаята за разпит на Централното полицейско управление. От нападението на Кусунда Икуза срещу Килан Ороши в онази хотелска стая бяха изминали вече три дни, но Томи продължаваше да държи приятеля си в ареста, тъй като не искаше да излага на риск живота му. Не беше убедена, че Кусунда Икуза е действал сам и смъртта му все още не значеше край на операцията за нея. В същото време Нанги поведе тежки и почти непрекъснати преговори с „Нами“ за съдбата на „Сато Интернешънъл“ и „Томкин Индъстриз“.

— Тук ще намерите всичко необходимо — каза на Нанги тя и отиде да доведе Негодника.

Лицата на Килан Ороши и Икуза продължаваха да бъдат пред очите й. Когато се втурна в онази хотелска стая, мислеше единствено за живота на своя приятел. За нищо на света не би взела Негодника със себе си, желанията му не означаваха нищо пред лицето на такава опасност. Но той носеше отговорност за Килан. Не би я оставил сама, но антипатията й по отношение на Томи бе успяла да вземе връх. В резултат Килан категорично бе отказала да го придружи в полицията при предаването на касетката и сама да даде показания.

Бедната Килан. Томи бе потръпнала от ужас при гледката на окървавеното й лице и ужасните й писъци. Дойде времето да съобщи на Негодника какво й се беше случило.

Лицето му бе бледо и напрегнато, очите му неспокойно се впиха в приближаващата се към зарешетената килия Томи.

— Мъртва е, нали? — дрезгаво попита той. — Икуза е успял да я докопа!

— Опита се — отвърна Томи и кимна на дежурния да отключи вратата.

Негодника пристъпи в кънтящия коридор.

— Искаш да кажеш, че е жива? — промълви той и заслепено примигна под ярката флуоресцентна светлина. — Килан е жива?

— Да.

Вратата на килията се затръшна зад гърба му и той уплашено подскочи, от устата му се откъсна къс нервен смях. Изглеждаше ужасно — като скитник или осъден престъпник…

— Перспективата се променя много бързо, когато човек е затворен на подобно място — промълви той и я последва по дългия коридор. — Зная, че ме бутна тук, за да ме защитиш, но след всичко, което се случи, започвам да си мисля, че съвсем заслужено се намирам зад решетките. — Преглътна с усилие и попита: — Какво ще стане с мен, Томи?

— Зависи — отвърна Томи, видя отчаяното му изражение и окуражително докосна ръката му. — Спокойно, все още не зная какви закони си нарушил, ако изобщо си сторил подобно нещо…

— В морално отношение…

— Това е съвсем друг въпрос — побърза да го прекъсне Томи. — Полицията не е упълномощена да извършва арести по морални обвинения.

Негодника въздъхна и прокара ръка през гъстата си платинена коса.

— Какво искаше да кажеш с това „зависи“?

— Един човек иска да разговаря с теб — отвърна Томи. — Името му е Танцан Нанги и ти положително си го чувал. — Устата й се сви в лека гримаса. Разбира се, че го е чувал. Нали вирусът РИНРИС бе изпробван именно върху компютърната банка на „Сато Интернешънъл“? — Според мен точно Нанги ще реши окончателно съдбата ти.

Негодника изпъшка, главата му се отпусна върху гърдите.

Томи го въведе в стаята за разпит. Нанги изключи касетофона, обърна се да огледа Сейжи Кикоко и каза:

— Току-що изслушах записа.

После отмести касетофона встрани и придърпа лакиран поднос, върху който имаше три порцеланови чаши и бъркалка.

— Направих зелен чай — взе бъркалката той. — Допуснах, че може би ще сте жаден. Пребиваването в затвора е неприятна работа, независимо от мотивите…

Ръката му майсторски разбъркваше водата и ситно нарязаните листенца, течността в чашите бавно придобиваше приятен бледозелен цвят.

— Заповядайте, Кикоко-сан — любезно подаде той едната чаша на Негодника. — Настанете се удобно, изпийте този чай, отпуснете се. Двамата с вас трябва да обсъдим доста неща.

Портиерът на хотела предаде бележката, която очакваше Шизей.

Сестричке, къде си? Чакам те, имам нужда от теб!

Шизей прочете посланието на Сенжин, под което бе прибавен адресът на Грийн стрийт, едва след като се усамоти в женската тоалетна на хотелското фоайе. После пусна листчето в чинията и натисна педала за водата.

Вече три дни живееше в стаята, която беше резервирал брат й. Три дни лежеше по гръб и гледаше в тавана, три дни се свиваше на ръба на леглото със смачкани в скута чаршафи и се вслушваше в приглушените гласове отвъд стените, в живота на съвсем непознати хора. От време на време поръчваше да й донесат в стаята хамбургери, пържени яйца и кока-кола — единственото меню, което предлагаше обслужването по стаите на този хотел, а двайсетина минути по-късно неизменно повръщаше тази чужда и безвкусна храна. Замаяното състояние, което настъпваше след тези процедури, беше единствената й утеха. Защото тогава изпитваше болка и си даваше сметка, че все още е жива.

През останалото време лежеше и трепереше въпреки придърпаното до брадичката й одеяло. Или пък седеше на ръба на леглото, увита в чаршафите, и се ослушваше с пребледняло лице.

Навън се затръшваха врати, до ушите й долитаха приглушени разговори, два пъти дневно камериерката от ямайски произход прекарваше прахосмукачката си по пътеката на коридора. Два пъти дневно минаваше покрай стаята на Сенжин и виждаше табелката „Не ме безпокойте“, окачена на вратата. А вътре Шизей лежеше и трепереше или пък, отпусната на колене, безсилно свеждаше глава над бялата порцеланова чиния на тоалетната.

През деня до ушите й долитаха откъслеци от банални разговори и още по-банални спорове, детски смях и пуснати до края телевизионни приемници, които предаваха сантиментални сериали или развлекателни програми. Вечер, отпусната в мрака, слушаше ритмичната музика на запъхтяното дишане и тихите степания, които придружаваха човешкото съвкупление. Всичко това ставаше оттатък стените на нейния доброволен затвор, а тя лежеше и чакаше. Изпълнена с безпокойство и нетърпение, тя чакаше изхода от битката, която се водеше дълбоко в собствената й душа.

Сестричке, къде си? Чакам те, имам нужда от теб!

„Гири“. В главата на Шизей водеха тежка битка чувството за дълг и желанието за независимост. Сенжин се нуждаеше от нея. Никога досега не беше си позволявала да се отклони от зова му. Но сега ситуацията беше друга. Той ще разбере за съществуването на Котън Брандинг в мига, в който я погледне в очите. И няма да се поколебае да прекъсне тази връзка. Ще я прекъсне грубо и решително, както бе прекъснал връзката й с Хейжи — нещастния и дълбоко влюбен в нея студент по право.

Шизей стана и се насочи към банята. Вътре имаше две огледала — едното беше прикрепено към вратата и служеше за обличане, а другото — далеч по-малко, висеше над умивалника. Открехвайки вратата под определен ъгъл, тя беше в състояние да насочи огледалата едно срещу друго и да вижда огромния паяк, татуиран на гърба й.

Паякът на Сенжин. Неговият кошмар и неговото спасение. Жената-демон от японската митология е имала подобен паяк върху гърба си. Жената-демон, олицетворяваща единственото нещо на този свят, от което Сенжин изпитваше панически страх. Белязвайки близначката си с нейния символ, Сенжин бе искал да обуздае този страх, да го прехвърли върху сестра си, да го унищожи…

По време на едно от честите им духовни сливания Сенжин й разказа легендата, според която Жената-демон някога била обикновена рибарска съпруга. Рибарят и баща му били доста заможни, притежавали голяма лодка с нает екипаж. Едно от задълженията на съпругата било да става в два часа през нощта, да обикаля къщите на екипажа и да буди хората. Защото лодката излизала в открито море точно в три.

В тихите летни нощи това задължение било дори приятно. Тя гледала лунната пътека в морето, подлагала лице на хладния ветрец и си представяла, че е морска сирена, скрита сред непристъпните крайбрежни скали.

Но много по-често среднощните разходки били опасни, тя потръпвала от страх, докато крачела край брега в непрогледен мрак, а вятърът виел в клоните на старите разкривени и изкорубени борове. През зимата било ужасно студено, често й се случвало да се измокри до кости, далеч преди да е обиколила рибарските хижи.

В задълженията й влизало и да събира рибарските жени на кея при завръщането на лодката. Там те помагали при разтоварването и сортирането на улова, след което го карали на пазара. В онези дни всичко се носело на гръб. А когато някой член на екипажа се разболявал или умирал, пак нейно задължение било да му намери заместник.

При лошо време често закъснявала. Дъждът превръщал пътеката в опасен капан, особено дългия почти километър отрязък от голи скали. По тях имало тънък пласт мъхове, нежни и меки като косицата по главичката на новородено. Намокрен от дъжда и заледен от минусовите температури през нощта, този пласт ставал хлъзгав като пързалка, рибарската съпруга често падала и се наранявала по острите скали.

Отпускала се за миг върху студения камък, замаяна от нетърпимата болка. После се надигала и продължавала нататък с хълцане и препъване. Не трябвало да закъснява, това просто било изключено.

При всяко закъснение била жестоко наказвана от съпруга или свекъра си. Нима не разбирала, че всички зависят изцяло от нея — крещели насреща й те. Нима е тъпа или просто мързелива? Нима не е в състояние да изпълни дори една толкова проста задача?

Тя никога не се оплаквала, нито веднъж не й хрумнало, че има и друг начин на живот. „Гири“. Животът й бил очертан от дълга, без „гири“ тя не би могла да съществува, вероятно би се превърнала в див звяр. „Трябва да съм благодарна на «гири», мислела рибарската съпруга. Защото единствено благодарение на чувството за дълг аз съм човешко същество.“

Една нощ се успала, събудила се едва когато била здраво разтърсена от разгневения си съпруг. Навън бушувала буря, дъждът яростно блъскал по капаците на прозорците и цялата къща се тресяла. Рибарската съпруга помолила мъжа си да не излиза в морето, при такова време. „И ти ли започна да разбираш от риболов, гневно извикал той. Трябват ни парите, които ще ни донесе уловът! Ти си мързелива жена! Искаш да лежиш в топлото легло, а аз да върша всичко! Ставай и се залавяй за работа!“

Жената с препъване излязла от къщата и се затичала към първата от рибарските хижи. Вече била закъсняла. Когато обиколила половината от къщите на екипажа, върху скалите насреща й помръднала сянка. Мокра и премръзнала, тя понечила да хукне обратно, но била спряна от силата на „гири“. Как ще се прибере у дома, без да е събудила половината екипаж, как ще погледне в очите мъжа си и свекъра си?

Страхувала се от неясната сянка и решила да поеме по заобиколния път, който бил по-дълъг, но избягвал крайбрежната ивица. Сянката я последвала в гората, жената я усетила по петите си и ускорила ход. После затичала, обзета от ужас. Препънала се в някакви коренища и паднала в калта.

Опитала се да скочи на крака, но сянката вече била надвесена над нея. Била огромна и застрашителна, невидима ръка сякаш дръпнала качулката от лицето й и жената ясно видяла зловещите й черти, прикрити под гъста четина. Черти жестоки и чудовищни.

Мъжът се стоварил отгоре й и почти я смачкал. Тя се опитала да извика, но той я ударил с опакото на дланта си, а след това и с юмрук. После разкъсал дрехите й и я обладал с животинска ярост. Там, сред калта, опръскана с кръв.

Вятърът свирел в клоните на дърветата, дъждовните струи безмилостно шибали лицето й. До слуха й долитало тежкото дишане на насилника, в ноздрите й нахлула вонята на отдавна немитото му тяло. А дълбоко в нея се блъскал нажежен шиш, движението му било грубо, болезнено, безкрайно като морския прибой… Жената изгубила съзнание.

Изминало много време, преди да се свести и да изпълзи от храсталаците. Главата й безсилно се полюшвала, пред замаяните й очи се разстлала безбрежната морска шир — развълнувана и могъща…

Припаднала в момента, в който се добрала до познатите скали. Светкавиците осветявали подутото й лице, разраненото й, покрито със синини голо тяло. Устата й била широко отворена, поемала въздуха на пресекулки като риба на сухо. От многобройните й рани течала кръв и багрела студените скали, мъховете жадно я попивали.

Часове по-късно рибарят и баща му се готвели да излязат в открито море, въпреки разразяващата се буря. Били само двамата, тъй като всички членове на екипажа, събудени от жената, категорично отказали да напуснат сушата в подобно време.

Почти приключили подготовката на лодката, когато забелязали, че към тях се приближава някаква неясна фигура, облечена в бяло. Миг по-късно със смайване открили, че това е гола жена. Кожата й била бяла като сняг, лишена от всякакво окосмяване. Дори мястото между краката й било абсолютно голо. Дългата черна коса се веела зад нея, сякаш изплетена от хиляди разгневени змийчета. Очите й били огромни, страховити, демонични. На крачка от тях жената се обърнала и те видели огромен паяк, татуиран върху гърба й.

Мъжете гледали като втрещени как отвратителното насекомо оживява и бавно се плъзва по ханша и бедрата на жената-демон. Било огромно и страшно. Едва докоснало гредите на кея, чудовището литнало към тях и ги погълнало. После доволно се върнало на гърба на жената. Тя се навела и развързала въжетата, които придържали лодката към кея. Обладана от силата на десетина мъже, жената-демон я изблъскала в открито море, огромните вълни я поели и я запратили върху черните назъбени скали. В мига, в който лодката се разцепила и разгневеното море я погълнало, жената-демон, с блестящи като фенери огромни очи, бавно се разтопила във въздуха и изчезнала. Останал само вятърът, който виел тъжно сред осолените голи клони на дърветата.

На изгрев-слънце нищо вече не напомняло за трагедията. Над покритите с мъх крайбрежни скали се полюшвал тънък слой млечнобяла мъгла, който не се разпръснал, дори когато въздухът изсъхнал и се затоплил от слънчевите лъчи.

Отпусната в леглото, Шизей се вслушваше в странните гласове, изпълнили стаята на Сенжин, виждаше ясно как непознати хора се движат, говорят, смеят се и плачат, обичат се и се мразят… Всичко това се явяваше пред очите й като на телевизионен екран, изпълнен от светещи призраци, които живееха вместо нея, дишаха вместо нея, бореха се вместо нея…

„Сестричке, къде си? Чакам те, имам нужда от теб!“

„Гири“.

Паякът на Жената-демон се впиваше в плътта й. В плътта на Сенжин. Нали така трябваше да бъде? Нали точно на това я научи той, когато уби Хейжи с ритуала на Тао-тао и накара мембраната на „кокоро“ да затрепти като жива? Ритуалът, който хилядократно увеличи чудотворната им сила?

— Направих го заради теб, Шизей. Аз те обичам. Аз имам нужда от теб. Ние винаги ще бъдем заедно.

Но не уби ли Сенжин и нейното бъдеще, когато умъртви Хейжи?

„Гири“.

Жената-демон.

Шизей се изправи, чаршафите се плъзнаха надолу и се увиха около глезените й. Гласовете зад стената изчезнаха.

Паякът се раздвижи.

Когато Сенжин се добра отново до стаята с рисунки вместо прозорци, Джъстин вече не беше там. Празният диван подигравателно зееше срещу него от средата на тихото помещение. Изтръгнатите от стената кабели на тонколоните се извиваха върху тъмните шарки на персийския килим като змийчета с медни езичета.

Сенжин стисна главата си с длани, усети топлината на кръвта в жилите си, чу ускорения ритъм на сърцето си. Приближи се до дивана и се наведе. Ясно долови аромата от тялото на Джъстин, мястото дори не беше изстинало. Отвори гърдите си и позволи на тези неща да попият в тялото му. Така някога бе попивал шепота на Марико, така бе подхранил душата си. Но това не беше достатъчно. Може би, ако Джъстин беше все още тук, нейният шепот би му помогнал да избегне последната и решителна конфронтация с Никълъс Линеър. Може би.

А сега ще трябва да възбуди нежната мембрана на „кокоро“. Ще трябва да започне медитацията без подкрепата на ритуала, който придава огромна сила на монотонните му псалми.

Сенжин концентрира мислите си върху „кокоро“ и започна. Миг по-късно пулсът му рязко спадна, сигналите от нервните му клетки се притъпиха и болката изчезна. След няколко секунди раните му престанаха да кървят и върху тях започна да се оформя тънка коричка.

Привел в действие оздравителния процес, той усети как силата му започва да се връща, изпращана на тласъци от „кокоро“ — същността на всичко важно в този свят.

Процесът още не беше приключил, когато очите му широко се разтвориха. Шизей!

Тя беше тук! Тя беше чула как я зове душата му!

Кони Танака приклекна, лицето му се отрази в стотици и хиляди строшени късчета огледало. Между тях имаше тъмни ивици.

— Виждам кръвта му — каза той. — Значи така става, когато седмица спатия се превръща в асо пика.

Облегнат на стената до входа, Никълъс поклати глава:

— Не е достатъчно. — Цялото тяло го болеше, но психологическата битка го беше изтощила далеч повече от физическата. — Джъстин добре ли е?

— Извадих я навреме от стаята — кимна Кони. — Всичко е наред.

— Но той все пак успя да измъкне от нея повече, отколкото предполагах — горчиво рече Никълъс. — Дадох му прекалено много време. Рискът беше огромен, но трябваше да го подложим на влиянието на записа. Имах нужда от това време и той ми го предостави…

— Изглежда наистина му повлия — отвърна Кони. — Както се надяваше ти.

— Но сега знае къде се намират останалите изумруди на Со Пенг — въздъхна Никълъс и опря глава в стената. — Което означава, че не трябва да го изпускам!

Кони погледна приятеля си, сведе очи към стотиците огледални фрагменти, отразяващи части от лицето му, и тихо каза:

— Мисля, че изобщо не си имал подобно намерение.

— Прав си, разбира се — кимна Никълъс. — Просто не исках да пропусна шанса, ако имаше някаква възможност за друг изход. Сега вече зная, че трябва да го убия. Или той да убие мен.

— Боли ли те?

— Ще се оправя — намръщи се Никълъс и хвърли поглед нагоре към стълбището, което тънеше в тишина. — Какво ли прави там горе? — Но вече знаеше отговора на този въпрос, тъй като до душата му се докосваше мрачното трептене на „кокоро“. Ставаше му все по-ясно, че с него е свършено. Опитът му с мембраната на танжин беше толкова незначителен, че Сенжин несъмнено щеше да го победи. За Никълъс „кокоро“ беше като минно поле, трябваше да го избягва на всяка цена. Не може да няма и друг изход, тръсна глава той.

— Окей — потърка длани Кони. — Какво предвижда план Б?

Никълъс му отправи бледа усмивка.

— Няма план Б — рече той. — Идеите ми се изчерпаха. Този мръсник няма да се предаде, а аз едва ли ще успея да го спра!

— Трябва да си починеш — каза Кони.

— Пипне ли ме онзи, ще имам възможност за вечна почивка — отвърна Никълъс.

Кони се приближи и му подаде чаша студен чай.

— Докато вие двамата се опитвахте да ми разрушите къщата, аз проведох един телефонен разговор с Танцан Нанги — съобщи той. — Обади се от Токио и каза, че нещата започват да се изясняват.

Допълни чашата на Никълъс и мълчаливо го загледа как пие. Нямаше смисъл да му обяснява какви билки беше добавил в чая. Те щяха да влеят нова сила в тялото му, а едновременно с това щяха да забавят обмяната на веществата, улеснявайки по този начин мисловните процеси и формулирането на нова стратегия. Съвсем скоро щеше да почувства тяхното въздействие.

— Първата новина е, че Кусунда Икуза е мъртъв — започна след паузата той. — Втората — че са открили записа на Плъха, който е бил по следите на Икуза, Килан Ороши и някакъв гений, когото наричат Негодника. Именно този Негодник е изобретил страхотен вирус, който се слива и храни от всяка защитна програма, независимо от нейната сложност. Вместо да унищожава секретната информация, той действа като предавател и всички данни се прехвърлят в компютъра на господаря му.

— Разбрах, че вие с Нанги сте стигнали до заключението, че „Нами“ иска участие в „Сато“ заради новия компютърен чип Сфинкс T-PRAM. Но на практика нещата са се оказали други — главната цел на „Нами“ е проникване в проекта „Кошер“, а чипът е само претекст. „Сато Интернешънъл“ и „Томкин Индъстриз“ са подписали договор с „Хайротек Инк“ за производство на компоненти, които ще бъдат използвани в американския проект „Кошер“. Според Негодника, неговият вирус РИНРИС щял да бъде внедрен именно в тези компоненти и затова „Сато“ трябвало да мине в ръцете на „Нами“. Там вирусът щял да играе ролята на бомба с часовников механизъм, която може да бъде извадена от латентното си състояние чрез изпращането на особени на пръв поглед съвсем невинен сигнал. Едва тогава РИНРИС ще се активира и ще започне да захранва „Нами“ със свръхсекретната информация на „Кошера“.

— Мили Боже! — втренчено го погледна Никълъс. — С новите компютри от типа „Кошер“ ще бъдат оборудвани всички правителствени институции на Съединените щати! Пентагонът, Съветът за национална сигурност, ЦРУ, Държавният департамент, ФБР… Всички! А това означава, че „Нами“ ще знае всеки ход ма американското правителство!

— Не е лошо като идея, а? — мрачно се усмихна Кони. — Съвършеният шпионин, който никога не може да бъде разкрит. И сигурността на Щатите хвръква по дяволите! — Отпи глътка чай от собствената си чаша и добави: — Но сега ще чуеш и най-важното… „Нами“ е прибегнала до услугите на двама души за реализацията на своите планове. Единият в момента е горе и вероятно вече е оплескал дивана ми с кръв. Задачата му е била да те отстрани окончателно, за да не попречиш по някакъв начин на плановете им. „Нами“ се тресе от страх пред твоите способности.

— Другият разплита кълбото от обратната страна… И знаеш ли кой е той? Сестрата близначка на тоя мръсник горе! Казва се Шизей и е била изпратена в Щатите със задачата да се сближи със сенатора Брандинг, който е автор на проекта „Кошер“ и негов вносител в Сената и Конгреса.

— Това обяснява много неща — замислено кимна Никълъс. — Всъщност обяснява всичко, с изключение на една малка загадка — защо Сенжин не ме ликвидира още при първата ни среща. След като „Нами“ го е наела със задачата да ме отстрани, защо той не го стори, когато имаше възможност?

Ако умреш сега, смъртта ти ще бъде твърде лека и нищо няма да разбереш. Това бяха думите на Сенжин в кабинета на доктор Ханами. Какво да разбере? Никълъс беше сигурен само в едно — Сенжин имаше и лични мотиви да иска смъртта му. Но той не беше го виждал никога в живота си, преди да се сблъска с него в кабинета на доктора.

Никълъс затъна в загадката, душата му бавно се отвори за могъщото сияние на „Гецумей но мичи“. Започна да обмисля стратегията на Сенжин. Първо го бе превърнал в широ нинджа, използвайки хирургическите способности на доктор Ханами, за да проникне до определени центрове на мозъка му. После бе ликвидирал доктор Муку, чийто психиатричен опит вероятно му е помогнал да отгатне какво е сторил Сенжин с мозъка на Никълъс. А накрая убива и Киоки — танжина, който единствен е бил в състояние да помогне на противника му.

Но нито едно от тези действия не се връзваше с действията на независим нинджа, нает да убие опасен враг, който заплашва успеха на най-сложната шпионска операция в историята на човечеството. Тази стратегия по-скоро принадлежеше на човек, който е тласкан от огромна омраза, на човек, който иска да осакати обекта на тази омраза със садистична жестокост, а едва след това да го унищожи.

Никълъс неволно отправи безмълвна молитва към боговете, които го бяха насочили към Канзацу. Съдбата му беше направила безценен дар, просто защото Сенжин не е знаел за съществуването на брата на Киоки, оттеглил се в уединение сред непристъпните планини в подножието на Черния жандарм.

Но стратегията на Сенжин не се изчерпваше единствено с унищожението на Никълъс. Тя включваше и обсебването на магическите изумруди на Со Пенг. Дали те са връзката между нас, запита се Никълъс. Изведнъж много му се прииска да знае повече за своя дядо.

Почувства докосването на Кони върху рамото си и отвори очи.

— Добре ли си, Ник? — тихо го попита Кони. — Стори ми се, че за миг дори престана да дишаш…

— Някой идва — прошепна Никълъс и се изправи.

Очите на Кони се стрелнаха по посока на стълбището.

— Не там — добави Никълъс, после отиде до вратата и рязко я отвори. Очите му се спряха върху красивото лице, устните му леко се раздвижиха: — Здравей, Шизей. Аз съм Никълъс Линеър. — Концентричните кръгове на дарбата му се сблъскаха с тези на неканената гостенка. — Предполагам, че вече знаеш това…

Шизей го погледна в очите.

— Сбогом на врага — прошепна тя. — Мислех, че сърцето ми ще спре, когато те видя.

Говореха на японски, инстинктивно почувствали, че общуването им се нуждае от няколко различни оттенъци.

— Влез — покани я Никълъс, после представи Кони, без нито за миг да я изпуска от очи.

От устата на Кони се отрони сподавена японска ругатня.

— Знаеш ли коя е тя, Ник? — развълнувано извика той. — Защо я пускаш тук?

— Не мисля, че бих успял да я задържа вън — отвърна Никълъс, без да отделя поглед от лицето на гостенката. — Нямаме дори капка чай, Кони…

Изчака да останат сами и добави:

— Е, какво ще кажеш? Погледна Медуза в лицето и все още си жива…

И двамата продължаваха да се движат, кръжаха бавно един срещу друг, късовете огледално стъкло хрупаха под краката им, лицата и фигурите им се мяркаха за миг в тях, после изчезваха.

— Обстоятелствата претърпяха промяна — каза Шизей. — Дойдох тук, не за да те унищожа… Нито пък да помогна на брат си…

— Защо дойде тогава? — меко попита Никълъс.

— За да спася себе си — отвърна Шизей.

Общуването им далеч не се изчерпваше с фразите, които си разменяха. Интервалите между изреченията и отделните думи, кратките паузи и мълчанието бяха онази естествена среда, в която волята на единия се сблъска с волята на другия. Резултатът от този сблъсък усети най-вече Кони, който почти изпусна подноса от ръцете си, почувствал силен световъртеж.

Никълъс чу подрънкването на посудата върху подноса, къщата сякаш се разтърсваше от земетресение.

— Стой настрана, Кони — меко промълви той. — Остави чая и не влизай тук, докато всичко не свърши.

— Но, Ник…

— Направи каквото ти казвам, приятелю — настоя Никълъс. — Не искам Джъстин да е сама.

— Той е истински приятел — отбеляза Шизей, след като Кони напусна стаята. — Завиждам ти.

— Съжалявам, че не съм имал шанса да опозная и теб.

— Наистина е жалко — кимна Шизей. — Но мисля, че все пак ще имаме достатъчно време да се споразумеем… Чувам ехото на „кокоро“, трептенето е силно… Не след дълго брат ми ще бъде изпълнен със силата, за която мечтае.

— Той открадна шест от моите изумруди.

— А когато се сдобие и с останалите, наистина ще бъде непобедим — кимна Шизей. — Ще бъде в състояние да изгради конфигурацията „девет“ и тогава ще бъде обладан от могъща сила. Земята ще се разтърси. Той ще се слее с Вечността, ще крачи редом с боговете. Именно това е мечтата на целия му живот. — Продължаваше да се движи, тялото й беше неукротимо като душата й. А Никълъс неволно се запита на себе си ли не вярва, или на него — заклетия враг. — Но тези изумруди имат дълга история, тясно свързана с постоянните им кражби. Първо ги е откраднал Со Пенг…

— Дядо ми не е откраднал нищо в живота си.

— Може би — отвърна Шизей. — Сега вече истината е без значение. Важно е това, което гори в съзнанието на брат ми. Ние с него сме преки наследници на Жао Хсия — човека, когото Со Пенг е удавил в подножието на водопада в планината Гунунг Мунтахак Преди едно столетие…

— Аз съм обект на нападение от минало, което не познавам.

— Брат ми пък е пленник на това минало.

— Не очаквай да го съжалявам.

— Не искам това — отвърна Шизей. — Но трябва да проявиш разбиране. Според мен нямаш шансове да му излезеш насреща с помощта на Тао-тао. Той е надраснал дори това магическо изкуство и е създал своя собствена система. А тя е толкова могъща и чудотворна, че дори аз не мога да я разбера.

— Плаши ли те по начина, по който плаши мен? — попита Никълъс, после почувства тъмния тласък на волята й и разбра, че отговорът на въпроса му е излишен. — Но как можеш да обичаш това, което те ужасява?

— Безсилна съм — промълви Шизей, клепачите й овлажняха. — Той е мой близнак, неговата плът е моята плът!

— Но неговият дух не е твоят дух!

— Ние сме като два кристални фенера — промълви Шизей. — Пламтим ярко в мрака, еднакви сме, но едновременно с това и безкрайно различни. Едва днес си давам ясна сметка за това.

— Не е днес — поклати глава Никълъс. — Такова прозрение се оформя бавно и постепенно, изисква много време и търпение.

Шизей и Никълъс продължаваха да са оковани в омагьосания кръг, създаден от силата на волята им, Йин и Янг — мрак и светлина, мъж и жена, твърдост и податливост… Но очертанията на тези противоположности бавно се размиваха и изчезваха.

— Можеш ли да ми кажеш защо убива той? — попита Никълъс. — Дали убийството задоволява някакъв глад на душата му?

— Убийството е част от същността му — отвърна Шизей. — Върши го според изискванията на древния ритуал — на фона на постоянно повтарящи се псалми и обредни действия. Именно затова одира жертвите си, това му позволява да активизира в максимална степен мембраната на „кокоро“. От нея нараства силата му, тя е неизчерпаем източник на енергия.

Никълъс потръпна.

— Той трябва да бъде спрян, Шизей — рече той — Друг изход няма.

— Точно затова съм тук.

— Аз съм новак в Тао-тао — призна й Никълъс. Брат ти лесно ще ме победи, ако не ми помогнеш.

— Зная.

Шизей прекрати движенията на тялото си и се обърна с гръб към него. Пръстите й се плъзнаха по копчетата на блузката, тя бавно се свлече около кръста. Под нея беше гола.

— Ето какво съм аз — рече тя и огромният паяк на гърба й леко се раздвижи. — Ето какво стори с мен моят брат. Това е единственото нещо на света, от което той изпитва страх. Жената-демон.

Никълъс се приближи до подноса, оставен от Кони. Напълни две чаши чай и се върна при Шизей. Седнаха един срещу друг с подвити под себе си крака и започнаха да пият. Макар и кратко, мълчанието им натежаваше от многозначителност, маркираше нов етап от отношенията им.

— Ти трябва да дойдеш с мен и да се изправиш срещу Сенжин — каза Никълъс и остави празната си чаша на пода.

— Не — поклати глава Шизей. — Това ще сториш сам. Вече не мога да мисля само за себе си. Съществува един човек, чиято сигурност вече е най-важното нещо в живота ми.

Никълъс не я попита за името на този човек. Не беше и необходимо. Потънал в концентричните окръжности на дарбата й, той го прочете без никакви затруднения: Котън Брандинг.

— Трябва да ти съобщя, че с „Нами“ е свършено — промълви той. — Кусунда Икуза е мъртъв, вирусът РИНРИС вече не се намира под негов контрол.

Ясно почувства облекчението, което заля душата й.

— Ела тук — простичко рече тя.

Никълъс се подчини, Шизей отвори ръчната си чантичка и извади необходимите вещи. После се зае да гримира лицето му с бързи и сигурни движения. В съзнанието й бе ясно запечатан образът на Жената-демон, крачеща по брега сред вихрите на бурята, копнееща за отмъщение. Не само по отношение на близките си, но и на всички мъже, позволили си да я третират като животно. Едновременно с това виждаше и лицето на единствената си приятелка Кику — такова, в каквото се беше влюбила. Красиво, силно и съвършено мъжко лице. Лицето на самурай.

— Сега си красив и едновременно с това страховит — каза тя и се дръпна мъничко назад да огледа работата си. — Но косата ти не изглежда добре. Прическата ти е прекалено мъжка.

— Почакай малко — изправи се Никълъс и изчезна за трийсетина секунди от стаята.

Когато се върна, беше облечен в дрехите на актьора кабуки, чиято статуя заемаше важно място в отрупания е вещи хол на Кони. В ръката си държеше перука със сложна прическа. Седна отново срещу Шизей, а тя взе перуката и внимателно я положи на главата му. После извади джобно огледалце и го поднесе пред очите му.

— Невероятно! — вцепени се от учудване Никълъс. — Къде си се учила на тези неща?

— Чувал ли си за „Златния облак“?

— Кийоку Уцукушики Канцан — издекламира Никълъс. — Чувал съм, разбира се. — Очите му отново се спряха върху огледалцето. — Ти наистина си ме направила чист, красив и съвършен!

Въздухът продължаваше да се нагнетява, около тях нещо забуча, заехтя като тътен на далечна камбана.

— Той идва — прошепна Никълъс. — Трябва да вървя.

— Сега знаеш от какво се страхува той — промълви Шизей, все още сигурна, че не е предала напълно своята втора същност, тъмната страна на душата си, своята любов, своя тъмничар, своята смърт… Даваше си сметка, че ако сега не направи нищо, идването й тук е било напълно безсмислено. Не бива да седи и безучастно да наблюдава развитието на събитията. Дните и нощите в хотела на брат й не бяха изминали напразно.

Спря надигналия се Никълъс със силата на духа си, сключи ръце на гърдите си и каза:

— Има и още нещо… Нещо, което трябва да ти дам. То е извън моите познания и моите умения, но чувствам, че без него няма да спреш брат ми. Вече е прекалено силен.

Бавно смъкна от пръста си пръстенчето с изумруди, което Сенжин й подари в деня на убийството на Хейжи.

— Това е танжински изумруд — подаде му го тя. — Единственият подарък от брат ми. Поднесе ми го на рождения ни ден, но той никога не е бил мой. Отдавна подозирах това, но сега вече съм сигурна.

Никълъс пое пръстена, изумрудът грееше като жив в леглото си от фина платина. И в същия момент усети това, което чувстваше Шизей: могъществото на Жената-демон.

Обърна се грациозно — както самата Шизей би го сторила, и бавно пое нагоре по стълбите. Там, където го чакаше смъртта.

Енергията на „кокоро“ плисна и обля Сенжин с гальовните си вълни — така майката къпе своето дете. За миг усети чуждо присъствие в Същността на нещата, плавно, почти като бог насочи вълните на могъщата си сила навън, присъствието изчезна.

Сенжин знаеше чие е било това присъствие. Никълъс Линеър се бе опитал да докосне мембраната на „кокоро“, но стоманените вълни на една по-силна, почти божествена воля, го бяха отблъснали. Волята на Сенжин. Успял без усилие да лиши Никълъс от основната енергия на Тао-тао, той вече бе напълно сигурен в своята победа.

Тялото му се изпъна, „кокоро“ кънтеше в главата му, мускулите му вибрираха от прилив на енергия. Дори старейшините в Жиу не могат да концентрират „кокоро“ като мен, помисли си той. Те се страхуваха да опитат, опасяваха се, че мембраната може да се разкъса от прекалено силния натиск, а това ще доведе до безграничен хаос в света. Аз не се страхувам като тях, аз използвам „кокоро“ така, както искам.

Духът му насочи плътната вълна на „кокоро“ по посока на Шизей, душата му копнееше тя да се присъедини към него, да сподели радостта от победата. Той искаше тя да е тук, повика я, защото времето да получи обратно подаръка си беше настъпило. Пръстенът с големия танжински изумруд.

Шизей го беше пазила през цялото време, без дори да подозира за това. Още когато го открадна — малко преди да напусне танжинското село — той си даде сметка, че не трябва да държи камъка у себе си, поне на първо време. Защото старейшините несъмнено биха го проследили със своята необичайна дарба. Докато Шизей никога не беше стъпвала в Жиу, не познаваше изкуството на Тао-тао и следователно не беше подвластна на влиянието му.

Сенжин чувстваше присъствието й, но искаше тя да е до него, душите им да се слеят за последен път, преди вълшебният изумруд да смени притежателя си. Нима Никълъс е успял да я спре по някакъв начин?

Стана и излезе от стаята с пейзажи на мястото на прозорците. Върховете на пръстите му излъчваха синкаво сияние, достъпно единствено за неговите очи. Сиянието на „кокоро“.

Спря се в горния край на стълбището, до слуха му достигна мекото шляпане на боси крака. Насочи навън спиралата на своя дух, но тя се блъсна в гладка безформена стена. Никълъс Линеър.

Но Шизей е близо. Той започна да слиза по стълбите, на устата му заигра усмивка.

Около него ставаше все по-светло, осветлението беше индиректно, но доста интензивно. Спомнил си трика с огледалата, Сенжин се стегна, мускулите му окаменяха. Светлината беше единственият съюзник на Никълъс Линеър и той се готвеше да я премахне, да го запрати в мрака и едва тогава да го лиши от живот.

Светлината блестеше над извитото стълбище, къпеше го в лъчите си по начина, по който преди секунди енергията на „кокоро“ къпеше душата на Сенжин. И в границите на това тясно пространство се появи фигурата на актьора, превърнал се в актриса; на мъжа, станал жена; на светлината, успяла по съвършен начин да се превърне в своята противоположност — мрака…

На прага на своя триумф, в мига, за който бе мечтал години наред — мига, в който ще освободи Жао Хсия от позора на поражението, ще прибере последните изумруди и ще изличи от лицето на земята единствения наследник на омразния Со Пенг, възстановявайки по този начин честта на своята фамилия, Сенжин изведнъж се изправи срещу най-ужасния кошмар на своя живот.

Жената-демон.

Тя бавно изплува от ослепителната светлина, разми се в сиянието й, пристъпи напред… Сенжин вече не беше в състояние да вижда нищо друго, освен огромните й черни очи, еротично съблазнителните и едновременно с това плашещо реалните черти на лицето й.

Лицето на Хаха-сан.

От гърлото му се изтръгна нещо като писък от ужас, нещо като гневен вик — той не беше в състояние да го определи. Не това беше пиесата, която бе, подготвил за бъдещата си жертва, не тази беше ослепително осветената сцена, върху която би желал да наблюдава съвършената игра на Жената-демон, да я наблюдава с ужас, очарование и вцепеняващ страх, да чувства магията на театъра, но въпреки това да тръпне от невероятното сливане между легенда и действителност.

Това тук беше истинско. Обвита в изпаренията на морския бряг, Жената-демон най-сетне беше дошла за него, проклятието й вече започваше да го притиска с огромната си тежест.

Вцепенението от шока продължи само един кратък миг, но той беше напълно достатъчен за мощната атака на Никълъс. Атака светкавична и ослепителна, опираща се изцяло на психологическата мощ на Акшара — езика на Вечността. Език, който Никълъс бе усвоил от Канзацу, сенсея на танжините.

„Акшара е център на вселената, казваше Канзацу. Той обладава онази необятна и съвършена тишина, в която се съдържа цялата Вселена. Когато прибягваме до изразните средства на Акшара, ние нямаме нужда от думи. Защото Акшара съществува на този свят далеч преди в него да е възникнала необходимостта от словото. Онзи, който е в състояние да използва Акшара, вече е постигнал пълно сливане с могъщите сили на Вселената.“

Макар да отскочи назад, блъснал се в стената на Акшара и все още парализиран от образа на Жената-демон, Сенжин бе далеч от поражението.

Шизей правилно бе предсказала, че на този етап той ще бъде вече прекалено силен. Едва сега Никълъс си даде сметка, че бе чакал много дълго, че бе му позволил да попие цялото излъчване на „кокоро“, че дори Акшара няма да го спре.

Сенжин се блъсна с трясък в стената, тялото му отскочи и прелетя няколко стъпала надолу. Успял да излезе от първоначалния шок, духът му се превърна в стоманено менгеме, което неумолимо започна да се стяга около гладката безформена стена, натискът му ставаше все по-силен и по-силен… Накрая стената се пропука и рухна.

Сенжин проникна в последната отбранителна линия на Никълъс — онази, която се намираше в сърцевината на духа му. Енергията на „кокоро“ се стовари върху него с цялата си могъща сила, разкъса духа му, превърна го в инертна и безволева маса.

Краят наближаваше. Много по-бързо, отколкото Никълъс си го беше представял. Рухна на колене, театралният костюм се разцепи върху тялото му, перуката се изплъзна от главата му.

Не можеше да диша, не можеше да се помръдне. Мислите му станаха неясни и разпокъсани, натискът на Сенжин беше огромен. Мракът започна да се сгъстява около него.

Но някъде далеч, в сърцето на мрака, все още сияеше ослепителна светлина. Тя идваше от един кристален фенер, от дълбоката същност на Шизей, попила чак в корените на съзнанието му…

„Ела при мен, сестричке, прокънтя духът на Сенжин. Ела при мен, моя любов! Сега имам нужда от теб!“ Тъмните спирали на волята му се насочиха напред и бавно се увиха около гладката стена, зад която мъждукаше последното пламъче от духа на Никълъс.

Тази стена вече не беше безлична, не беше безформена. Извиваща се като змия, тя се губеше в безкрайността, по повърхността й проблясваха брилянтните капчици на това, което беше есенцията от духа на Шизей — сестрата близначка на Сенжин. Тя се надигна да го посрещне, Сенжин радостно протегна ръце… И изведнъж върху него се стовари силата на ужасното отмъщение — неуловима като утринна мъгла, опасна, заплашителна…

„Шизей“, изкрещя духът на Сенжин…

Никълъс бръкна в джоба си, пръстите му бяха натежали така, сякаш някой ги бе натикал в оловна ръкавица. Болката пронизваше тялото му, сърцето лудо блъскаше в гърдите му, имаше чувството, че всеки миг ще се пръсне на късове.

После танжинският изумруд се плъзна в шепата му, той събра на топка последните остатъци от волята си.

Изведнъж почувства как някаква могъща сила го тласка към Сенжин, все по-бързо и по-бързо… Сякаш двамата се бяха превърнали в силни магнити, чието съединение нищо на този свят не беше в състояние да предотврати.

После се докоснаха…

В съзнанието на Сенжин бушуваха пламъци. Сред тях бавно започна да се оформя една огромна празнина, празнината на отчаянието… Изведнъж разбра най-страшното. Духът му вече бе сам, изоставен и предаден от единственото живо същество на този свят, което наистина бе обичал. От най-ужасния си кошмар.

Жената-демон… Шизей…

Бляскавите ръбове на шлифования изумруд сякаш изведнъж се превърнаха в стоманени остриета, камъкът изсвири във въздуха и потъна дълбоко в гърдите на Сенжин, смазвайки всичко по пътя си. Кожа и мускули, вътрешности и кости…

Кръвта изригна като вулкан, оплиска лицето на Никълъс, стълбите, стените… Тялото на Сенжин се изви като лък с опъната до скъсване тетива. Очите му всеки миг заплашваха да изскочат от орбитите си, устата му се разкриви в беззвучен вик. В следващия миг животът напусна тялото му — сякаш някаква божествена ръка бе угасила пламъчето на потрепваща в мрака свещ…

Шизей изпищя, тялото й политна, ръцете й се вкопчиха в широките рамене на Кони Танака. Почувства смъртта на своя брат с онази неизбежност, с която земята чувства топлите лъчи на слънцето.

Устата й се разтвори, дробовете й жадно поеха кислорода на въздуха. Чувстваше се срязана на две, сякаш скалпелът на безсърдечен хирург бе премахнал от тялото й тумор, с който бе свикнала от самото си рождение.

Потъна в непрогледен мрак, потръпна от хладината на вечната нощ… А после усети как в душата й започва да нахлува бледата зора на топлия ден, на прекрасните слънчеви лъчи… Чудо, което може да се сравни единствено с чудото на първия нежен бледозелен стрък, успял да пробие скованата от студ земя, предвестник на настъпващата пролет…

Вече усещаше тупкането само на своето сърце, второто и вечно присъстващото беше изчезнало… Нямаше ги мрачните внушения в душата й. На мястото им се бе настанило мълчанието. Нямаше го ехото на кипящия от злокобна енергия огледален дух. На негово място се бе настанило спокойствието… Въздухът нахлуваше в гърдите на Шизей леко и свободно, най-сетне се бе освободила от тъмната стоманена спирала, волята на Сенжин се бе стопила в небитието.

— Добре ли си? — тихо я попита Кони.

— Да — промълви Шизей и колебливо се отдели от него. — Вече съм добре.

Никълъс моментално усети как болката в гърдите му се разпръсква и изчезва. Останките на Сенжин Омукае — на страховития „дорокусай“, лежаха в безформена купчина върху стълбите, безвредни и незначителни като изстинала пепел. Мрачното ехо бавно заглъхваше. После настъпи тишина.

„Кокоро“ потъна в забвение.

Марко Айлънд | Токио Вашингтон

Лято — есен, в наши дни

Над Югозападна Флорида грееше ярко слънце. Взетата под наем открита кола на Никълъс и Джъстин бавно прекоси дигата, която свързваше Марко Айлънд с континента.

Лю Кроукър и Аликс несъмнено биха ги посрещнали на летище Форт Миърс, но в последния момент лодката им беше наета от някакъв клиент.

Никълъс сви по булевард Колинс и се насочи към пристанището. Минаваха покрай разкошни, потънали в тропическа зеленина вили, много от които разполагаха със собствени пристани. После дойде ред на спретнати блокчета с апартаменти под наем, срещу които се плискаха топлите вълни на Мексиканския залив.

Никълъс отби в свободно за паркиране място и изключи двигателя. Известно време и двамата не помръднаха, заслушани в шепота на вятъра сред листата на палмите и крясъците на гларусите. Очите им механично следяха нисколетящите над вълните пеликани, които търсеха храната си сред кристалночистата вода на залива.

— Съжалявам, Джъстин — промълви най-сетне Никълъс. — Съжалявам, че в началото на тази история те бях изключил от живота си. Бях убеден, че постъпвам благородно, въобразявах си, че по този начин ще те предпазя от това, което се случва с мен. — Посегна и взе ръката й. — Но истината е, че те бях изключил от живота си, още преди да се случи всичко това. Бях толкова щастлив, че отново живея в Япония! И през ум не ми минаваше, че ти можеш да се чувстваш по-различно, че трябва да се чувстваш по-различно. Не знаеше езика, обичаите бяха странни за теб, почти липсваха жени на твоята възраст, с които би могла да се сприятелиш… Но най-много страдаше от носталгията.

— Ник…

— Остави ме да свърша — отвърна той. Очите му гледаха как соленият бриз развява косите й и игриво ги запраща върху лицето й. — По ирония на съдбата аз те преоткрих с помощта на Сенжин, той беше причината да проумея същината на нашето отчуждение. А после отново те предадох. Защото те използвах като капан за Сенжин, като бариера пред невероятните му, все по-нарастващи способности. Изложих на риск живота ти. Наистина това беше пресметнат риск, поставих те в центъра на театралната сцена, която бях създал напълно сам. Все пак…

Джъстин запуши устата му с длан. Слънцето грееше в очите й, те бяха станали яркозелени, в лявата й зеница живо помръдваха червените точици.

— Сигурно знаеш колко много те обичам, Ник — прошепна тя. — Думите не значат нищо, но аз вече зная, че ти можеш да надничаш в душата ми, да почувстваш това, което чувствам и аз… След събитията от последните дни съм сигурна, че можеш… — Притегли ръката му и я целуна. — Благодаря на Бога, че ми обясни какво се е случило и че то не е това, от което се страхувах… Дълго време си мислех, че ме мразиш, Ник… Мразиш ме заради смъртта на нашата дъщеря…

— Джъстин, как можеш да…

— Сега е твой ред да ме изслушаш. Страхувах се от това, защото се чувствах виновна. После прехвърлих тази вина и върху теб, ставахме все по-чужди един на друг, вината ми се превръщаше в идея фикс. Ти никога не разбра, че аз се страхувам да имам деца. Просто защото не го признавах пред себе си. А когато почина нашето момиченце, аз бях убедена, че съм го убила със своя страх…

Отметна непокорен кичур коса от челото си и продължи:

— По отношение на Сенжин ти направи това, което трябваше да направиш. Не ти, а той ме замеси в цялата история. А ти реагира по единствения възможен начин. Никой друг не би успял да го спре, аз съм твърдо убедена в това.

Целуна го пламенно по устата и добави:

— Сега всичко свърши. У мен се заражда нов живот. Нашето дете, Ник. Вече не се страхувам, искам го толкова силно, колкото искам и теб! Много скоро ще имам нужда от вас двамата и това чувство ще е чудесно!

Отпусна глава на рамото му, почувства как силните му ръце я притискат.

— Колко много те обичам! — въздъхна тя.

Лодката на Кроукър се появи иззад вълнолома и бавно се насочи към брега. Видяха как Аликс засенчва очите си с ръка и се опитва да ги открие. Те размахаха ръце, Аликс се усмихна и започна да им маха в отговор.

Десет минути по-късно яхтата беше закотвена край пристана. Аликс изтича по мостчето и се хвърли в прегръдките им. Лю Кроукър се забави малко, тъй като трябваше да помогне на клиентите си да свалят на кея улова — един блестящ със синкавите си люспи марлин.

Изглеждаше съвсем друг — здрав и загорял под яркото слънце на Флорида. Беше пуснал косата си дълга, приличаше повече на стар морски вълк, отколкото на доскорошен полицейски служител.

— Хей, Ник!

— Лю!

Стиснаха ръцете си и се прегърнаха. По-късно, вече на борда на „Капитан Сумо“, Лю Кроукър се усмихна и рече:

— Намираме се само на две мили от мястото, където гъмжи от марлини. Какво ще кажете да идем да си опитаме късмета, а? Днес е добър ден за лов на марлини…

— Благодаря, но предпочитам да си почивам по друг начин — поклати глава Никълъс. Напоследък ми дойде до гуша от убийства.

Кроукър присви очи и подигравателно подхвърли:

— Надявам се, че в Япония не са те направили заклет вегетарианец!

— Господи, Лю, наистина много се радвам да те видя! — засмя се Никълъс.

— А по едно време си мислех, че никога вече няма да се срещнем — поклати глава Кроукър.

— Човек не трябва да губи приятелите си — рече Никълъс.

— Сега ще ти покажа нещо — ухили се Кроукър, после отвори капака на големия фризер на палубата, извади две кутии бира и подхвърли едната на Никълъс. Протезата от титаново-графитена сплав и поликарбонати, прикачена към лявата му ръка от гениалните ортопеди на Тодай, приличаше на някаква екзотична черупка. Кроукър каза, че отначало я криел под ръкавица, но скоро разбрал, че това е пълна безсмислица, особено в тропическия климат.

— Гледай сега!

Лявата му ръка се сви около кутията с бира, прозвуча тиха експлозия и пенлив гейзер бира се насочи към синьото небе над главите им. Миг по-късно всички бяха окъпани от лепкавата, вдигаща мехурчета течност. Ръката се разтвори и сплесканата кутия издрънча на палубата.

Лю Кроукър погледна озадаченото лице на Никълъс и избухна в смях.

— Може би дори ти не си в състояние да направиш тоя номер — рече той.

Двете жени мълчаливо ги наблюдаваха иззад дебелото стъкло на капитанската кабина.

— Гледай какви хлапета са! — въздъхна Аликс с усмивка на уста. — Много се радвам, че дойдохте, Джъстин. Колко можете да останете?

Джъстин гледаше завистливо към момчетата.

— Колкото и да останем, все ще е недостатъчно — отвърна на въпроса тя.

Килан отвори очи в момента, в който дрезгавата светлина на утрото започна да прониква през отворения прозорец. Към китката й бе прикачена прозрачна тръбичка, във вътрешността й бавно пълзяха бистри капчици. На стола край леглото беше свита неясна в здрача на стаята човешка фигура. Лицето й не се виждаше, но Килан позна старите напукани ръце, попаднали под бледата светлина на нощната лампа. Сбръчканите пръсти не бяха изгубили нищо от своята сръчност, оризовата хартия под тях бързо се превърна във фигурката на конче, изправено на задните си крака. Килан леко извърна глава и успя да види дългата редица от подобни фигурки, подредени с обич на прозоречната дъска от баба й.

— Жадна съм — дрезгаво изграчи тя.

Баба й стана и приближи до устните й дебела порцеланова чаша. Чаят беше гъст, със замайващ аромат. Момичето жадно отпи. После затвори очи и отново заспа.

Когато се събуди, навън грееше ярко слънце. Баба й продължаваше да седи на същото място, пръстите й неуморно работеха. На прозоречния перваз имаше още повече животинки. Доловила леко движение край леглото, Килан бавно обърна глава. Над нея се беше привел баща й.

— Жадна съм — отново изграчи тя.

Бабата се надигна, но Кен Ороши я спря:

— Аз ще се погрижа.

Поднесе й чашата с чай и Килан я изпи до дъно.

— Помня как ти давах студен чай като дете — каза Кен Ороши. — Често те поваляше треската, майка ти полудяваше от тревога…

Остави чашата на масичката до леглото и добави:

— Лекарите ми позволиха да ти съобщя, че вече от една седмица си тук. Считаха, че вероятно ще бъдеш доста объркана, когато се върне съзнанието ти. — Очите му пробягаха по подпухналото й изранено лице. — В полицията ми разказаха всичко.

Едва ли е всичко, помисли си тя и затвори очи.

— Докторите казват, че са те натъпкали с успокоителни.

— Не знам — с мъка промълви тя. Гласът й беше сух и все така дрезгав. — Не чувствам нищо… — Ясно долови безпокойството, което се криеше зад думите на баща й. Вероятно то се дължи на състоянието на компанията. То беше все така отчайващо. Смъртта на Кусунда Икуза едва ли бе в състояние да го промени.

— Може би така е по-добре — кимна Кен Ороши. — Сигурно се чудиш защо говориш дрезгаво. Според лекарите са засегнати част от гласните ти струни.

— Нищо — отвърна Килан. — На мен започва да ми харесва.

Той притеснено се прокашля и Килан се запита какво ли ще поиска този път. Когато разговаряше с нея, той винаги искаше нещо. Каквото и да е — дори и да се обяви срещу „опасните“ революционни идеи на своите приятели.

— Знаеш ли, съвсем неотдавна си дадох сметка, че с теб никога не съм се отнасял като с братята ти — промълви баща й. — Е, ти си момиче и считах, че така трябва да бъде. Жените имат място в обществото и това място несъмнено е важно, но все пак не може да се сравнява с положението на мъжете… Така мислех, поне доскоро…

Краката му се размърдаха, сякаш изпитваше неудобство в присъствието на дъщеря си.

— Искам да ти съобщя нещо, което очевидно те интересува — продължи той. — Положението на компанията до известна степен се стабилизира. Танцан Нанги, който неотдавна закупи „Накано“, упражнява силен натиск върху „Нами“. След скандала с Икуза позициите на тази групировка са безвъзвратно изгубени. Императорът се разграничи от нея, особено по отношение на икономическата й политика. „Нами“ нямаше избор и анулира договора, подписан с Нанги. В резултат Нанги закупи цялата компания, включително нейния научноизследователски институт.

Помоли ме да остана президент на „Накано“. Разбира се, той самият ще бъде над мен и аз трябва да му докладвам за цялата дейност на компанията. Но ме увери, че ще имам пълна самостоятелност в управлението, включително и при подбора на кадрите. За пръв път от години насам имам чувството, че компанията пак си е моя.

Килан долови нещо особено в гласа на баща си. Дали е чувство на унижение?

— Като споменах за подбор на кадрите, ще добавя, че искам да дойдеш и да се поогледаш в централата, след като се оправиш, разбира се… Фактически лично, възнамерявам да те разведа из нея. Сменяме сградата и ще се нанесем в небостъргача Шинюку Сюриу заедно със „Сато Интернешънъл“. Научноизследователският институт ще разполага с цял отделен етаж, ще ти го покажа… А после можем да идем да обядваме… Всъщност, много искам да си поговорим, Килан.

Килан безмълвно кимна, погледът й не се отделяше от лицето на баща й.

Когато той си отиде, тя отново затвори очи. После нещо прошумоля на чаршафите. Тя отвори очи и видя изящна панда от оризова хартия до себе си. Посегна към нея и за пръв път се усмихна. Толкова отдавна не беше го правила, че лицевите й мускули се свиха от болка.

— Полицаите пуснаха на баща ти някакъв запис — обади се баба й. — Сигурно знаеш за какво става въпрос. Именно този запис го накара да прогледне. Беше шокиран от постъпката ти, но и мъничко горд — в това съм сигурна. За пръв път разбра към какво се стремиш. Вероятно и за теб е било така.

Едва сега Килан си даде сметка каква е била новата нотка в гласа на баща й. Не унижение е изпитвал той, а уважение. Уважение към нея.

— Във всеки случай твоята постъпка го върна към живота — продължи баба й. — И както е редно, сега пък той иска да ти върне услугата.

Килан дълго остана неподвижна. Най-сетне се размърда, сякаш изтръгната от дълбок сън, и тихо промълви:

— Ще ми направиш ли маймунка, бабо? Винаги съм обичала маймунките.

— Зная — отвърна старицата. После се извърна към перваза и взе оттам семейство от три изящни хартиени маймунки. Протегна ръка и ги пусна върху гърдите на внучката си.

Завръщането в любимата Япония развълнува душата на Никълъс, но мисълта, че двамата с Джъстин вече няма да живеят постоянно в тази страна, беше като черен гарван, кацнал на рамото му. Това не означаваше, че се бунтува срещу решението, което бяха взели на Марко Айлънд. Стигнаха до извода, че отношенията им няма да бъдат нормални, ако и двамата не се чувстват добре в Япония, и Никълъс вече свикваше с мисълта, че ще трябва да се задоволи с постоянното пътуване между Токио и Съединените щати.

Оттатък митническата зона на летище Нарита ги чакаха Нанги, Томи и Уми. Нанги изглеждаше уморен, но доволен.

Уми веднага дръпна Никълъс настрана.

— Ледовете започнаха да се топят — каза тя по обичайния си загадъчен начин. — Радвам се, че отново си тук, и усещам, че има още какво да научиш.

В колата Нанги говореше само за обединението между „Накано“ и „Сато Интернешънъл“ и за огромните печалби, които очаква от научноизследователския институт на компанията.

Залят от потока на добрите новини, Никълъс предпочиташе да мълчи и да слуша. Очите му пробягваха по пейзажа оттатък прозорчето, изглеждаше някак разсеян и замислен.

— Ник, какво ти е? — тихо попита Джъстин. Затворила очи, Уми изглеждаше потънала в дълбок размисъл. Нанги и Томи тихо разговаряха помежду си, предлагайки на гостите си онова уединение, което можеха да имат само в Япония. — Какво те тревожи?

— Все още не зная почти нищо за своя дядо — отвърна Никълъс. — Според Шизей Сенжин е бил убеден, че Со Пенг е разбойник и убиец, а майка му е откраднала изумрудите на танжините от Жиу. Искам да разбера каква е истината.

— Но кой може да ти я разкрие? — озадачено го погледна Джъстин. — Има ли живи свидетели на всичка това?

Никълъс тръсна глава, очите му потъмняха.

— Все някой знае истината, Джъстин — промълви той.

Ходака.

Двете седмици истинско лято най-сетне се настаниха и сред високите склонове на Ходака. Непрогледно черните цветове бяха заместени от сивото, непристъпните скали вече не изглеждаха толкова мрачни. Дебелата ледена корица на снега беше изтъняла, тук-там сред ледниците проблясваха весели поточета, искрящи под слънчевите лъчи.

Три дни след кацането на самолета им в Япония, Никълъс вече преодоляваше последните метри от тясната пътечка, която свършваше при планинското убежище на Канзацу.

— Идвал ли съм тук и преди? — попита той, когато наставникът му отвори вратата на колибата.

— Не — усмихна се Канзацу. — Тази среща може да бъде осъществена само веднъж. — Пристъпи встрани и добави: — Влизай.

След като приготвиха и изпиха чая си, Канзацу каза:

— Всъщност, аз не можех да зная дали ще те видя отново.

— Дори и с помощта на своята дарба?

— Когато става въпрос за теб, тя не ми предлага ясновидство — поклати глава Канзацу, замълча за миг, после добави: — Значи Сенжин го няма…

— Ти знаеш името му? — стреснато го погледна Никълъс.

— Аз го познавах, Никълъс. Някога беше мой ученик и именно затова знаех колко е опасен, именно затова се страхувах… Разбрах, че има някаква надежда, едва когато те видях да пълзиш по пътеката нагоре и да извиваш врат към Черния жандарм — кошмара на твоя живот.

— Но защо си го обучавал, след като си знаел колко е опасен?

— На практика не съм го обучавал — отвърна Канзацу, очите му потъмняха и станаха някак загадъчни. — Използвам думата „ученик“ само за удобство. Сенжин дойде да ме подложи на изпитание — точно както беше подложил на изпитание брат ми Киоки. Аз предвидих смъртта на Киоки и вече знаех каква тактика трябва да приложа по отношение на този „дорокусай“.

— Когато се появи тук, той вече беше далеч по-силен от мен. Умът му бе успял да овладее изкуството, което сам той наричаше Кшира — езика на съвършения баланс между светлината и звука. А това изкуство беше далеч по-могъщо от Тао-тао.

Канзацу леко сви рамене и продължи:

— Направих каквото можех. Шегувах се с него — само това можех да сторя. Потиснах дълбоко в душата си както способността си да виждам в бъдещето, така и своята неприязън към него. По тази причина след години, вече след като те беше превърнал в широ нинджа, той уби не мен, а Киоки. Брат ми бе допуснал грешката да заплаши Сенжин. От своя страна пък Сенжин не ме считаше за противник, не вярваше, че ще ти помогна дори и да ме откриеш. Обратното — аз го накарах да повярва, че може да научи нещо от мен по време на престоя си тук.

Нещо тежко се настани в стаичката, потънала в аромата на запалените пръчици. Нещо тежко и неприятно, което притискаше раменете на Никълъс. Той тръсна глава и каза:

— Знаел си, че един ден Сенжин ще убие брат ти и въпреки това не си направил нищо, за да го спреш…

— Напротив — отвърна Канзацу. — Направих всичко, което беше по силите ми. Създадох теб.

— Мен? Но как е възможно аз да мога да спра Сенжин, а ти да не можеш?

— Ти си Единственият, мой скъпи Никълъс. Последният мъж на този свят, свързан пряко със Со Пенг. Ти си пазачът на танжинските изумруди.

— Значи е вярно…

— Това е истината — кимна Канзацу.

— Искам да ми разкажеш за дядо ми всичко, което знаеш — погледна го в очите Никълъс. — Наистина ли е бил убиец, измамник и лъжец, както мислеше Сенжин?

— Толкова ли е важно да го знаеш?

— Да — отвърна Никълъс. — За мен е важно.

Канзацу въздъхна и се изправи.

— Да идем навън, сред Ходака, там ще продължим този разговор — каза той.

Излязоха навън и прекосиха полегат, покрит със сняг планински склон. Канзацу спря и посочи с ръка към низините.

— Там долу, сред цивилизацията, истина няма — рече той. — Ти, естествено, отдавна си разбрал това. И именно по тази причина си предприел пътешествието си дотук. — Прекосиха в мълчание падинката с размекнат сняг и продължиха нагоре. — Искам да те предупредя, Никълъс — продължи Канзацу, — че когато човек открие истината, той често вижда каква опасност за сигурността му носи тя. Понякога е по-добре да й обърне гръб и да си тръгне, без да поглежда назад…

— Искам да знам — промълви Никълъс. — Трябва да знам!

— Да, разбира се — бавно отвърна Канзацу. В гласа му се появи странна нотка, сякаш с въздишка приемаше неизбежното.

Напуснаха заснежения склон и свърнаха край черните и непристъпни скални зъбери, от които вятърът беше отвял дори и последната снежинка. Под тях зееше дълбока повече от километър бездна, осеяна с голи назъбени скали. Над главите им се издигаше Черния жандарм, могъщ и непристъпен, забил чело в синьото небе.

Канзацу отправи поглед към някаква точка в снагата на върха, която беше известна само на него, тръсна глава и тихо започна:

— Истината е, че твоята прабаба — майката на Со Пенг е избягала от Жиу с вълшебните изумруди на старейшините танжини. Взела е шестнайсет от тях. Принадлежали са й по рождение, били са наречени за нея в мига, в който е прозвучал първият й плач…

— Разбира се, танжините са притежавали и други изумруди. Но те пилеели тяхната мощ, претоварвали „кокоро“ с маниакалната си амбиция да пръснат свои емисари по света. И настъпил денят, в който изпитали нужда от изумрудите, които отнесла твоята прабаба.

— За да ги получат обратно, те създали една легенда и я втълпили в главата на млад танжин, наречен Жао Хсия. Той бил изключително надарен и именно затова старейшините се спрели на него. Изпратили го в Сингапур да донесе изумрудите, а заедно с тях да доведе и Со Пенг, за когото вече знаели, че е обещаващ, но напълно неопитен танжин.

— Майката на Со Пенг била предупредена и, страхувайки се от най-лошото, разказала на сина си за своето наследство толкова, колкото посмяла. И Со Пенг свършил останалото. Тръгнал да търси Жао Хсия, открил го и двамата се вкопчили в битка на живот и смърт. Победил Со Пенг, но цената на победата била много висока. Преди да умре, Жао Хсия му казал, че двамата са природени братя. Той бил рожба на същата утроба, която дала живот на Со Пенг.

— През последвалите дни и месеци Со Пенг знаел, че е обект на неотстъпно наблюдение. Затова предал изумрудите на съхранение при един човек на име Дезару. По време на лов на тигри, организиран от Тик По Так, той спасил живота на кучето му. Никой не знаел за връзката между двамата.

— Подозренията на Со Пенг излезли верни. Старейшините изпратили други хора да го следят и да се опитат да приберат изумрудите. Не успели, но в замяна на това премахнали всичките дъщери на Со Пенг, прекъсвайки по този начин предаването на танжинската дарба от поколение на поколение. Со Пенг не бил в състояние да им попречи — бил сам, а танжините били много. Но верният му приятел Тик По Так бил на по-друго мнение. Той поискал да отмъсти на танжините и затова бил убит от тях.

— Едва когато починала и втората съпруга на Со Пенг, а сам той дал обет никога повече да не се жени, танжините шпиони се оттеглили обратно в Китай. Вече били сигурни, че той няма да има дъщеря, на която да предаде дарбата си.

— Но Со Пенг бил хитра лисица и успял да ги измами. Открил едно момиченце сираче, което притежавало танжинската дарба. Прибрал я в дома си, започнал да я обучава, обикнал я повече дори от собствените си дъщери. Това момиче е майка ти — Чонг. Чрез нея Со Пенг успял да осигури унаследяването на дарбата си.

— Значи Сенжин е вярвал в един мит?

— Да.

„Ако умреш сега, ще умреш твърде лесно и нищо няма да разбереш.“ На практика именно Сенжин не е разбрал нищо, помисли си Никълъс.

— Омразата му към мен, кръвната му вражда и жаждата за отмъщение са били напразни — промълви на глас той.

Канзацу се усмихна, а Никълъс отново почувства странното потрепване върху раменете си — сякаш там се беше настанил незнаен свидетел на този разговор.

— Не са били напразни, Никълъс — рече сенсеят. — Именно те бяха причината, която те доведе при мен. — Беше се изправил на ръба на пропастта, слънцето светеше в лицето му, очите му блестяха. — И не само теб, а и танжинските изумруди…

— Какво искаш да кажеш? — погледна го с недоверие Никълъс. После изведнъж разбра какво тежи върху раменете му — опасната истина.

— Изумрудите, които притежаваш, са единствените на света — промълви Канзацу. — Други отдавна няма. Който ги притежава, той държи в ръка и Вечността.

В съзнанието на Никълъс изплува предупреждението на Уми, отправено непосредствено преди заминаването му за Ню Йорк. „Дорокусаят е близо. Много по-близо, отколкото можеш да си представиш. Човек трябва да фокусира вниманието си върху силата на духа и върху силата на илюзията.“

Неволно отстъпи крачка назад.

— Това няма да ти помогне — тихо рече Канзацу.

— Ти си използвал Сенжин, за да се добереш до мен! — възкликна Никълъс. — А мен — за да го премахнеш от пътя си! Само той е имал шанс да измъкне изумрудите от ръцете ми! Освен теб, разбира се!

— Вече ти казах, че истината може да бъде опасна.

— Невинаги си бил такъв — промълви Никълъс. — Да манипулираш живота и смъртта на хората, да убиваш чрез подставени лица! Мислех, че теб никой не може да корумпира!

— Корупцията е странно нещо — отвърна Канзацу. — Изглежда невъзможна до момента, в който вече не можеш да й устоиш. И тогава си казваш: защо пък не? И се поддаваш на изкушението.

— Господи! Казваш го така, сякаш става въпрос за бегла извънбрачна връзка!

— Аналогията ти е доста точна — кимна Канзацу. — Аз напуснах пътеката на Акшара, но помисли за наградата — ще притежавам всичко на този свят!

— Не! — извика Никълъс и вдигна юмрука си. — Вече каза, че си взел своето решение! А то е да не притежаваш нищо!

Юмрукът му бавно се разтвори, в него проблеснаха деветте изумруда.

— Не!

Това не беше вик, не беше рев, не беше дори писък. В тази кратка сричка се бяха концентрирали мрачните вълни, които превръщат бялото в черно, светлината в мрак, праведността в порок. И Пътя в капан.

Капанът се превъплъти в бездната.

Във въздуха се разнесе свистене, нещо пропука. Сякаш светкавица беше предизвикала горски пожар.

Изумрудите в дланта на Никълъс потрепнаха и оживяха. Бяха девет, бяха онази мистична конфигурация, пред която се прекланяха танжините от векове, която боготворяха…

Блестящите камъни бавно се подредиха в сложна триизмерна фигура. После фигурата се издигна в кристалния планински въздух на Ходака и с главозамайваща скорост се насочи към Канзацу.

Миг по-късно камъните се стовариха върху лицето му с такава огромна сила, че чертите му мигом изчезнаха. В един кратък миг Никълъс видя как искрящата им повърхност блесна в плътта на сенсея като ярко съзвездие в нощното небе. После в ноздрите му нахлу тежката миризма на изгоряло месо, пред очите му се издигна стълб от задушлив дим.

От гърдите на Канзацу се изтръгна страхотен вик, тялото му политна назад и полетя в бездънната пропаст. Ехото над заснежените каньони на Ходака поде вика, повтори го, потрети го, цялата планина закънтя… Тялото летеше надолу, ставаше все по-малко и по-малко, накрая се превърна в черна точка на фона на синьото небе, подмятана като прашинка от вятъра…

После се стопи и изчезна в безкрайната пустош…

Сърцето на Никълъс лудо блъскаше в гърдите, устата му конвулсивно поемаше студения въздух. Ужасният страх все още беше в него. Страхът от противопоставянето на своя наставник, който в много отношения му беше повече от роден баща, особено когато ставаше въпрос за духовно сливане. Страхът от опълчването срещу столетните мистични сили — коварни и илюзорни; страхът от мисълта, че притежава единственото средство за тяхното унищожение.

Наистина той беше Единственият. Пазачът на танжинските изумруди. Вече бе изпълнил основната мисии на своя живот.

— Сега вече всичко свърши! — тихо промълви той. Беше заобиколен единствено от непристъпните планински склонове, но знаеше, че казва тези думи на своя дядо.

После се обърна и бавно се заспуска по стръмните склонове на Ходака. Нито веднъж не се обърна да погледне страховитата, грамада на Черния жандарм, безмълвна и безразлична към всичко материално на този свят.

За него тя вече не беше нищо повече от къс остра скала.

Есента не бързаше, да встъпи в правата си над Вашингтон. Листата на вишни и чинари — сочнозелени и блестящи в началото на лятото, сега висяха повехнали и неподвижни в нагорещения застинал въздух. Водите на Потомак бяха гладки и неподвижни, замрели като гъсто желе под покривалото на потискащата октомврийска влага.

Законопроектът АСКП на Котън Брандинг бе приет от двете камари на Сената с огромно мнозинство, политическите сили се споразумяха компютрите от поколението „Кошер“ да бъдат подложени на сложни изпитания й след тяхното приключване (което щеше да отнеме около две години) с тях да бъдат оборудвани всички правителствени институции.

Популярността на Брандинг нарасна рязко в цялата страна. Най-гледаните телевизионни предавания му предоставяха охотно своите минути в националния ефир, а той, от своя страна, отлично се възползваше от новите възможности. Появи се в предаването „Среща с пресата“, веднага след това и в „С лице към нацията“. Си Ен Ен предложи биографичен репортаж за него на милионите си зрители, появата му във „Фронтова линия“ също бе белязана от знака на успеха.

Сватбата му с Шизей бе на открито, пред Мемориала на Линкълн. Самият избор на мястото за церемонията вече беше сензация, плъзнаха най-различни слухове и догадки. Защо един сенатор от Ню Йорк се жени в столицата? Не е ли това явен политически намек?

Отразяването на събитията беше наистина безпрецедентно. То се превърна във водеща новина на всички телевизионни компании, камерите следяха отблизо стотиците гости, които се веселяха сред пукота на тапи от шампанско под брезентовите ярко оцветени навеси.

„Форбс“ и „Форчън“ водеха истинска война за правата върху ексклузивно интервю с Брандинг, „Нюзуик“ постави младоженците на корицата си, а надписът отдолу гласеше:

ЗЛАТНАТА ДВОЙКА

Списание „Пийпъл“ пък успя да ги заснеме в момента на ритуалната целувка след бракосъчетанието и под нея постави многозначителния въпрос:

НОВАТА АДМИНИСТРАЦИЯ?

Изданието на „Тайм“ от същата седмица ги нарече „Новите глобални кралски величия“.

Шизей подаде молба за американско гражданство и месец по-късно (не без помощта на Брандинг, който дърпаше конците на голяма част от дейността на Имиграционната служба) тя даде клетва за вярност към новото си отечество в компанията на още десетина имигранти от различни страни. Церемонията, която също бе отразена широко в пресата, я развълнува далеч повече, отколкото си беше представяла.

През същия този душен октомври стана ясно и още нещо — Брандинг ще бъде сигурен кандидат на своята партия за президентските избори и след две години вероятно именно той ще се ползва от услугите на „Кошера“, инсталиран в Овалния кабинет.

В следобеда на неделния ден Брандинг и Шизей най-сетне останаха сами. Беше дълъг и горещ ден, слънцето проникваше през полуспуснатите капаци на прозорците и огряваше голите им тела. Те се любеха, после се отпускаха да починат. След кратка дрямка отново преплитаха телата си — топли, влажни от пот, ненаситни…

Най-сетне Шизей се надигна и тръгна към банята. Имаше чувството, че мехурът й ще се пръсне. През отворената врата се виждаше стаята, която бяха превърнали в кабинет за нея. Вниманието й бе привлечено от червената светлина върху екрана на компютъра и тя се насочи натам. Модемът беше изпратил своето послание.

Изпълнена от любопитство, Шизей натисна един клавиш и посланието се появи на екрана.

Отпусна се на стола, ледена ръка сграбчи гърлото й. На екрана се беше появила извиващата се като змия структура на вируса РИНРИС. Но този път тя не беше латентна и неподвижна, усъвършенстванията бяха дали своя резултат. Информацията течеше в неспирен поток, скоростта й видимо се увеличаваше.

След миг на екрана се появи последният ред на посланието, червената светлина отново замига.

РИНРИС перфектен. Готов за незабавно въвеждане.

Шизей протегна ръка и изчисти екрана.

Но новият РИНРИС вече беше съхранен в паметта на компютъра й, свит като смъртоносен ген в стъклена епруветка. Тих и могъщ, търпелив като бог, той чакаше своя час.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3775

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Белият нинджа

Американска, първо издание

Превод: Веселен Лаптев

Редактор: Константин Божинов

ИК „Гарант 21“, София, 1993 г.

ISBN: 954-8009-23-4 (ч. 2)

1

Хипокампус — издатина в страничното мозъчно стомахче. — Б.пр.

2

Синапсис — ограничено място за контакт между два неврона. — Б.пр.

3

Красиви декоративни риби от сем. на акулите. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Белият нинджа
Част II

Книга втора (Продължение) Шин Я (Продължение) Полунощ (Продължение)

Платото Азама | Вашингтон | Ийст Бей Бридж | Токио | Ходака (Продължение) Лято, в наши дни (Продължение)

Азама, Япония | Жуи, Китай | Токио, Япония Лято 1970 — Зима 1980

Книга трета Акегата Преди разсъмване

Токио | Вашингтон | Уест бей бридж | Ню Йорк Лято, в наши дни

Марко Айлънд | Токио Вашингтон Лято — есен, в наши дни

Информация за текста

1