Ерик Лустбадер

Завръщането на нинджата

Част I

На Майк, моят зет и добър приятел, починал толкова рано. Винаги ще го помним.

Не можем да твърдим, че цивилизацията тъпче на място. Особено, когато виждаме как ни убиват по нови и все по-съвършени начини.

Уил Роджърс

Измамното обаяние е толкова силно, че често продължава цял живот.

У. Х. Оудал

Нямам нищо против да живея в един мъжки свят, стига и в него да си остана жена.

Мерилин Монро

Холивуд | Ню Йорк

Есен

Казваше се До Дук Фуджиру, но тук, в Холивуд, щата Флорида, всички го наричаха Доналд Трък. Така пишеше в документите му за самоличност, фалшиви до един. Беше мъж с впечатляваща физика. По собствените му твърдения, мускулестото тяло беше наследил от баща си — виетнамец с дълбоки познания в областта на древните бойни изкуства, докато духа и желязната психика дължеше на майка си. Не че някой в Холивуд проявяваше особен интерес към духа и психиката му, особено пък в автосервиза, където работеше. А на практика бащата на До Дук изобщо не беше виетнамец…

На тридесет и осем години той беше най-възрастният монтьор. В свободното си време по-младите му колеги плуваха и управляваха сърф, докато До Дук посещаваше гимнастическия салон и местното „дожо“ — залата за източни бойни изкуства. Ужасна, по негово мнение, по все пак по-добра от нищо…

Беше изключително красив брюнет. Жените го обожаваха, мъжете се страхуваха от него. Косата му беше черна и гъста, очите му — пронизителни. Лицето му, с приятни, макар и малко остри черти, беше в състояние да изразява много неща, особено когато притежателят му пожелаеше да подчертае чара си. Никой не знаеше защо този мъж губи времето си в сервиза, но всички единодушно признаваха, че има златни ръце. Беше в състояние да вдъхне живот на всеки стар и износен двигател, при това по такъв невероятен начин, че возилото ставаше по-добро от ново…

Истинската причина, поради която До Дук се засели в Холивуд, беше проста. Тук живееха хора от всякакви националности, курортните центрове и плажовете бяха вечно претъпкани с туристи, много пътища се пресичаха в селището, изградено от еднотипни, лишени от собствена физиономия жилища…

Вече две години беше женен за една красива американка на име Хоуп. Висока и стройна блондинка с яркосини очи, тя беше родена и израснала във Форт Лодърдейл, в типично американско семейство — богато и консервативно. Обожаваше До Дук и искрено му се възхищаваше, извън него я интересуваха единствено бързите коли, заведенията за бързо хранене и безгрижният живот.

А той, възпитан от малък да се отнася с внимание към отговорностите на живота, приемаше Хоуп като някакво разкошно извънземно същество; като екзотично създание, затворено в клетка на зоологическата градина. Запазено единствено за него, готово да скочи в леглото при най-малък знак от негова страна… В такива моменти, когато възбудените й стенания отекваха в ушите му, а гъвкавото и тяло се гърчеше в екстаз под неговото, До Дук намираше живота си в Америка за почти поносим.

Но тези моменти бяха мимолетни и бързо отминаваха.

Входният звънец на къщата му в стил ранчо издрънча точно когато приключи с обличането на работния си комбинезон, вкоравен от честото пране и петната машинно масло. Октомврийското утро беше топло и задушно, слънцето светеше толкова ярко, че човек от севера положително би почувствал болка в очите. До Дук погледна жена си, заспала дълбоко по корем върху смачканите чаршафи. Видът на оголените й бутове изведнъж му се стори противен, лишен от всякаква еротика.

Това чувство му беше познато, присъстваше постоянно и душата му. Като болка в полуразрушен зъб, появяваща се при всяка невнимателна захапка. Звънецът продължаваше да дрънчи, но жена му не помръдваше.

До Дук издаде съскащ звук през полуотворените си устни, неохотно се изправи и босите му крака зашляпаха през хола и антрето, по посока на вратата.

На прага чакаше униформен служител на „Федерал Експрес“. Подаде малък, добре увит пакет на До Дук, после му поднесе за подпис обратната разписка. Очите му с любопитство опипаха малката татуировка, сгушена във вътрешната част на китката на домакина. Представляваше човешко лице, разделено на две. Лявата половина имаше естествен цвят, окото беше широко, отворено. А дясната беше боядисана в синьо, на мястото на окото беше изрисуван вертикален полумесец.

Човекът неволно потръпна, после се овладя и побърза да си тръгне. До Дук огледа пакетчето. Върху опаковката беше изписан адресът на изпращача: магазин „Авалон“, Лондон. На устните му се появи бледа усмивка. Ритна вратата с крак, в антрето спря и започна да се занимава с опаковката. Съдържанието на пратката се оказа тъмносиня кутия от твърд картон, вътре имаше чифт къси чорапи, старателно увити в зелена амбалажна хартия. Бяха зелени, на бели ивици, спускащи се от горе на долу. До Дук влезе в кухнята, осветена от ярките лъчи на утринното слънце.

Вдигна чорапите срещу прозореца и видя буквите, изкусно вплетени в шарката на чорапите. Бяха подредени една под друга, от външната част на всеки чорап.

ПРИМО ДЗАНИ

Опаковката се изплъзна от пръстите на До Дук, сърцето му се качи в гърлото. Бавно се отпусна на металния стол до масата, очите му отново огледаха вплетените в шарката на чорапите букви. После стана и се зае с обиколката на дома си. Внимателно огледа всяко от помещенията, обстановката се запечата дълбоко в съзнанието му.

Най-накрая се върна в спалнята. Отвори гардероба и измъкна прашен сак. Сложи в него малко бельо и вещи от първа необходимост, същото стори и в банята. Остана леко учуден от малкото място, което заеха вещите.

Отново се върна в спалнята, хвърли бегъл поглед към спящата в леглото жена и отмести гардероба. Отлепи края на мокета с помощта на джобното си ножче, после извади двете дъски, които беше прерязал веднага след настаняването си в този дом, далеч преди да се запознае с Хоуп. Отдолу мазно проблесна тъмнозелена кутия за амуниции. Отвори капака, отстрани меката материя за попълване и пачката празни чекове, ръцете му внимателно издърпаха ритуалната маска. Беше наистина забележително произведение на изкуството — стара, но добре запазена, блестящочерна, с леки оттенъци на зелено и златно по скулите, около дупките за устата и очите. Изготвена от тънък, леко накъдрен картон, маската представляваше лице на мъж с въздълъг нос, изпъкнали вежди и скули, полегато чело във формата на буквата V. До Дук я държеше внимателно, сякаш беше истинска скъпоценност.

— Какво е това?

Той стреснато се обърна. Хоуп беше провесила крака от леглото.

— Какво правиш?

Ръката й потъна в дългите руси коси, великолепното тяло сладострастно се протегна.

— Нищо — промърмори той и побърза да скрие маската обратно в металическата кутия.

— Не е нищо, Доналд — изправи се Хоуп. — Не ми пробутвай номерата си, знаеш колко мразя тайните! — после пристъпи към ъгъла, на крачка от приведения му гръб.

Той видя златните косъмчета в сгъвката на ръката й, блеснали за миг под ярките лъчи на утринното слънце, въздухът около тях за миг проблесна с всички цветове на дъгата. Излъчването й беше ярко и осезаемо, пулсиращо в такт с ударите на сърцето й, с химическите реакции на мозъка й. Устните му леко се разтвориха, сякаш искаше да вкуси част от това излъчване, да го усети по небцето си.

— Нали трябва да си споделяме всичко? — дяволито се усмихна Хоуп. — Нали си обещахме, че…

До Дук заби джобното си ножче в долната част на корема й. Използвайки опората на приклекналото си тяло, той рязко дръпна нагоре, острието разсече кожата и вътрешните органи като пергамент, достигайки сърцето.

Внимателно и с леко потръпване наблюдаваше как по лицето й се сменят изненада и недоверие, объркване и ужас. В този кратък миг то представляваше истинско вълшебно огледало, по което пробягваха най-чистите емоции, на които е способна човешката душа. До Дук жадно ги поглъщаше.

После пъргаво отскочи назад, фонтанът алена кръв не успя да го залее. Спалнята се изпълни с тежка миризма.

Пълна тишина. Хоуп не успя дори да извика. Той беше обучаван да убива именно така. Сведе поглед към проснатото тяло на жена си. Вътрешностите й мътно проблясваха, едва доловими кръгчета пара се издигаха от тях. До Дук ги гледаше като омагьосан, дълбоко убеден, че това е една от най-прекрасните гледки на света. Разпраното тяло на Хоуп беше красиво, говореше му на език, който нямаше граматически правила, нямаше дори име…

Гледката и миризмата му напомниха за мястото, където скоро щеше да се озове. Беше свикнал с подобни гледки, те бяха стари и добри приятели…

В самолета на път за Ню Йорк имаше достатъчно време за размисъл. Извади цветните снимки, които си беше направил в автоматична кабинка на път за летището в Лодърдейл, сложи ги настрана заедно с талона от билета, издаден на името Робърт Ашуко, после бавно разгърна едно копие на списание „Форбс“. Отправил поглед към текста, той извика в съзнанието си информацията, която беше запаметил още при своята първа поява в Холивуд. Беше я получил в един албум с репродукции на Сарджънт[1], забележителни с чувствените женски фигури и прекрасните пейзажи.

Информацията беше поместена на страницата с репродукцията на великолепната картина „Мадам Х“, която, по мнението на До Дук, най-ярко показваше властната еротика, излъчваща се от жените на отминалия век…

Беше дешифрирал текста, а после, след като го запечата завинаги в паметта си, запали страницата и пусна пепелта в тоалетната. Албумът запази, защото много му харесваше. Сега изпитваше съжаление, че го изостави, но беше твърде голям и биещ на очи, за да рискува да го вземе.

Веднага след приземяването на самолета на летище „Кенеди“ До Дук се отправи към обществения гардероб на терминала. Извади номериран ключ, отвори стоманената вратичка на едно от хранилищата, подредени в дълги редици край стената, в ръката му се появи чанта от черна кожа — като онези, които използват докторите.

Нае кола, използвайки фалшива шофьорска книжка и добре защитена кредитна карта. Сметката по нея действително съществуваше, нямаше начин да го открият чрез проверка на банковата сметка. Беше живял известно време в Ню Йорк, това му помогна да излезе на околовръстната магистрала Белт Паркуей без особени трудности, въпреки оживеното и объркано движение в околностите на международния терминал. Измина няколко мили на изток, по посока на Насоу Каунти, после пое по магистралата Садъри Стейт.

Денят бавно отминаваше, трафикът беше ужасно натоварен. Малко по-нататък беше станала тежка катастрофа — огромен камион „Мак“, натоварен с поне тридесет тона чакъл, беше разбил предпазната преграда между двете платна и се беше врязал челно в три идващи от обратната посока автомобила — „Фолксваген костенурка“, спортна „Тойота“ и малка „Шевистейшън“. До Дук нямаше нищо против бавното придвижване. Разполагаше с предостатъчно време, освен това винаги беше изпитвал интерес към предпоставките на нещастието. Кратък поглед към смачканите автомобили беше достатъчен, за да започне да изчислява вероятната им скорост в момента на катастрофата. После се зае да си представя какво е състоянието на хората, затворени в ламаринените черупки.

Смъртта, бавна или мигновена, беше неговата храна. Никога не я отминаваше равнодушно, желанието да вкуси от нея беше неразделна част от съществуването му.

Ушите му се изпълниха с нечовешки вой, пръстите му механично последваха ритъма, пред очите му затанцуваха светли точици — горски духове в непрогледна нощ. Цивилизацията изчезна някъде далеч. Оголено от нейните одежди, времето се върна в каменния век, До Дук стана първобитен звяр — безстрашен, кръвожаден, потръпващ от огромна сила. В съзнанието му се мерна мисълта за Хоуп. Не за живата млада жена, а за ужасната и смърт. Отново изпита влудяваща наслада.

Напусна Паркуей през изхода Уантоу и се отправи на север по пътя Олд Каунти. Светът вече възвърна нормалните си измерения, само лекото сияние около хората, които виждаше в насрещните коли, свидетелстваше за неотдавнашната му душевна трансформация.

Пътят го отведе в Хиксвил, очите му се спряха на голямата сграда вдясно от платното. Ако не беше яркият неонов надпис „ЛИЛКО“ на покрива, човек би я взел за училище — широка двуетажна постройка от червени тухли, построена здраво и солидно, за векове напред. До Дук отби вдясно и изключи мотора, после разгърна план, начертан на ръка. На него беше отбелязано всичко, което му беше необходимо. Запечата подробностите в съзнанието си, после драсна клечка кибрит и пусна чертежа в пепелника. Слезе от колата и потъна в близката горичка.

Забави се точно седем минути. Достатъчни, за да промени напълно външността си. Сега носеше ниски ботуши, униформена риза и колан с широка тока, на врата му висеше пластмасова служебна карта. Снимката беше на някой си Роджър Бърк, който изобщо не приличаше на До Дук, но това не можеше да бъде пречка за него.

Подкара колата, спря отново на около пет километра от сградата. Извади остър скалпел от голямата лекарска чанта на седалката и ловко отлепи пластмасовото покритие на служебната карта. Върху черната мутра на Бърк залепи една от моменталните фотографии, които си беше направил в Лодърдейл, после отново върна пластмасовото покритие на мястото му. Фалшификацията беше груба и едва ли щеше да издържи по-внимателна проверка, но До Дук нямаше никакво намерение да се подлага на подобни неща.

Хвърли поглед на часовника си, минаваше седем. Време за вечеря. Отби се в крайпътния китайски ресторант, предлагащ храна за вкъщи, след минута отново беше в колата с пластмасова торбичка в ръка. Отвори една по една картонените кутийки вътре, протегна показалеца и безименния си пръст и започна да се храни. Едър, добре сварен ориз, напоен със соев сос и рибен пастет. За пиене беше взел голяма чаша с горещ черен чай. Почувства се освежен и спокоен, беше напълно готов за предстоящата операция.

Върна се обратно на задръстения Уантоу Паркуей, оттам потегли на север, по широкото платно на Нортърн Стейт. Първият изход беше Поуст авеню, До Дук насочи колата към него. Отмина обръщалото Джерихо и навлезе в тихите предградия на Олд Уестбъри. Пъхна се под естакадата на скоростния път за Лонг Айлънд и зави наляво. Подмина полицейския участък на Олд Уестбъри и пое надясно по Уитли роуд. Индустриалната панорама на Хиксвил бавно отстъпи място на стари и добре поддържани имения, оградени от високи тухлени стени, с великолепни паркове и величествени палати, с мраморни колонади пред входа.

Къщата, която търсеше, беше доста навътре от тесния път, скрита зад триметрова ограда. Порталът беше от ковано желязо, отваряше се дистанционно. На стената до него се виждаше металната кутия на електронната алармена инсталация. До Дук спря колата и се наведе към домофона.

— Роджър Бърк от компанията „Лилко“ — предостави се той в отговор на въпроса, зададен от тънък електронен глас. Показа главата и раменете си от прозореца, това му позволи да огледа всичко, което се намираше зад дебелите метални пилони. Покритата с дребен чакъл алея беше широка, на стотина-двеста метра по-нататък се виждаше солидната къща, боядисана в бяло и тъмнозелено. Сред добре подрязаните храсти на полянката забеляза черно-кафявата фигура на едър ротвайлер. Опасен звяр, преди стотици години древните римляни са използвали подобни кучета за охрана на стадата си. Днес те са особено популярни като полицейски и стражеви животни, известни със своята неустрашимост и сила.

След фалшивото име До Дук съобщи и причината за посещението си. В района имало необичаен спад на електрическото захранване, компанията се опасявала от наличието на оголени кабели в някое от именията. Бяха го учили, че простите лъжи винаги са за предпочитане. А дори и най-самоуверените собственици изпитват страх, когато им кажеш, че някъде из имението им стърчат оголени кабели под напрежение. Миг по-късно електрониката влезе в действие и порталът започна да се отворя.

До Дук нахлузи черни ръкавици с дебело гумено покритие отвън, после включи на скорост и бавно подкара по алеята. Воланът придържаше с лявата си ръка, дясната беше потънала дълбоко в докторската чанта на седалката.

Видя фигурата на въоръжения пазач, който се приближаваше по ниско окосената трева на поляната. Натисна спирачката и покорно зачака. Вдигнал крак над нисък храст, ротвайлерът нервно уринираше, устата му беше полуотворена, очите му не се отделяха от лицето на До Дук.

Пазачът се приближи, потърси погледа на пришълеца и поиска документите му. Беше облечен с дънки и маратонки, широка памучна риза и късо кожено яке, под което ясно се очертаваше издутината на оръжието. Дали е бивше ченге или пък пенсиониран мафиот, запита се До Дук. В последно време му беше все по-трудно да ги различава.

Но и в двата случая този човек едва ли щеше се окаже глупак, затова До Дук пристъпи към действие още преди очите му да попаднат на ръката, потънала дълбоко в подозрителната чанта. Лявата му ръка се стрелна напред и сграбчи предницата на шарената риза. Човекът политна към колата, пръстите му посегнаха към дръжката на револвера под мишницата. В същия миг дясната ръка на До Дук излетя от вътрешността на чантата, стиснала малък, но остър нож.

При съприкосновението на острието с гърлото на мъжа положително се осъществи някаква странна химическа реакция. До Дук я очакваше, но въпреки това за малко не изпусна ризата на човека — едър, солидно стъпил на чакъла, здрав като бик. Светкавично промени посоката на атаката си. Острието влетя в устата на пазача, последва рязко движение, което повдигна До Дук от седалката, после всичко свърши. Ножът проникна направо в мозъка, тялото потръпна, вътрешностите се изпразниха от съдържание, отвратителна миризма изпълни прохладния въздух наоколо. Ветрецът духаше по посока на ротвайлера. Козината на врата му настръхна в момента, в който ноздрите му уловиха миризмата на смъртта.

— Нямаше как — промърмори До Дук, сякаш се извиняваше на невидим спътник до себе си. После се приготви да посрещне стрелналия се към него звяр. Пусна трупа и отвори вратата на колата с едно общо движение.

Прилепил уши към гърба си и оголил едри бели зъби, песът вече беше върху него. Страховитата тъпа муцуна беше побеляла от лиги. До Дук протегна лявата си ръка, светкавично стисна долната челюст на звяра и, използвайки инерцията на скока, ловко го хвърли на покрива на колата.

Дългите зъби се забиха дълбоко в гумираната ръкавица. До Дук замахна с окървавения нож и го заби в лявото ухо на ротвайлера. Натисна рязко и острието се показа от другата страна на главата му. Зъбите почти разкъсаха дебелата гума, но това беше последната, рефлекторна реакция на кучето пазач. До Дук отстъпи крачка назад от фонтана алена кръв, приковал тежкия звяр към ламарината с цялата сила на добре тренираните си мускули. Изпъшка от напрежение, но душата му ликуваше.

В крайна сметка се принуди да свали ръкавицата. Защото дори мъртъв, звярът здраво стискаше челюсти. Измъкна ножа от раната, наведе се и го избърса в джинсите на убития пазач. После се върна зад волана и подкара колата към масивната къща.

Дебелите подпорни колони, имитация на дорийски стил, се издигаха внушително над централния вход. До Дук изключи двигателя, взе лекарската чанта от седалката и започна да изкачва стъпалата.

— Господин Голдони? — обърна се той към добре облечен мъж, който стоеше изправен до вратата.

— Господин Доминик Голдони го няма — поклати глава онзи.

До Дук се намръщи и сведе поглед към документите в ръката си, прикрепени върху металическа рамка. При създадената ситуация те нямаха никакво значение, но той все пак попита:

— Това е резиденцията на Голдони, нали?

— Да — потвърди добре облеченият мъж, красавец от южноевропейски тип. Наближаваше петдесетте, тъмнокафявите му очи гледаха предпазливо. Всичко по него издаваше чужденеца, най-вече царствената осанка великолепният костюм от „Бриони“, италианската риза от фина коприна и обувките за хиляда долара. — Вие ли сте от „Лилко“?

— Точно така — кимна До Дук, пристъпи напред и показа за миг пластмасовата карта.

Очите на мъжа пробягаха по нея, главата му леко кимна.

— Аз съм Тони де Камило — представи се той. — Зет на господин Голдони.

— Зная — промърмори До Дук и заби юмрук в слънчевия му сплит. Пое почти нежно прегънатото на две тяло с безсилно отворена уста, коляното му тресна брадичката на Де Камило със страшна сила.

Пусна омекналото тяло на мраморния под, наведе се над него и внимателно го освободи от златните бижута, изобилстващи по него. Пръстени, часовник, ръкавели, игла за вратовръзка. После го хвана под мишниците и го завлече в гардероба, намиращ се непосредствено до вратата на огромния вестибюл, покрит с големи мраморни плочи. Извади от лекарската чанта навита на руло здрава жица и внимателно върза китките и глезените на изпадналия в несвяст Де Камило. На рафта над главата му имаше сгънат шал, До Дук го взе и здраво го натъпка в устата на пленника.

В къщата нямаше готвач, Маргарет де Камило прекалено много се гордееше с кулинарните си умения, за да позволи това. Държаха само една камериерка, която До Дук завари в кухнята, приведена над скромната си вечеря. Пристъпи безшумно зад нея, преметна със светкавично движение парче жица около шията й и рязко го стегна. Жената изстена и направи безуспешен опит да извика. Ръцете й отчаяно се размахаха във въздуха, ноктите и потънаха в косматата му ръка. После сърцето и спря, главата й политна напред и се потопи в чинията с доматен сос. До Дук я остави да изстива, пристъпи към телефона, окачен на стената до огромния хладилник, и предпазливо вдигна слушалката. Апаратът беше в ред, пръстът му бързо набра един от местните номера. Заслуша се в сигнала, преброи пет позвънявания преди насреща да вдигнат слушалката. Така и трябваше да бъде.

— Вътре съм — прошепна До Дук.

После прекъсна линията, върна се във вестибюла и пое по широкото махагоново стълбище към втория етаж. Дървото беше полирано до блясък, спокойно можеше да се огледа в него. Краката му не вдигаха абсолютно никакъв шум по дебелата персийска пътека.

Маргарет де Камило лежеше в горещата вана до главната спалня. Главата си беше облегнала на гумена възглавничка, очите й бяха затворени, мускулите й тръпнеха от удоволствие в ароматизираната вода. Това беше любимият й час от деня, тук се отпускаше и забравяше всичко. Допълнителните отговорности, които съпругът й пое напоследък, рязко го промениха. Тя виждаше колко дълбоко е разтревожен той, знаеше, че е изпаднал в затруднение.

Маргарет беше единственият човек на света, който можеше да му помогне, и тя добре знаеше това. Но той беше сицилианец, нямаше да й бъде лесно да прокара път към сърцето му. Нямаше смисъл да му припомня колко много звезди на шоубизнеса бяха станали негови клиенти благодарение на нея.

„Серенисима“ — компанията на Маргарет за скъпа, предлагана само в изискани бутици козметика обслужваше много от звездите на Холивуд и Ню Йорк. Голяма част от продукцията беше създадена по нейни рецепти, звездите ценяха това и искаха да се запознаят с нея. От своя страна Маргарет — добър психолог и познавач на човешката душа — лесно препращаше част от тях на Тони.

Отпусната в приятно затоплената вода, тя несъзнателно опипваше синините и раните по тялото си. Болката бавно се оттегляше, подобно пипалата на задоволило глада си морско чудовище.

После мислите й неизбежно се насочиха към Франция. Дъщеря й беше петнадесетгодишна — твърде голяма, за да бъде считана за дете, едновременно с това още малка за отговорностите, които трябва да поема възрастният човек. Фактът, че вече притежаваше тялото на зряла жена, само усложняваше този проблем. На няколко пъти, още преди брат й Доминик да попадне в системата ФПЗС[2], Маргарет се принуди да потърси помощта му, за да откъсне Франси от някой прекалено голям за нея младеж, или пък да й помогне да се справи с трудната училищна програма.

От устата на Маргарет се откъсна тежка въздишка. Обичаше Франси повече от всичко на света, вероятно тази обич и пречеше да прояви ефикасност при нейното възпитание. Разкъсваше се между бизнеса и грижите за дъщеря си, даваше си сметка, че не й отделя достатъчно внимание. Но какво можеше да стори? Ако остане у дома, положително ще повехне и умре от досада. Тони не притежаваше нито време, нито търпение да се занимава с възпитанието на дъщеря си, Маргарет беше убедена, че той тайно я мрази за неспособността й да го дари с така мечтания наследник. От известно време насам тя вече беше сигурна, че не може да забременее, Франси оставаше тяхното единствено дете. Нищо чудно, че Тони все по-трудно я понася…

Огромната вана беше изсечена от един-единствен къс черно-кафяв оникс — овален съд, запълнен с гореща вода, ароматизиращи соли и пищните форми на Маргарет де Камило. Крановете бяха от чисто злато, майсторски оформени като глава на лебед, нишата, в която беше поставена ваната, беше облицована в кристални огледала, спускащи се от тавана до пода. В тях се отрази фигурата на До Дук, появила се внезапно на прага.

Маргарет де Камило стреснато се надигна, ръцете и механично покриха едрите гърди. Тъмните й очи широко се разтвориха, сочните устни оформиха едно безгласно „о“.

— Кой сте вие? Как смеете да нахълтвате тук като…

— Искам да ви направя едно предложение — прекъсна я До Дук с тих, но звучен глас. Маргарет изведнъж притихна. Втренчила поглед в неканения гост, тя, за голяма изненада на До Дук, зададе съвсем логичен въпрос:

— Какво сте направили със съпруга ми?

— Не е мъртъв, ако това ви минава през главата — отвърна той и бавно пристъпи напред по влажните плочки. Тя го гледаше така, сякаш беше хипнотизирана. С трепетно желание и страх, като мравояд пред нападаща кобра… — Не е дори ранен, просто спи…

До Дук стигна ръба на ваната и отправи поглед надолу. Маргарет де Камило беше изключително привлекателна жена малко след тридесетте, с високи скули, изящен нос и прями, раздалечени очи. Гъстата черна коса беше леко накъдрена, краищата й бяха влажни и залепнали за млечнобялата кожа на шията и раменете. Изражението на лицето й издаваше определена агресивност, но До Дук забеляза, че тази жена добре умее да прикрива мислите и чувствата си. Заприлича му на професионален комарджия, от онези, които рядко си позволяват да губят… Преодоляла първоначалния си страх с изненадваща лекота, Маргарет тръсна глава и го погледна право в очите, върху скулите й пропълзя обичайната руменина. До Дук с неудоволствие установи, че тази жена не се изплаши от него до степента, която беше очаквал.

— Споменахте за някакво предложение…

До Дук кимна с глава, отбелязвайки както хладния тон, така и самоувереното й поведение.

— Точно така — рече той. — Всеки от нас притежава нещо, което представлява интерес за другия… — по устните му пробяга бледа усмивка. — Мен например живо ме интересува къде се намира в момента господин Доминик Голдони…

Върху лицето на Маргарет се изписа нескрито облекчение, от устата й се изтръгна подигравателен смях.

— Сбъркал сте адреса — отвърна. — Най-добре идете да питате агентите на ФБР. Нямам никаква представа къде се подвизава брат ми… — помръдна с рамене и решително тръсна глава: — А сега се махайте, по дяволите, евтин изнудвач!

До Дук не обърна внимание на думите й.

— Не искате ли да чуете какво притежавам аз?

— Какво бихте могли… — започна тя, на лицето й се изписа подигравателна усмивка.

Но До Дук вече прекрачваше стената на ваната, водата шумно се разплиска. Дланта на дясната му ръка покри лицето й, лявата здраво притисна гърдите. Главата на Маргарет потъна в горещата вода.

Окрачил безпомощно ритащите й нозе, До Дук уви гъстата й коса около пръстите си и рязко дръпна нагоре. Лицето й изплува на повърхността, устата й кашляше и плюеше. От очите й течаха сълзи, едрата й гръд усилено се повдигаше и отпускаше. Но До Дук беше доволен, най-сетне беше успял да прикове цялото й внимание.

— Сега може би ще се съгласите, че има за какво да си поговорим — все така спокойно каза той.

— Мръсник! — простена тя. — Как си позволявате…

Още нищо не си видяла, помисли си До Дук и душата му потръпна от задоволство.

— Няма какво да обсъждам с вас! — отсече Маргарет и отметна мократа коса от челото си. После повдигна тялото си и седна на ръба на ваната, очевидно вече никак не я беше грижа за голотата й. — Животът отдавна ми е писнал, дори да знаех къде се намира брат ми, пак нямаше да го издам!

До Дук дръпна една голяма хавлия от стойката над главата си и я подхвърли в нейна посока.

— Подсуши се! — заповяда й той. — После ще дойдеш да ти покажа нещо!

Маргарет се уви в хавлията и забърза пред него.

— Толкова ли си глупав? — раздразнено извика тя. — Нима не разбираш, че не ми пука какво ще направиш с мен? Не зная нищо, федералните ченгета вече се увериха в това и ме оставиха на мира!

Той я побутна през огромната господарска спалня. В средата й доминираше леглото с балдахин и четири колони, в далечния край имаше мраморна камина, а пред нея — извит диван от мека кожа. Монтираният над камината старинен часовник звучно отмерваше секундите.

Гърлото на Маргарет започна да се свива в момента, в който прекоси спалнята. Вече беше сигурна къде отиват.

— О, не! — тихо простена тя. — За Бога, не!

Той й позволи да се отдалечи от него и да изтича към открехнатата врата на следващата спалня. Последва я спокойно, на прага се наведе да вдигне падналата от тялото й хавлия. Преметна я през лявата си ръка и влезе в стаята с бледорозови стени. Завесите на прозорци те бяха спуснати, по леглото бяха разхвърляни плюшени животни.

— Франси!

До Дук спря да се наслади на картината: обляна в сълзи, с потръпващо от ужас голо тяло и ръце над устата, майката гледаше петнадесетгодишната си дъщеря, увиснала надолу с главата от носещата греда на покрива, завързана с кабел за глезените.

— О, Господи Франси!

Овалното лице на момичето беше окървавено, лишено от изражение. Очите й бяха затворени, устните — леко разтворени.

— Не е мъртва — обади се До Дук. — Но ако не направиш това, което искам от теб, скоро ще бъде…

— Добре, добре! — рязко се извъртя Маргарет. — Ще направя всичко, което поискаш! Само я свали, оттам!

— После, след като изпълниш желанието ми — меко отвърна До Дук. — Нямам за цел да й причинявам нищо лошо, просто трябва да разбереш, че животът й е в твои ръце… — пристъпи напред и й подаде хавлията: — Смятам, че се разбираме, нали?

Маргарет отново го погледна с очите на професионален комарджия, той усети, че без колебание би вкарала между ребрата му нож за отваряне на писма или нещо подобно… Дали наистина е готова на една толкова решителна постъпка, запита се До Дук. Дали има куража да промени дълбоката си същност? Тези въпроси живо го интересуваха. Просто защото беше усетил нещо особено в тази жена, нещо, което неотразимо го привличаше.

— Какво искаш от мен? — попита тя.

Слязоха долу, той кимна по посока на библиотеката. Напълни две чашки с коняк от кристална гарафа и й подаде едната. Преди това й позволи да се облече, но отказа да напусне стаята. Тя си сложи къса плетена пола кремава блуза и чехли от мека обработена кожа със златни ширити. Той беше впечатлен от точните и икономични движения на ръцете й, от достойнството, което се излъчваше от цялата й фигура. Отказа коняка с кратко завъртане на глава, но той настоя:

— Пий, конякът ще отпусне нервите ти… От това само ще спечелиш.

Тя бавно пое издутата чаша и отпи една малка глътка.

До Дук се отпусна на плюшения диван до нея и въздъхна:

— Е, добре, чуй сега какво искам от теб… Когато брат ти позвъни, трябва да разбереш къде се намира.

Маргарет остави чашата на ниската стъклена масичка с бронзови крака и поклати глава:

— Ти си луд. Това никога няма да стане. Преди всичко, защото брат ми никога не би влязъл във връзка с мен или с който и да било друг от семейството…

— Ще влезе — отвърна тихо, но убедено До Дук.

Маргарет продължително го изгледа, после се приведе към кутията от сребърен филигран на масичката и извади цигара. Гърдите й съблазнително се полюшнаха. Първият провокативен жест. До Дук разбра, че е започнала да прави преоценка на ситуацията. Това беше добре и за двамата, решително за предпочитане, що се отнасяше лично до него…

— Ти май наистина си глупак! — раздразнено го изгледа тя. — Брат ми Доминик беше включен в програмата ФПЗС преди почти една година. Семейството му също е с него. Оттогава насам не съм го чувала, майка му също няма вести от него… Правилата са му били обяснени абсолютно категорично — никакви контакти с близки и приятели. В противен случай ФБР не гарантира безопасността му.

Той бавно вдигна тежката сребърна запалка и й поднесе огънче. Тя се поколеба за миг, после се наведе напред. Вдъхна дълбоко дима и издуха струята така, че да подчертае вълнението си.

— Даваш ли си сметка, че в цялата история на ФПЗС няма нито един разкрит свидетел или обвиняем, който се е придържал към тези правила? — очите й внимателно следяха изражението на лицето му. — Това ни го каза заместник-началникът на Оперативния отдел, който привежда в изпълнение програмата ФПЗС. А аз съм убедена, че Доминик стриктно ще се придържа към тях, особено след това, което е извършил… Той никак не иска да умира. Напротив — има всички причини да живее…

Млъкна изведнъж. До Дук съзна, че отчаяно се нуждае от някаква негова реплика. Това беше първият й опит да овладее положението, той го оцени по достойнство. Но въпреки това запази мълчание.

Маргарет допуши цигарата си, нервно натисна фаса в кристалния пепелник. До Дук очакваше да посегне за нова, но тя отново го изненада със силата на волята и самообладанието си. Отпусна се назад, кръстоса ръце в скута спи тихо промълви:

— Пусни дъщеря ми!

— Говорехме за брат ти — отвърна До Дук и с интерес проследи струйката пот, която се плъзна по дясната й скула. Напрежението й усещаше като някакво сияние, придружено от тихо бръмчене. Често му се случваше.

Видя едва забележи мото с потрепване на устните й, миг преди главата да се сведе към гърдите.

— Добре — въздъхна тя. — Да речем, че Доминик наистина се обади… После?

— Веднага ще си уредиш среща с него — отвърна До Дук. — На която не бива да присъства никой от ФПЗС.

— Няма да се съгласи.

Той отвори сребърната кутия, запали една цигара и й я подаде:

— Ще се съгласи, Маргарет. Зная със сигурност, че ти се е обаждал вече няколко пъти… Доколкото си спомням, последния път е било във връзка с това, което си вършила с Тони Д. зад затворени врати…

Маргарет нададе тих вик, коленете й инстинктивно се вдигнаха нагоре, сякаш искаше да се предпази от удар в гърдите. Лицето й пребледня, въздухът излиташе от дробовете й на неравномерни тласъци.

— Този път Доминик ще научи, че мъжът ти е малтретирал Франси — говореше със спокоен, монотонен и малко отегчен глас, сякаш четеше телефонен указател и това правеше ефекта от думите му още по-опустошителен. — Ще ти се обади, Маргарет, можеш да бъдеш сигурна в това… След което ти трябва да изиграеш ролята си. Ще се държиш истерично, ако въпреки това Доминик не предложи среща, ти ще сториш това!

— Мръсно копеле! — изстена тя и затвори очи. „Този мръсник разруши всичко!“

Усети как губи самообладание, солени сълзи се спуснаха по бузите й, паниката беше толкова силна, че умът й отказа да функционира. Направи върховно усилие да разсъждава логично.

— Знаеш какво искаш, нали? — отчаяно прошепна тя.

До Дук рязко плесна с длани. Между тях се оказа издутата чаша на Маргарет, силният трясък я накара да подскочи. Много му хареса изражението на очите й, в съзнанието му отново изплува картината „Мадам Х“ на Сарджънт.

— Убих твоя бодигард, убих домашната ти помощница и гадния ротвайлер — тихо промълви той. — Няма да се поколебая нито за миг да убия и дъщеря ти! — блестящите му очи не се отделяха от нейните. — Отново ти напомням, че животът на Франсин е буквално в твоите ръце!

Маргарет смачка цигарата си в пепелника.

— Господи, как изобщо можеш да спиш през нощта? — въздъхна с отчаяние тя.

— Много интересен въпрос — изправи се До Дук. — Особено когато го чувам от сестрата на Доминик Голдони. Това име ли използваш в бизнеса си? Името на брат си? — устните му се разтеглиха в усмивка: — Как ли се чувства Тони Д., когато за теб се говори като за Маргарет Голдони? Вероятно изпитва гняв, нали?

Тя го наблюдаваше с някаква смесица от вцепенение и ужас. Той заобиколи дивана и се изправи пред голямо платно на Анри Мартен с характерните за този художник житни поля.

— Маргарет, ти си достатъчно интелигентна, за да си даваш сметка, че всички ние намираме мотиви, за да оправдаем постъпките си… Това съвсем не е привилегия единствено на фанатиците и праведниците…

Замълча в очакване, душата му потъна и се разтвори в мирния провансалски пейзаж, сътворен от гениалната четка на Мартен. Помисли си, че с радост би обърнал гръб на всичко — дори на постоянната игра със смъртта, която се беше превърнала в единствен смисъл на живота му, — ако би бил способен да нарисува една такава картина. Само една… Той нямаше деца, или поне не му беше известен подобен факт… Но този шедьовър беше нещо далеч по-добро от раждането на дете. Защото изскачаше направо от божественото вдъхновение в главата на художника и се запечатваше върху платното точно такъв, какъвто го е виждал той… До Дук беше убеден, че това е най-голямата награда в живота.

— Много интересно — обади се зад гърба му Маргарет. — Един звяр проявява афинитет към изящните изкуства!

Беше чул, не — по-скоро беше усетил стъпките, й. Отново се запита дали би имала куража да забие между ребрата му някой нож за писма. Очите му останаха заковани в творбата на Мартен, гласът му беше тих, но убедителен:

— Доминик ще се обади в рамките на следващите два часа. Готова ли си да изпълниш това, което искам от теб?

— Дай ми малко време — въздъхна тя. — Никога досега не съм сключвала сделка с дявола!

— Това може би е истина — обърна се той. — Но брат ти го е правил, при това много пъти!

Нищо не знаеш за брат ми, искаше да изкрещи Маргарет. Не го стори просто защото беше уплашена. Защото дълбоко в себе си чувстваше, че този човек ще й докаже противното с точни факти и безпощадни аргументи.

Погледите им се преплетоха, зад враждебността на Маргарет той ясно усети раздвоение и объркване. Тя едва ли си даваше сметка за въздействието на неговата привлекателност, още по-малко можеше да знае нещо за класическата тактика на следователите, до която в момента прибягваше До Дук. Тактиката на персонификацията, на елемента на интимност при воденето на един чисто формален разговор с ясно поставени цели и задачи. В замяна на това положително усещаше обратната страна на монетата. Преди много години До Дук беше разбрал, че жените харесват не толкова проявата на властност от страна на мъжете, колкото преките последици от налагането на тяхната воля.

Езикът на Маргарет изскочи навън и облиза пресъхналите устни.

— Нямаш ли си име? — тихо попита тя.

— Имам, при това няколко — отвърна До Дук. — Можеш да ме наричаш Робърт.

— Робърт ли? — погледна го любопитно тя и пристъпи крачка напред. — Това не е ориенталско име, а в твоите жили очевидно тече такава кръв… — наведе глава и внимателно разгледа чертите на лицето му: — Всъщност, не… В жилите ти тече кръвта на няколко раси, доминираща по всяка вероятност е полинезийската… — на устните й се появи бледа усмивка: — Самата аз съм венецианка, зная какво е…

— Какво знаеш?

— Зная как се чувства един аутсайдер — въздъхна Маргарет, отстъпи назад и се насочи обратно към дивана. — Живея сред сицилианци, никой от тях не изпитва доверие към мен… — седна и преметна крак върху крак. — Човек в моето положение е длъжен да доказва своята лоялност цял живот. Дори по отношение на собственото си семейство…

До Дук вътрешно се усмихна, харесваше му нейната комбинативност. Спря продължителен поглед на дългите й крака, съвсем не му беше трудно да го направи похотлив. Искаше да я окуражи. Фактът, че желанието му беше изкуствено, нямаше отношение към крайната цел, не беше необходимо тя да усети това. Искаше да разбере колко далеч може да стигне тази жена, на какво е способна в екстремна ситуация. Сега се увери в едно: тя беше готова да му помогне да разбере това.

— Имаш ли семейство?

Въпросът го прониза като остър нож, реакцията му беше светкавична и очарователна усмивка, нова маска, нова игра…

— Някога — глухо отвърна той.

Маргарет моментално долови особената нотка в гласа му.

— Сирак ли си?

— Семената на унищожението бяха засадени в годините на ранното ми детство…

— Какви странни думи! — погледна го озадачено тя. — Вярно ли е това? Наистина ли нямаш семейство?

Беше вярно, но той сви рамене. Искаше му се да поправи допуснатата грешка, беше дълбоко удивен от това, което току-що каза… Да не би да полудявам, упрекна се мислено До Дук.

Направи усилие да прекъсне връзката, установила се незабележимо между тях. Тя го безпокоеше толкова, колкото и той нея.

— Какво искаш от Доминик? — попита зад гърба му тя.

— Информация, която мога да получа само от него.

— Това опростява нещата — тръсна глава Маргарет. — Ще му я поискам, когато се обади, после ще ти я предам.

На лицето на До Дук се появи хладна усмивка, тя ясно разбра, че този човек е просто част от огромен по мащаби заговор.

— Маргарет, предупреждавам те, че ако промениш нещо, дори само една дума от сценария, който ти предложих, Франсин ще умре! — студено я изгледа той. — При това ще умре пред собствените ти очи!

— Добре, добре! — потръпна тя и неволно скри лице в дланите си. — Само… Само не го казвай пак! Не искам дори да допускаш подобна възможност!

След известно време ръцете й се отпуснаха в скута, очите й бяха премрежени от сълзи.

— Знаеш ли — прошепна. — Независимо от това, което е извършил, Доминик все още има влиятелни приятели… Много от тях е спасил от лапите на ФБР…

— Зная точно колко са влиятелни — отвърна все така хладно До Дук. — Кой, мислиш, че ме праща тук?

Пресметнат риск, но все пак риск. Трябваше му, за да я задържи под пълен контрол.

— Господи, това не е вярно! — в очите на Маргарет се появи дълбока тревога. — То ще го убие!

До Дук сви рамене и се отпусна на дивана до нея.

— Животът е пълен с изненади — промърмори той. — Дори за човек като мен…

— Не, не! — почти беззвучно прошепна тя. — Ти ме лъжеш! Познавам приятелите на Доминик, те са абсолютно лоялни! — тялото й неволно потръпна. — Сториш ли му нещо лошо, ще трябва да се пазиш от тях… Това не те ли безпокои?

— Напротив, радва ме.

Внимателно наблюдаваше смяната на чувствата върху лицето й.

— Господи, кой си ти? — в шепота й се долови отчаяние. — Какви грехове съм извършила, че съдбата ми изпраща човек като теб?

— Я ми кажи нещо — погледна я в очите До Дук. — Нима си толкова невинна, колкото е виновен брат ти?

Тя не усещаше сълзите, които се стичаха по бузите й.

— Никой не може да бъде напълно невинен — прошепна. — А аз… Аз се чувствам като в Деня на Страшния съд! Ръцете ми ще бъдат окървавени, независимо от това, което съм извършила…

— В крайна сметка всички ние сме зверове — кимна той. — И все някога трябва да се омърсим… Днес е дошъл твоят ред…

Тя си взе нова цигара, погледът й беше замаял.

— Искаш да кажеш, че ще стана като теб? — попита. — Не, никога!

— Много ми се иска наистина да е така — мрачно отвърна той.

Маргарет хвана запалката, после внезапно промени намеренията си и върна цигарата в сребърната кутия.

— Това, което ме плаши, е, че ти си сигурен в предстоящото обаждане на Доминик — прошепна тя.

— Така е.

— Но неговите приятели…

— Той вече няма приятели.

Пръстът му се потопи в малката локвичка алкохол върху кристалното стъкло, заедно със сладката лепкава течност върху кожата му проблесна и остро късче от строшената чаша. Той го натисна с рязко движение, от малката раничка бликна алена струйка кръв. Тази проява на мъжественост я накара да се убеди, че болката е важна съставна част от личността на този човек. Прибра това заключен дълбоко в съзнанието си, все още не знаеше как и по какъв начин би могла да се възползва от него.

После се запита защо той не прибегна до сексуално насилие. Възможности за това беше получил в изобилие — Докато беше гола в банята, докато се обличаше пред очите му, през цялото време, прекарано тук, в библиотеката… Преодоляла първоначалния шок от появата му, тя самата започна да му внушава подобно поведение. Просто защото знаеше, че попаднал в капана на бедрата й, с наситена от тестостерон кръвоносна система, той едва ли би могъл да разсъждава трезво…

Но сега трябваше да направи нещо. Трябваше да се изтръгне от този кошмар. Размърда се върху мекия диван, полата й се вдигна почти до бедрата. Забеляза как погледът му се измества натам, забравил капчицата кръв на върха на пръста си. Беше тежък поглед, плътта й се загря под него. Дори бузите й пламнаха.

— Какво те мъчи? — прошепна, сама не успя да познае гласа си.

До Дук вдигна поглед към лицето й, пръстът му бавно започна да чертае червен полумесец върху потрепващата вътрешна част на бедрото й. После се насочи нагоре, към сърцевината на нейната женственост, топла и влажна дори в този ужасен миг… Усети крехката връзка, която се установяваше помежду им, направи всичко възможно да го привлече към себе си, да накара кръвта му да кипне…

Стресна се от резкия звън на телефона, очите й го погледнаха с изражението, с което осъденият посреща приближаването на палача. Той отмести ръката си, единственият й шанс изчезна…

— Вдигни слушалката! — кратко нареди До Дук, погледът му се превърна в стоманен нож, забил се дълбоко в ужасените й очи.

Маргарет колебливо потръпна. Може би не е Доминик, може би се обажда някой друг… Господи, нека бъде някой друг! Моля те, Господи!

Грабна слушалката с рязък жест, развълнувано преглътна:

— Ало?

— Маргарита, bellissima! — бръмна в ухото и сочният бас на Доминик и тя бавно затвори очи.

Книга първа

Стари приятели

Лицето на маймуната е покрито с маймунска маска и така текат годините…

Матцуо Башо

Първа глава

Токио | Марин Сен Кроа | Ню Йорк

Рано сутринта Токио вонеше на риба. „Може би тази миризма идва от реката Сумида, все още даваща хляб на стотици и дори хиляди рибари. Или пък от стоманеносивия смог, надвиснал тежко над огромната метрополия“, помисли си Никълъс Линеър.

Слънцето правеше опит да надскочи планинските върхове в далечината, но тук, в сърцето на града, продължаваше да властва мракът. Тук-там сенките леко посиняваха и това беше единственият признак за настъпващото утро.

Докато се изкачваше с президентския асансьор към върха на небостъргача Шинжуку Сюриу, Никълъс мислеше главно за редицата неотложни решения, които го очакваха в „Сато Интернешънъл“ — огромния промишлено-търговски конгломерат, който той управляваше съвместно с Танцан Нанги.

Нанги беше японец с буден ум, бивш заместник-министър на могъщото МТИ — Министерството на международната търговия и индустрия. Никълъс се беше сближил с него, последва и решението им да обединят своите компании „Томкин Индъстриз“ и „Сато Интернешънъл“.

Интересно беше, че и двамата бяха получили в наследство ръководните постове в своите компании — Нанги от брата на най-добрия си приятел, Никълъс — от покойния си тъст. По тази, а и по още ред причини връзката между двамата беше здрава и нерушима, живееха и действаха като един общ организъм.

Асансьорът спря на петдесет и втория етаж. Никълъс излезе от кабината, прекоси пустата приемна, блестяща от хром и благородно тиково дърво, после тръгна по коридора с канцелариите на подчинените си. Кабинетът му се намираше редом с този на Нанги, двата заедно заемаха цялата западна страна на етажа.

Насочи се към удобния диван в ъгъла, поставен пред огромен панорамен прозорец. Седна и отправи поглед към града, който се разстилаше в краката му. От тук смогът изглеждаше синкав и злокобен, гъстата му пелена скриваше изцяло гордото чело навръх Фуджи в далечината.

Даваше си сметка, че скоро ще се наложи да замине за Америка. Не само за да се срещне с Харли Гоунт, но и за да упражни личното си влияние сред политическите кръгове във Вашингтон, все по-категорично обявяващи се срещу японската икономическа експанзия и нарастващата арогантност, по тяхно мнение, на японските политици. За тази задача Гоунт беше наел професионален посредник — човек на име Терънс Макнотън, но в душата на Никълъс нарастваше убеждението, че посредниците трудно могат да свършат работа при подобни деликатни мисии. През последните години на няколко пъти искаше да отлети за Америка, но Нанги винаги успяваше да го разубеди. Според него присъствието на Никълъс в Япония беше далеч по-важно, просто защото и тукашният бюрократичен апарат се нуждаеше от постоянно убеждаване в ползата от смесени американо-японски предприятия.

А Никълъс, по твърдото убеждение на Нанги, беше единственият чужденец, притежаващ шанса да постигне нещо по пътя на това убеждаване. По простата причина, че японците не го считат за „итеки“ — презрян варварин. Бащата на Никълъс — полковникът от английската армия Денис Линеър, служил в щаба на окупационните сили на генерал Макартър непосредствено след Втората световна война, имаше искрени приятели сред по-старото поколение японски административни функционери. Благодарение на неговите усилия и връзки днешната демократична конституция на тази страна беше приета от общо взето консервативните японски политици. На погребението на полковник Линеър бяха присъствали толкова официални лица, колкото на погребението на всеки японски император.

Никълъс усети появата на Танцан Нанги още преди да го види. Вече доста възрастен, Нанги беше запазил впечатляващия си външен вид. Дясното му око, млечнобяло под полуспуснатия клепач, свидетелстваше за тежката контузия, получена преди много години.

Останалата част от лицето му по нищо не се различаваше от лицето на опитен дипломат, познаващ всички тайни на света, сред който се движи.

Почука на открехнатата врата на Никълъс с върха на стария си бастун, чиято дръжка представляваше изящна глава на дракон. Краката му, сериозно пострадали по време на войната в Тихия океан, придвижваха стегнатото му тяло по-леко или по-вдървено, в зависимост от времето, часа на денонощието и общото му здравословно състояние.

Двамата мъже се поздравиха топло, без формалности. В присъствието на чужди хора обаче никога не си позволяваха подобно поведение. Седнаха пред чашите гъст зелен чай и с наслада отпиха. Неизменен ритуал в началото на напрегнатия ден, предхождащ вземането на стратегически важни решения за дейността на „Сато Интернешънъл“. Решения, които винаги се вземаха само от двамата, далеч преди пристигането на останалите служители.

— Новините са лоши — въздъхна Нанги. — Не успях да събера капитала, който според теб ще ни бъде необходим за икономическа експанзия във Виетнам.

— Една ирония на съдбата — поклати глава Никълъс. — Бизнесът ни върви отлично, всеки може да се увери в това от баланса за последното тримесечие. Търсенето на „СФИНКС Т-ПРАМ“ е огромно, далеч над производствените ни мощности… — „Сфинкс Т-ПРАМ“ беше името на компютърния чип, създадени лабораториите на Никълъс и защитени авторско право — единственият програмируем чип на пазара, притежаващ огромна електронна памет. — Именно затова ни трябва бързо настаняване във Виетнам. Новите заводи там ще бъдат изключително изгодни за пас с ниските си производствени разходи, а продукцията им незабавно ще бъде погълната от пазара…

— За съжаление чипът е само една част от бизнеса на корпорацията — поклати глава Нанги и отпи глътка чан. — А другите съвсем не са толкова успешни…

Никълъс знаеше какво иска да каже приятелят му. За разлика от „Томкин Индъстриз“ преди обединението, „Сато Интернешънъл“ винаги се беше радвала на неограничен достъп до финансовия пазар. Но сега правилата бяха променени. Предимството на японската корпорация пред американската изведнъж се беше превърнало в недостатък. Всички големи фирми тук са собственост на някоя банка или са част от нейната дейност. В случая със „Сато“ банката се наричаше „Даймийо Дивелъпмънт“. Години наред фирмата се беше радвала на изгодни кредити при нисък лихвен процент. Но днес Япония изживяваше рецесия и производствен спад, непознат за страната в следвоенното й развитие. Този процес започна през 1988 година, когато правителството предприе погрешни мерки за растеж на икономиката, вече страдаща от прекомерно силната йена. Министрите решиха, че създавайки изкуствен бум в продажбата на земя и насърчавайки местните компании да инвестират вътре в страната, автоматически ще смекчат последиците от силната йена на международните валутни пазари. И това действително стана, но само до определен момент. После балонът започна да се надува, цената на недвижимата собственост скочи до небето. Но японските бизнесмени, претъпкани с пари от интензивния износ, продължаваха да ги влагат в земя. Балонът се спука, фантастичните цени на имотите рязко паднаха, много хора се разориха буквално за една нощ.

Касапницата беше ужасна, разпространяваше се като кръговете от запратен в центъра на тихо езеро камък. Банките кредиторки, отпускащи щедро заеми за покупка на недвижими имоти, изведнъж се оказаха собственици на стока, която нито беше продаваема, нито можеше да върне обратно в паричния поток огромните капитали, които беше погълнала. И това се отрази на балансите им. Всички те бяха залени от червения цвят — единствената кръв, от която се вълнува сърцето на банкерите по света…

„Даймийо Дивелъпмънт“ не беше изключение. Макар че успя да се задържи на повърхността, тя понесе огромни загуби и беше на ръба на банкрута. Това не можеше да не се отрази на финансовото състояние на „Сато Интернешънъл“. Нанги се принуди да смени нейния председател, но хаосът не можеше да се оправи за една нощ, вече шести месец финансовите операции на „Даймийо“ бяха близо до нулата. Това той приемаше като лично унижение, все още не можеше да забрави, че някога беше президент на тази банка.

В японския икономически живот се появи нов термин — „рисутора“. В приблизителен превод той означаваше „забавяне на икономическия растеж“ — нещо нечувано в следвоенна Япония. Предприятията се принудиха да свиват своето производство, да се лишават от своя най-ценен капитал — добре подготвените и лоялни работници и специалисти. За страна, която, цели четиридесет години беше живяла под девиза „Повече и по-качествена продукция“, забавянето на икономическия растеж беше оглушителна плесница. Благоразумни и далновидни както винаги, Нанги и Никълъс бяха успели да удържат своята компания от неразумни капиталовложения, за нея ефектът от „рисутора“ беше далеч по-малко болезнен. Това стана благодарение опита на Никълъс, който познаваше икономическата стагнация по-добре от всички японски бизнесмени, взети заедно. Въпреки всичко обаче, те също страдаха от липсата на оборотни средства.

— Въпреки всичко трябва да намерим парите, които са ни необходими — въздъхна Никълъс. — Не го ли сторим бързо, ще бъдем изместени от този перспективен пазар.

— Трябва ми повече време за реална оценка на ситуацията — поклати глава Нанги. — Виетнам скоро отвори вратите си за чужди инвестиции, все още изпитвам определени съмнения към правителството там…

— Което означава, че не вярваш на виетнамците, нали?

Нанги разклати чашата си. Не обичаше миговете, в които между тях се появяваше напрежение. Но още преди няколко години, след пътуването на Никълъс до Сайгон и назначаването на Винсънт Тин за техен генерален представител, в душата му се загнездиха съмнения. Тин беше виетнамец и това беше достатъчно. Никълъс беше прав — той не вярваше на виетнамците. Бяха вложили огромни средства в тази странна, отскоро потеглила по пътя на капитализма страна, а Никълъс настояваше за още. Ами ако комунистите отново вземат властта и национализират индустрията? Тогава той и Никълъс ще загубят всичко!

— Тези хора не ми вдъхват доверие — призна на глас той и вдигна поглед от ситно нарязаните зелени листенца в чашата си.

— Защото са различни.

— Китайците от Хонконг също са различни — поклати глава Нанги. — Но с тях работя без никакви проблеми, дори изпитвам удоволствие от постоянните им интриги. С виетнамците е друго…

— Затова аз се занимавам с тях — отвърна Никълъс. — Не забравяй цифрите. Печалбата от ограничената ни продукция в Сайгон под надзора на Вини е направо астрономическа. Представи си какво би получила компанията ни, ако започнем да работим в широки мащаби при тези ниски производствени разходи!

Нанги знаеше, че е прав, цялата му дейност го беше доказала. Успехите на Никълъс в разработката на нови пазари бяха наистина огромни.

— Добре — кимна той. — Камък вода ще пусне, но ще намеря необходимия капитал!

— Няма да съжаляваш за това — усмихна се Никълъс и допълни чашите с чай.

— Дано — въздъхна Нанги. — Ще се наложи да потърся контакти с Якудза…

— Ех, ако знаеше кой е „Кайшо“! — възкликна с едва доловима ирония Никълъс.

— Известно ми е, че не храниш никакво уважение към Якудза — погледна го Нанги. — И това ми се струва доста странно, особено след като знам какво задълбочено внимание обръщаш на другите аспекти в японския начин на живот…

— Якудза са гангстери! — отсече Никълъс. — Защо трябва да вниквам в тяхната психология?

— На този въпрос можеш да си отговориш сам.

— Но не мога да си отговоря на едни друг въпрос — Ти какво общо имаш с тях? Защо не ги оставиш да вършат мръсната си работа сами?

— Все едно да питаш „Защо заедно с кислорода вдишваш и въглероден двуокис“ — горчиво поклати глава Нанги. — Това просто е невъзможно…

— Искаш да кажеш непрактично!

Нанги въздъхна. Знаеше, че по този въпрос няма да се разбере с приятеля си. Никога не беше успявал да го стори.

— Добре, върви да се видиш с твоя „Кайшо“, който и да е той — предаде се Никълъс.

— Кайшо е върховният главатар на всички кланове — поклати глава Нанги. — Оябун на оябуните… Кръстник на кръстниците… Спокойно мога да те уверя, че такъв човек не съществува. Това е мит, измислен от някой умен мафиотски главатар. Така официалната власт си наляга парцалите, полицията, пък и всички ние — нормалните граждани, живеем с чувството, че подземният свят се ръководи от някаква богоподобна личност, до която никога няма да достигнем… Така Якудза става всемогъща организация. А дори когато успее да разбие някоя от мрежите за хазарт и наркотици, полицията няма самочувствие, не може да даде оценка на успеха си… — размърда се в стола и добави: — Всички мои познати от средите на Якудза категорично отричат да познават, човек, който би могъл да бъде „Кайшо“…

После разговорът им се прехвърли върху проекта „Кошер“ — любимата рожба на Никълъс. Нещата бяха в застой, тъй като фирмата „Хайротек“, получила поръчката на американското правителство за изграждане на сложната компютърна система, необяснимо се беше отказала в последния момент.

— Най-много ме безпокои фактът, че никой от „Хайротек“ не отговаря на настоятелните писма и телефонните обаждания на Харли Гоунт — въздъхна Никълъс. — Наредих му да внесе официално оплакване в съда за неизпълнение на договорни задължения. Не само срещу фирмата контрактор, но и срещу правителството на САЩ…

— Правителството ли? — погледна го загрижено Нанги.

— Да. Според мен то е отговорно за внезапния застой.

Никълъс тръсна глава и започна да излага пред Нанги последната информация относно проекта „Чи“. Сам беше избрал името му. „Чи“ означаваше „мъдрост“. По негово предложение за проекта отделиха усилията на едно от най-стабилните подразделения на компанията. „Чи“ беше принципно нов компютър, без софтуер. На практика щеше да бъде толкова гъвкав, колкото хората, които щяха да го използват. Не се нуждаеше от софтуер по простата причина, че беше създаден на принципа на невронната мрежа. Прототипът на „Чи“ съдържаше над хиляда миниатюрни „кубчета“, които, за разлика от електронните чипове, бяха изградени от по шестдесет и четири електронни неврона — тяхно копие в човешкия мозък. Тази машина действаше на принципа на примера. „Правилното“ решение се определяше от оператора посредством даден вид напрежение в невронната мрежа, „погрешното“ — от друг. По този начин компютърът буквално „научаваше“ функциите, които се изискваха от него, и ги осъществяваше по най-добрия начин, без да се налага използването на каквито и да било софтуерни програми.

— По всичко личи, че първият невронен компютър на пазара ще бъде на фирмата „Рико“, но нашият „Чи“ е много по-усъвършенстван и несъмнено ще предизвика силен интерес — убедено поклати глава Никълъс.

Ранното съвещание приключи. Нанги се изправи, взе бастуна и бавно тръгна към кабинета си в другия край на коридора.

През следващите два часа Никълъс почти не пусна слушалката. Проведе кратки разговори с директорите на задграничните заводи на компанията в Банкок, Сингапур, Сайгон, Куала Лумпур, Индонезия и Ханджоу, в Югоизточен Китай. Би могъл да съкрати това време наполовина, но телефонните връзки с тази част на света бяха влудяващо бавни, често му се налагаше да чува сигнала за заето, разговорите му да прекъсват по средата, а когато отново набере номера — да попадне на съвсем различен адресат. Преди години положително би вдигнал ръце, но сега филиалите на компанията в тази част на света ставаха все по-важни за нейния общ просперитет.

Най-сетне приключи тежката битка с телекомуникационната система на Третия свят. Хвърли кратък поглед на часовника и се зае да запарва нова порция зелен чай.

Частната му линия влезе в действие в момента, в който хвана бъркалката. Остави тежкия железен чайник и погледна апарата. Този телефон никога не звънеше толкова рано сутринта. Посегна към слушалката с чувство на известно безпокойство.

— Моши-моши…

— Господин Линеър? — бръмна в ухото му непознат глас. — Господин Никълъс Линеър?

— Кой е?

— Обаждам се от името на Микио Оками. Това име говори ли ви нещо?

Никълъс усети ударите на сърцето в гърлото си, изведнъж му стана трудно да диша.

— Как се добрахте до този номер?

— Микио Оками ви праща специалните си поздрави — отвърна гласът, после млъкна и в слушалката ясно се чу спокойното дишане на човека отсреща. — Той иска да…

— Ще ви дам един номер — прекъсна го рязко Никълъс и бързо продиктува осем цифри. — Наберете го точно след десет минути.

Първите шестдесет секунди от посочения срок отидоха за нормализиране на дишането. През следващите пет минути се отдаде на „зазен“ — особена форма на медитация. Но дори тя не успя да попречи на спомените, които нахлуха в съзнанието му.

Малко преди смъртта си полковник Линеър беше споменал името, което прозвуча по телефона преди малко. Микио Оками беше спасил живота на баща му. Кога и как — Никълъс така и не разбра. Но баща му беше пределно ясен — ако някога Оками го потърси, това ще означава, че е попаднал в безнадеждна ситуация и ще му трябва помощ…

Оттогава изтече много вода, животът следваше неумолимия си ход. И ето че Оками го беше потърсил…

Никълъс излезе от кабинета и тръгна по коридора. Президентският асансьор го очакваше, търпелив като верен слуга. Натисна бутона за мецанина и се запита къде ли всъщност отива…

Двамата с Нанги решиха да купят мецанина на небостъргача Шинжуку Сюриу в края на предишната година, веднага след като фалира френският ресторант с прекалено надути цени, който се помещаваше там. Направиха основен ремонт на трите етажа, събориха много стени, за да издигнат нови. В крайна сметка там трябваше да се появи „Индиго“ — бляскав и модерен нощен клуб…

Слезе от асансьора, в носа го удари миризма на вар и мазилка, на прясно положена боя и прогорено желязо. Бригадирът на ремонтната фирма моментално го позна. Пристъпи към него, поклони се и му подаде предпазна каска. Никълъс я сложи на главата си и побърза към окачения на стената телефонен апарат. Разполагаше само с тридесет секунди. Телефонът иззвъня в мига, в който протегна ръка към слушалката.

— Да?

— Господин Линеър?

— Аз съм.

— О! — краткото възклицание беше наситено с напрежение. — Доколкото разбирам, вече можем да разговаряме на спокойствие… Много съм доволен, че успях да вляза във връзка с вас…

Очите на Никълъс бяха заковани в ъгъла на заведението. Там се издигаха няколко бъбрековидни платформи, всяка от които можеше да побере две-три масички. Идеята на архитекта беше да създаде у бъдещите посетители илюзията за свободно увисване във въздуха, отдолу щеше да свети безплътен дансинг, създаден с помощта на сложна система от лазери.

— С кого разговарям? — попита той. — Вие очевидно ме познавателно аз…

— Служа на Микио Оками, името ми няма никакво значение — отвърна гласът, направи кратка пауза и добави: — Помните ли своето обещание?

— Разбира се — отвърна Никълъс.

— Оками-сан се нуждае от спешната ви помощ.

— Разбирам.

— Моля незабавно да отлетите за Венеция, Италия. Билет първа класа, на авиокомпания „Ер Франс“ е издаден на ваше име и ви очаква на летище „Нарита“. Моля да бъдете точен и да го получите поне два часа преди полета, който е насрочен за 9.40 часа тази вечер.

— Тази вечер?! — възкликна Никълъс. — Но аз не мога да зарежа всичко просто ей така!… — млъкна, тъй като разбра, че отсреща бяха затворили.

Бавно окачи слушалката. Въздухът тежеше от фин прашец, ясно видим на светлината на фенерите, закрепени върху каските на работниците. Произходът му се дължеше на плочите от бледожълт пясъчник, с които облицоваха носещите колони на бъдещото заведение. Мислеше за баща си, за оскъдната му информация относно Микио Оками. Понякога става така, че човек изчерпва всички средства за постигането на целта си, беше казал Денис Линеър на тринадесетгодишното момче. А целта трябва да бъде постигната. На всяка цена! Още си много млад, но трябва да знаеш, че в живота има и такива цели, за изпълнението на които си готов да сториш всичко, да не обръщаш внимание на средствата, до които прибягваш… Това е тъжната истина. Човек не може да живее като светец, често се налага да прави компромиси. Болезнени и трудни компромиси… Аз съм благодарен на съдбата, че в подобен момент имах до себе си човек като Микио Оками…

Изведнъж си даде сметка какво точно беше чувството, което изпита преди малко, вдигайки слушалката. То беше същото, което беше изпитал тогава, преди много години… Вътрешно убеждение, неподплатено с факти, но здраво и непоклатимо като скала — този Микио Оками е член на Якудза. Трудната и комплицирана работа на баща му в неясната и често променяща се обстановка на следвоенна Япония несъмнено го беше изправила пред сблъсък с могъщата престъпна организация. Никълъс добре помнеше какво се говореше по повод на генералните стачки, организирани от прокомунистическите профсъюзи през 1947 и 1948 година. Те са били овладени и прекратени благодарение на сътрудничеството между гангстерските кланове и американските окупационни власти. Безкомпромисните бойци на Якудза са се явявали естествен съюзник на капиталистическото общество, просто защото не биха могли да съществуват при друга, особено пък лява, политическа система.

Но ако Микио Оками е бил оябун на някой от гангстерските кланове в следвоенните години, днес би трябвало да надхвърля осемдесетте, помисли си Никълъс. Дори да допуснем, че е бил издигнат на този пост съвсем млад, преди да навърши тридесет… На тази възраст едва ли е в състояние да поддържа желязната дисциплина в редовете на своята организация, а още по-малко пък сложните игри и комбинации с полицията, правителството и висшата държавна администрация… Дали именно преклонната възраст не е причина да потърси услугите му? Дали се чувства заплашен от настъплението на младите в собствения си клан, или пък останалите престъпни фамилии са се обединили срещу него? И в двата случая Никълъс предчувстваше сериозни неприятности.

Върна се в кабинета и се залови за работа. Записа на диктофона две нареждания за личната си секретарка Сейко Ито. С първото я уведомяваше за внезапното пътуване и й нареждаше да потвърди резервацията. Второто съдържаше инструкции за осемте най-неотложни задачи, които изискваха неотклонно внимание, писма, телефонни разговори и факсове. Лично изпрати факс до бюрото на Вини Тин в Сайгон, с който го уведомяваше, че планираното му пътуване дотам се отлага най-малко с една седмица. После проведе серия от телефонни разговори, които беше решил да остави за след завръщането си от Виетнам.

Помисли за Джъстин едва когато приключи с всичко това. Ще бъде много недоволна и това е съвсем естествено. Едва преди няколко дни успя да я убеди да отложи пътуването си до Щатите, а сега се налага да я остави сама… Защо стана така, че тя искрено намрази тази страна? Дали се дължеше на нежеланието й да научи японски, на вродената носталгия или на нетърпимостта й по отношение на самите японци? Вероятно на комбинация от трите… Приятелски чувства хранеше единствено към Нанги, не се срещаше почти с никого. По този начин беше превърнала Япония в своя собствена Елба и никой не беше в състояние да й помогне… Но дали наистина беше така? Дали той стори всичко, за да я приобщи към новата си родина, или пък просто му дойде до гуша от постоянните й оплаквания?

Разбира се, сегашното състояние на нещата беше подпомогнато и от съвсем конкретни обстоятелства. През тези години Джъстин забременя два пъти. Първия път роди крехко момиченце, което почина няколко дни по-късно, втория — преди по-малко от година — направи спонтанен аборт в шестия месец… И рухна. Вече нищо не можеше да изтръгне от агонизиращата самота.

Стиснал главата си с ръце, Никълъс отново видя синкавобялото личице на своята триседмична дъщеря, с разкривени от кислородната палатка черти… В ушите му отново отекна немощният й плач, остър нож прониза сърцето му…

В коридора настъпи раздвижване — служителите започнаха да пристигат малко преди началото на работния ден. Нямаше никакво желание да се среща с когото и да било. Отвори страничната врата на кабинета си и бързо се спусна по витата стълба за долния етаж. Там се помещаваше напълно оборудван гимнастически салон, построен точно според неговите изисквания и винаги на негово разположение. Облече тънка тениска и къси гащета, на краката си обу леки гуменки. Следващите три часа изминаха в интензивни тренировки. Започна с аеробика, премина на упражнения за коремните мускули и вдигане на тежести, за десерт остави любимите си бойни изкуства: айкидо и кендо, последвани от няколко разновидности на Акшара — толкова стари и рядко срещани, че нямаха имена дори на японски… По този начин пречистваше тялото и ума си, възстановяваше спокойствието на духа си. Без физическите упражнения едва ли би се справил с токсините на модерния свят…

Мускулите му бяха гладки и издължени, раменете — широки. От пръв поглед личеше, че е човек, който цял живот се е занимавал със спорт. Но нещо в осанката му, нещо, което японците наричат „хара“, придаваше неуловима заплашителност на цялата му фигура, караше противниците му да потръпват от ужас. Движенията му от кръста надолу бяха такива, сякаш краката му са неразделна част от това, върху което стъпваха. Независимо дали е голата земя, подът на гимнастическия салон или дебелия мокет на кабинета. Човек оставаше с впечатлението, че нищо не може да го помръдне от мястото му, дори наоколо да настъпи потоп. От майка си беше наследил леко издължените очи, на полковник Линеър дължеше както хлътналите скули, така и правия нос и решителната брадичка. Не беше красив в плакатния смисъл на думата, но от цялата му фигура се излъчваше привлекателност. За нея значително допринасяше и тъмната, леко прошарена коса.

Той самият не беше в състояние да прецени, но хората, живели достатъчно дълго, за да познават лично и полковник Линеър, бяха смаяни от невероятната прилика между баща и син. Особено в чертите на лицето, носа и устните. Бащата, който беше убеден, че в жилите на прадедите му тече по-скоро римска и келтска кръв, отколкото саксонска, притежаваше рядко срещащите се качества на воин и държавник, съчетани в един дух. Малцината, които познаваха и двамата, бяха единодушни — синът притежаваше абсолютно същите качества.

Чонг — майката на Никълъс, имаше източен произход. Той съвсем наскоро беше успял да разкрие загадката на живота й. Оказа се, че и тя, подобно на дядото китаец на Никълъс, е била танжин.

Танжините били хора с особени умения, владеещи тайнственото изкуство Тао-тао, чиито корени се губят далеч в хилядолетната история на Китай. Те притежавали огромна духовна сила, владеели наистина чудотворни похвати на бойното изкуство. Били родени лидери, простолюдието ги боготворяло и се прекланяло пред тях.

Основата на Тао-тао е „кокоро“ — сърцевината на Космоса, мембраната на живота. Подобно на атома, доказал огромната си мощ благодарение на поколения физици и даващ на човечеството своята енергия — светлина, топлина и поразяваща унищожителна сила, така и при стимулация „кокоро“ разкрива могъществото на своята вечна космическа енергия.

Двете главни направления на Тао-тао са Акшара и Кшира — Пътят на светлината и Пътят на мрака. Макар и със сравнително отскорошни познания по Акшара, Никълъс вече притежаваше достатъчно сила, за да се справи с онези свои противници, които упражняват Кшира. Той с положителност беше единственият човек на света, победил в директен двубой двама опитни майстори на Кшира. Това му се беше отдало отчасти благодарение и на подаръка, който беше получил в наследство от дядо си Со Пенг — деветте митични изумруда на танжините, превърнали се в онова психологическо оръжие, което му позволи в крайна сметка да се наложи дори над Канзацу — най-опитния сенсей на Кшира.

Канзацу беше човекът, който запозна Никълъс с изкуството на Акшара. Младежът дори не подозираше, че сенсеят притежава умения и по Кшира и това за малко не костваше живота му. На практика обаче стана така, че Канзацу намери смъртта си именно благодарение на Кшира. Той беше убеден, че може да притежава умения и по двете бойни изкуства и да ги държи на почетно разстояние едно от друго. Беше сигурен, че може да прибягва до услугите на Кшира само когато това е наложително. Но сбърка. Кшира трови душата. Бавно и незабележимо — така, както радиоактивните елементи разрушават тялото. И в крайна сметка човек става пленник на злото.

Колкото по-подробно овладяваше Никълъс Пътя на светлината, толкова по-добре разбираше изкушението, завладяло душата на Канзацу. Защото знаеше, че Акшара страда от съвсем определени недостатъци. Историята мълчеше по въпроса, но той беше убеден, че някога, преди хиляди години, Акшара и Кшира са били едно общо изкуство, съдържащо в себе си съвършенството на тялото и духа. Кога и защо са били разделени той не можеше да каже. Може би е настъпил денят (отдавна изтрит от паметта на човечеството), в който е станало ясно, че един човек не бива да притежава едновременно Акшара и Кшира, дори този човек да е всемогъщ танжин. А може би огромната власт, която предлага Кшира, се е оказала прекалено силно изкушение дори за древните магове.

Резултатът беше налице — единното някога изкуство отдавна е разделено на две, притежателите на Акшара нямат право дори да надничат в тъмните потайности на злокобната Кшира.

Канзацу говореше за „корьоку“ — бляскавата сила на духа — с онова благоговение, с което се говори само за боговете. Беше убеден, че ако някога между Акшара и Кшира е имало общо начало, това начало е било именно „корьоку“, А фактът, че никога не е успял да овладее тази сила, вероятно е бил тежък удар за самочувствието му.

В своите проучвания след смъртта на Канзацу Никълъс бавно стигна до заключението, че именно „корьоку“ е светлият път, малката като дупчица от игла точица, благодарение на която разцъфва цялата истина.

Нарече тази истина „шукен“ — владение. Само там, в това владение, духът на човека може да задържи у себе си едновременно Акшара и Кшира — двете половинки на Тао-тао, без да бъде заплашен от унищожителната сила на по-тъмната и по-опасната от тях.

Но „корьоку“ коренно се отличаваше от другите форми на дълбока медитация. Малко се знаеше за него, но все пак беше ясно, че човек трябва да притежава по рождение онзи особен психически ключ, който би отворил така желаната врата. Без този ключ всичко е безполезно. Не помага нито концентрацията, нито задълбоченото изучаване на „кокоро“.

Никълъс не можеше да провери дали разсъжденията му са верни по простата причина, че никога не беше срещал човек, който да притежава уменията на „корьоку“. Не знаеше дори дали сам притежава онзи ключ, който би му осигурил достъп до споменатия психологически праг. Това можеше да каже само друг човек, обладаващ качества като неговите.

Понякога се събуждаше в тишината на нощта, сънищата оставаха в съзнанието му като лепкава паяжина. Бяха винаги едни и същи, винаги достатъчно ясни — той съществува в приказния свят на „шукен“ като своите далечни прадеди, душата му е широко отворена за Тао-тао, възприема изцяло двете противоположни части на това чудотворно изкуство — Акшара и Кшира. А с положителността, която човек може да изпитва само насън, знаеше: единственият път за „шукен“ е именно „корьоку“…

Имаше чувството, че ще се надигне от леглото, ще протегне ръка и ще докосне „корьоку“ — заветният праг на вечното познание. Само секунда и…

Но после се разсънваше окончателно, увереността изчезваше. В душата му оставаше остро чувство за загуба, от което чак очите му се насълзяваха.

Но оставаше увереността, че трябва да опознае един огромен и интересен свят. Това беше основната причина за решението му да остане в Япония въпреки съпротивата на Джъстин, която мечтаеше час по-скоро да се върне в Америка.

Мисълта за нещастието на Джъстин караше сърцето му да потръпва от жалост. Прокара длан над клепачите си и уморено въздъхна. Дори далеч от нея чуваше плача й, безпомощен като на уплашено дете. Но пропастта между двамата зееше все по-дълбока, все по-трудна за преодоляване. Откога е тук? Бавно потъващ в дълбините на Тао-тао, Никълъс я пробва с всичките си сетива. Сигурно отдавна, тъй като му беше позната, удобна като старо сако. С леко сепване установи, че тази пропаст започна да се оформя в онези далечни дни, в които съзна, че притежава силата на танжин. Дали не продължава отдръпването му от света на хората? Трябва ли да заплати проникването във вселената на Тао-тао с цената на окончателното и пълно отчуждение? Беше уверен, че няма да стигне дотам, но пропастта между него и Джъстин ставаше все по-дълбока и по-дълбока…

Понякога изпитваше неудържим гняв към съпругата си. Вече години живееше в Япония, но продължаваше да се чувства чужденка. Нямаше никакви приятели сред местните, с изключение на Нанги. Огромните му усилия да я приобщи към тукашното общество не даваха абсолютно никакъв резултат. Тя продължаваше да се стъписва пред сложната мрежа от обичаи, учтиви фрази и изрази на уважение, с които се отличаваше японският социален живот. Но по-лошо от това беше, че, съвсем като току-що пристигнал турист, Джъстин все по-открито показваше своята нетърпимост и презрение към японците. Нещо, което Никълъс често беше забелязвал в поведението на гостуващи тук американски бизнесмени.

Започна пътуването към себе си така, както го беше учил Канзацу. Скоро достигна състоянието „кокоро“? — сърцевината на всичко, което имаше значение в живота. Спря за момент, после внимателно подбра ритъма, с който да докосва мембраната на „кокоро“. Така се създаваше психическият резонанс, с чиято помощ мисълта се трансформираше в действие.

Потъваше все по-дълбоко в Акшара, тътенът на „кокоро“ отекваше все по-силно и по-силно, пространството на гимнастическия салон стана тясно за душата му, тя скоро изскочи на свобода, далеч от стените на затвореното помещение. В съзнанието му се появи ясна като филмов кадър представа за града, проснат в краката му. После кадърът рязко ускори скоростта си, очертанията на сгради и улици се размазаха. Познатото чувство за ограничение изчезна, силата на психическия взрив беше огромна. Душата му разкъса оковите на Времето.

Отвъд тях цареше вечен мрак. Понятията минало, настояще и бъдеще престанаха да съществуват, изгубиха своето значение. Той все още не знаеше как да се възползва от неограничената свобода на духа, как да преодолее необятните хоризонти, какво иска да открие отвъд тях. За това щяха да му бъдат необходими години. С удоволствие би приел съвет от някого. Но нямаше от кого. Единственият танжин, който притежаваше достатъчно познания, за да го учи, отдавна беше мъртъв. Загинал от собствените си ръце, задвижени от разрушителната сила на Тао-тао…

Не можеше да каже колко време продължи това необичайно състояние. Гледано отстрани, то силно наподобяваше дълбока хипноза. При него часовете и минутите, измислени от простосмъртните хора, преставаха да имат смисъл, времето тук се измерваше по абсолютно различен начин. Състояния, които по своето времетраене неминуемо биха продължили дни, дори и седмици според обикновения календар, тук — отвъд, траеха стотни, а понякога и хилядни от секундата.

Когато очите му отново се отвориха, вече се чувстваше нов човек. Бодър и свеж, със спокоен дух и ясна мисъл. Нещастието на Джъстин се превърна в лек дим, почти моментално изчезнал в прозрачния въздух.

Безжичният телефон в ъгъла на салона звъня на няколко пъти по време на упражненията. Никълъс обаче отказа да го вдигне. Подчинените му отдавна бяха свикнали със странните му приумици, знаеха, че могат да го безпокоят само в случай на крайна необходимост.

Застана за няколко минути под ледените струи на душа, прехвърли се в сауната, после отново се обля със студена вода. Облече нови дрехи и със задоволство установи, че дори ужасното и вечно присъстващо видение на последната въздишка от дробовете на малката му дъщеря го беше напуснало. Поне за известно време…

В коридора пред гимнастическия салон търпеливо чакаше Сейко. Седнала на стълбите, тя запълваше времето си нанасяйки поправки и съкращения в предварително оповестената работна програма на шефа си.

— Сейко — обади се Никълъс.

Момичето скочи на крака, затвори папката си и дълбоко се поклони. Гъстата черна коса се спусна пред очите й. Нежната, полупрозрачна кожа придаваше особена красота на това крехко създание. Красота, която сякаш беше разцъфнала през последните месеци, отбеляза мислено Никълъс.

— Линеър-сан — промълви Сейко. — Получих по факса копие от съдебния иск на нашата компания срещу „Хайротек“. Мисля, че трябва да му хвърлите едно око преди заминаването…

— Ти прегледа ли го? — попита Никълъс и пое по стълбите за горния етаж.

— Да, сър. Имам забележки по точки шест и тринадесет.

— Сейко, не зная колко дълго ще отсъствам — въздъхна Никълъс и спря на площадката. — Трябва да свикнеш да вземаш самостоятелни решения. Не забравяй, че ти имам пълно доверие! — усмихна й се и влезе пръв в кабинета: — Кажи сега забележките си…

Момичето говореше сбито и ясно, демонстрирайки по великолепен начин способността си да прескача незначителните подробности.

— Съгласен съм с теб — кимна той, когато забележките й приключиха. — Напиши накратко мнението си за евентуалните промени и ми го дай следобед. Ще му хвърля едно око, преди да тръгна… Ако нямам възражения, веднага ще го изпратиш на нашите юристи в Ню Йорк.

Момичето кимна и се насочи към вратата.

— Кажи на Нанги-сан, че бих желал да го видя — подхвърли след нея Никълъс. — По възможност веднага…

„Какво правя в този долнопробен мотел на Магистрала 95, запита се Маргарет Голдони. Сигурно съм се побъркала! Не, не съм, напомни си тя. Просто съм изгубила свободата си.“

Намираха се на петнадесет километра от Марин Сен Кроа, щата Минесота. Именно тук, в това малко градче, хората от Федералната програма за закрила на свидетели бяха скрили Доминик Голдони. Имаше нови документи за самоличност, къща, две коли и постоянна работа като консултант на строителна фирма. Всичко по наръчника.

Робърт реши да вземат и Франсин. Това, естествено, докара Маргарет до прага на истерията, но нямаше как да не се подчини. По този начин похитителят щеше да държи затворена устата на Тони.

Първата реакция на Доминик беше точно според очакванията. Ще му видя сметката на това копеле, просъска той. Но бавно! Докато очите му изскочат от болка!… Типична за едни венецианец реакция. Укроти се едва когато тя му напомни, че все още имат нужда от Тони. Прие да се срещнат само двамата, тъй като обстоятелствата го налагаха, но положително кипеше от жажда за мъст.

По време на пътуването до Минесота тя молеше Робърт да пусне момичето. Но той мълчеше и се усмихваше. Сякаш му беше любовница, а не пленница.

Предложи му да отлетят със самолет, само двамата. Но присъствието на Франсин усложняваше нещата и той предпочете да пътуват с нейното БМВ. Така нямаше да оставят никакви следи, освен това той получаваше възможността да провери дали ги следят и да вземе съответните мерки. Накара я да остави бележка на мъжа си. Написа, че похитителят ще убие Франсин при най-малкото подозрение, че Тони е организирал преследване. Предупреждение, което всеки сицилианец би взел под внимание.

Честно казано, Маргарет дори предпочиташе да е зад волана. Безкрайните километри на междущатските магистрали й даваха измамно чувство за сигурност. Плъзгайки се край мотели и паркинги, магазини за резервни части и автокъщи, бензиностанции и крайпътни заведения, тя съумяваше да забрави почти напълно крайната цел на това далечно пътуване, да я складира някъде дълбоко в съзнанието си, да я превърне в блед спомен или лош сън, разтопил се почти изцяло след събуждането… Освен това я заливаше огромно, живо като остър глад чувство на облекчение от факта, че се намира далеч от присъствието на Тони…

После обаче пресякоха границата на Минесота и кошмарът отново се настани в съзнанието й. Неизбежен като смъртта. Проля горчиви сълзи в мръсната стаичка на западналия крайпътен мотел. Постоянният грохот на профучаващите коли заглушаваше противното жужене на комарите. Вече й беше все едно дали се намира в града или провинцията, душата й потрепна и потъна в света на сенките, превърна се в муха, попаднала в капана на нагорещен абажур. Спасение нямаше, ужасът от предстоящите събития буквално я парализираше.

Натъпкана с приспивателни, Франсин се беше проснала на походното легло, предоставено от собственика. Седнал в своя край на двойната спалня, Робърт четеше списание „Форбс“ и изглеждаше съвсем като съпруг. Сълзите й изобщо не го трогваха. Когато тя най-накрая отметна завивките и се отпусна в леглото, той остави списанието настрана й тихо каза:

— Утре ще се срещнем с брат ти и всичко ще свърши.

Тялото на Маргарет се тресеше, ръцете й инстинктивно придърпаха завивките до брадичката.

— Какво ще свърши? — тихо попита тя.

Робърт дълго мълча. Тя ясно долавяше присъствието му, чуваше ударите на сърцето и спокойното му дишане, усещаше странния, но не неприятен аромат на тялото му. Не можеше обаче да го погледне. Нямаше сили, не би могла да понесе ужасната действителност.

— Опитай се да заспиш — каза най-сетне той. Гласът му беше тих, почти нежен. Това я накара да извърне глава към него, инстинктивно, против волята си.

Лицето му се къпеше в типичната за нощните мотели светлина — разсеяна синьо-розова мъгла от неоновите реклами навън, проникваща през тънките пердета. Беше красиво лице, при други обстоятелства положително би си помислила, че този мъж е желан любовник, протегнал ръка към ключа на нощната лампа.

Затвори очи и направи безуспешен опит да си представи подобна ситуация. Отчаяно й се искаше да успее, само по този начин би могла да забрави ужасния капан, в който беше попаднала.

Това беше последната нощ на дългото пътуване, утре щяха да се случат ужасни неща и животът й щеше да претърпи необратима промяна. Отново обмисли шансовете си за бягство, отново разбра, че са близко до нулата. Дом пожела да види и Франсин, това беше съвсем естествено за него. Но Маргарет едва сега прозря това, което Робърт е знаел от самото начало — бягството с дрогираното момиче беше абсолютно невъзможно.

Той очевидно подозираше за мислите, които се въртяха в главата и.

А Маргарет с безпощадна яснота разбра, не единственият път към свободата минава през неговото убийство.

Не знаеше дали има сили да го стори. Не си задаваше въпроса ще и стигне ли смелостта да пръсне с куршум главата му, или да прониже сърцето му с нож. Това в момента нямаше значение. Питаше се дали притежава достатъчно съобразителност, за да получи шанс да стори едно от тези неща…

Сред вещите му беше забелязала един старомоден бръснач. Това стана още на първата вечер от дългото им пътуване. Той я завърза за леглото и влезе в банята. Вратата остана отворена и Маргарет успя да зърне разкривеното му отражение в огледалото над умивалника. Бръснеше се подмишниците. По тялото му имаше малко косми, но той очевидно предпочиташе да няма никакви.

Банята беше единственото място, където я пускаше сама. Но я предупреждаваше да не се заключва, не позволяваше дори да затваря вратата докрай. Седнала на тоалетната чиния, тя усещаше присъствието му на крачка от себе си, чуваше дори дишането му.

Сърцето й се свиваше от безпокойство за Франсин. Момичето спеше по цял ден, упоено от течността, която Робърт всяка сутрин насила изливаше в гърлото му. Тоя тип разполагаше с цяла батарея епруветки и малки шишенца, скрити в голямата лекарска чанта. Същата, която даваше убежище на единствената й надежда за спасение — острия бръснач. Всяка вечер Робърт разтваряше чантата и в продължение на повече от час се занимаваше с нещо, което й приличаше на знахарство. Слагаше разни треви и коренчета в малко хаванче и внимателно ги стриваше на прах, от време на време поливаше странната смес с течност от многобройните си шишенца. Какво ли правеше? В резултат на тази алхимия мотелските стаи се изпълваха с тежка миризма, носеща заплаха. Маргарет беше сигурна, че усеща примитивната топлина на тялото му, напоена със страшна сила…

Не беше суеверна, но кабалистичните му занимания в мрака на нощта започваха да я изнервят. Имаше чувството, че този човек притежава способността да превръща кошмарите в реалност, струваше й се, че всеки момент ще пристъпи в някой от тъмните ъгли на помещението, ще изтръгне оттам неясна сянка, а след това ще й вдъхне живот…

— Гаси лампата — промърмори той и се изтегна на леглото до нея.

— Почакай — прошепна тя. — Искам да ида до тоалетната.

Прекоси стаята с разкривено от страх лице, влезе в банята и притвори вратата след себе си. Сядайки на тоалетната чиния, тя ясно чу как той става от леглото и пристъпва насам. Долови дори дишането му зад притворената врата. Да го усеща беше дори по-лошо, отколкото да го вижда. Възбуденото й въображение неволно рисуваше сюрреалистични картини, беше сигурна, че има работа с някакво свръхестествено същество, притежаващо способността да прониква през стените и да я държи под постоянно наблюдение.

Облекчи се шумно, после се избърса с тоалетна хартия и пусна водата от казанчето. Възползва се от шума, за да пристъпи към умивалника. Лявата й ръка завъртя крана на чешмата, дясната се стрелна към отворената лекарска чанта до нея и измъкна бръснача.

В душата й нахлу моментна паника, просто не беше обмислила следващите си ходове. Къде да скрие оръжието? Къде той няма да го забележи? Скривалището беше само едно, тя веднага си даде сметка за това. Приклекна и разтвори крака, сгънатият бръснач се плъзна в топлината на утробата й. Не стана лесно, но болката дойде тъкмо навреме. Сякаш да потвърди решимостта й да свърши това, което беше намислила.

Спря водата с леко потрепваща ръка, обърна се и излезе от банята.

— Свърши ли? — попита той от мрака.

Тя само кимна с глава, беше прекалено уплашена, за да говори. Легна и придърпа завивките до брадичката си. После му обърна гръб. Той щракна ключа на нощната лампа и се отпусна до нея, в ноздрите отново я удари странната миризма на тялото му. Заплашителна и едновременно с това удивително възбуждаща… Маргарет потръпна от объркване и ужас.

Спусна ръка между краката си, пръстите й напипаха дръжката на бръснача, направи върховно усилие да потисне тръпката на тялото си. Затвори очи и направи опит да успокои пулса си, беше сигурна, че той ще го усети…

В същия миг усети пръстите му върху рамото си и почти подскочи.

— Цялата трепериш — тихо отбеляза той.

От устата й се откъсна тихо стенание. Той знаеше какво означава това.

— Какво искаш да кажеш? — прошепна тя.

— Виждам енергията, която блика от тялото ти… Прилича на дим…

— Какво виждаш? — обърна се към него тя и потърси очите му в мрака.

— Виждам сияние — отвърна той. — Някога са ме учили на това изкуство…

— Е, добре. Значи виждаш и колко много съм уплашена. Нима си очаквал нещо друго? Намирам се тук сама, с безпомощната си дъщеря…, Изцяло в твои ръце… — „Дали гласът й не потрепна?“ Прехапа устни, твърдо решена да запази самообладание. Под мишниците й обаче плъзнаха издайнически вадички пот, душата й се сгърчи от ужас при мисълта, че този човек може да чете мислите й…

— В крайна сметка всички оставаме сами — промълви той. — Сами със своите грехове…

— Аз никога не съм била сама — потръпна тя: — Откакто се помня съм живяла в мъжко обкръжение: баща ми, чичо ми, приятели, любовници, съпруг… Не зная какво е да си сам. Вероятно свободата е…

— Аз пък винаги съм бил сам — някак замислено я прекъсна той. — Чувствам се изолиран дори на най-оживената улица…

— Нямаш ли семейство, приятели?

— Разчитам единствено на себе си — въздъхна в мрака той. — Пък и на кого ли друг бих могъл да разчитам?

Стори й се, че за пръв път успява да надникне зад опасната броня на този мъж. Душата му е наранена!

— Семейството ми е мъртво… — тихо добави той. — И опасно!

— Опасно? — извърна се към него Маргарет, забравила за страховете си и наистина заинтригувана.

Очите му бяха отправени към тавана, прорязан от бледи ивици светлина.

— Семейството е опасно — отвърна след известна пауза той.

— Грешиш — тръсна глава Маргарет. — Семейството е единствената утеха, последен пристан… Особено когато преживееш трагедия…

— Но не и когато трагедията го унищожи, нали?

Наистина е наранен!

— Ставаме на разсъмване — промени тон Робърт. — Хайде, време е за сън!

Тя продължаваше да го гледа, нямаше сили да му обърне гръб.

— Нима очакваш да заспя като младенец? — прошепна. — Господи!

Неволно се запита какво ли изпитва човек, принуден да гледа със собствените си очи убийството на майка му и баща му, на братята и сестрите му. Не можеше да си го представи. Ако беше актриса, вероятно би успяла да пролее горчиви сълзи над облените с червена боя трупове… Но само до момента, в който режисьорът ще извика „стоп“ и камерата ще престане да жужи. А в реалния живот? Не, никога!

— Ела тук!

Тихият му глас отекна в съзнанието й като звън от хиляди камбани. Измина една дълга секунда, преди да осъзнае, че ръцете му са разтворени за прегръдка.

Прииска й се да се изсмее, да го заплюе в лицето. Не го стори. Защото почувства затопления бръснач в утробата си, защото почувства и нещо друго… Някакво тайнствено и почти неуловимо чувство накара устни те й да останат здраво стиснати.

Със закъснение изпита удивление от факта, че покорно беше пропълзяла в прегръдката му. Удивлението й нарасна стократно, когато усети, че там се чувства удобно и спокойно, като дете в прегръдката на майка си.

„Какво става с мен“, простена душата й. Отговор нямаше. „Нима и мен е упоил с тайнствените си билки?“ Опита се да си спомни какво беше яла и пила през изтеклия ден… И веднага си даде сметка, че по всяко време той би могъл да й сипе нещо в чашата…

— Тези белези носят неговия почерк, нали?

Върховете на пръстите му леко докосваха зачервените места по тялото й, умът й се изпразни от съдържание. Усещаше единствено топлината на тялото му, проникваща с лекота там, където най-много я болеше…

Главата му се плъзна надолу, устата му покри пресните белези… Езикът му пробяга по едва зарасналата кожа, болката изведнъж се стопи…

Потръпна, когато езикът му докосна вдлъбнатината на шията й, там, където пулсираше артерията… После той направи нещо. Отново с език, леко и почти неуловимо… Тялото й се разтърси от могъщия прилив на желанието. Зърната на гърдите й щръкнаха, слабините й овлажняха. Ръката й се плъзна надолу, бръсначът излезе с лекота, обилно смазан от секретите на нейната женственост. Легна в дланта й, топъл и потръпващ като живо същество, натежал от обещанието за отмъщение и смърт…

Тънките пръсти на Маргарет се увиха около дръжката му, от устата й се откъсна тихо стенание. Показалецът й успя да разтвори острието, вече беше готова…

Езикът му се плъзна в кратера между гърдите й. Слабото й място. Мъжът, който успееше да се докосне до него, разполагаше с цялото й тяло… Той знае, помисли е помътено съзнание тя.

Бръсначът тръгна нагоре, сякаш сам, по собствено желание… Кръвожаден звяр, тръпнещ от нетърпение да усети топлината на кръвта, да смаже с челюсти кости и сухожилия…

Убий го, екна властен глас в съзнанието й. Убий го веднага! Само по този начин можеш да се измъкнеш от капана!

Затвори очи, изпъшка и нанесе удара с цялата си сила. Острието на бръснача се стрелна към долната част на корема му. Но вместо да потъне дълбоко в него, то само се плъзна по кожата.

Видя усмивката му, едрите равни зъби блеснаха в полумрака. Дясната му ръка изтръгна бръснача, пръстите на лявата стиснаха острието, после се разтвориха.

Маргарет ахна от учудване. Кожата беше цяла, нямаше никакви следи от порязване.

— Пипни го — протегна ръка той. — Този бръснач не е наточен. Онзи, който използвам, е скрит на друго място… — усмивката му се разшири: — Усещах погледа ти, когато се заемах с отстраняването на космите от тялото си… Познавам чувството на алчност, Маргарет. Веднага го открих у теб… Ти алчно се стремеше да получиш бръснача ми… И аз ти го дадох…

— Нищо не си ми дал — отчаяно въздъхна тя, тялото й се отпусна върху чаршафите. В устата й се появи противен металически вкус, имаше усещането, че всеки момент ще повърне.

— Напротив — прегърна я отново той. — Дадох ти нещо много важно: вкуса на отмъщението… — езикът му отново пробяга по кожата й: — Сладък ли беше той, Маргарет? Толкова, колкото беше очаквала?

Тя не отговори. Бореше се с противния вкус в устата си, правеше отчаяни опити да преглътне, да го отстрани, да забрави. Той знае, мерна се отново обърканата мисъл в съзнанието й.

— Отговаряй! — извика с рязък глас той и тя сепнато го погледна.

— Да…

Устните и сами се разтвориха, отговорът излетя от тях спонтанно, сякаш по собствена воля…

— И аз така си мислех — въздъхна той с нескрито, но въпреки това странно за нея задоволство. — Щеше да ме убиеш и окото ти нямаше да мигне!

Ноздрите й отново се изпълниха със странния аромат на тялото му, ушите й ясно долавяха спокойните удари на сърцето му.

— Стига! — прошепна. — Не искам да те слушам!

— Какво още ти дадох, Маргарет? — сякаш не я чу той. — Искаш ли да ти кажа? Дадох ти нещо голямо. Дадох ти увереността, че можеш да го направиш… Че можеш да направиш всичко! — докосна зърната й, тялото й се възпламени. — Вече можеш да признаеш, че те познавам по-добре, отколкото ти самата се познаваш…

Неудобно извита върху чаршафите, чувстваща с бедрото си твърдината на безполезния бръснач, тя направи отчаян опит да извика цялото отвращение, което се беше натрупало в душата й. Но само за да установи, че не е в състояние да го стори. Беше замаяна от странен копнеж, който не можеше да идентифицира от желание, което не познаваше.

Тялото й натежа, сякаш напълнено с олово. Бавно, с цената на върховни усилия, тя се обърна по гръб и се отдръпна от своя похитител.

Зад прозореца продължаваха да фучат коли, грохотът им заглушаваше противното жужене на комарите.

У дома. Някога тук, в покрайнините на Токио, Никълъс се наслаждаваше на истинско спокойствие. Къщата, която купи след смъртта на леля си Итами, беше типично японска. Както вътре, така и отвън. Но вътрешността постепенно изгуби своя облик, тъй като Джъстин трескаво се зае да я преустройва. Плочки и тапети, килими и мебели — всичко това започна да пристига на големи пратки от Щатите, Италия и Франция. И в крайна сметка Никълъс вече не можеше да познае жилището, в което буквално се беше влюбил преди години…

Външното оформление, характерно с дебелите носещи греди от камфорово дърво, все още беше пощадено. Но в замяна на това пострада градината, пълна с редки дървесни миниатюри, японски кедри и прекрасни водоскоци. Джъстин беше непреклонна и успя да превърне всичко това в една обикновена английска градина. Отказал да удовлетвори същинското и желание — да се върне в Америка, Никълъс беше принуден да отстъпва във всичко останало. Това бе единствената надежда, че жена му ще се почувства по-удобно, ще престане да изпитва носталгията, която буквално рушеше здравето й.

Нищо подобно не се случи, въздъхна в себе си той, докато внимателно вземаше острия завой в близост до имението. Джъстин продължаваше да страда, а и той вече не се чувстваше у дома си тук. Дори новият строеж само на стотина метра от къщата не успя да охлади чувствата му към това място, той все така го обичаше и държеше на него. Последните няколкостотин метра измина бавно и внимателно, малко преди да свърне в алеята пред дома си разбра, че е имал право да бъде предпазлив. Насреща му изскочи огромен багер, очевидно току-що приключил с изкопа на основите в съседство. Никълъс се принуди да свърне в първата изпречила се пред очите му алея, за да даде път на чудовището.

Джъстин го очакваше на прага. Той я видя още щом слезе от колата и пое по покритата с плочки пътека към къщата. Пъстрите й очи бяха придобили онзи зеленикав оттенък, който неминуемо съпътстваше лошото й настроение. Червените точици в ирисите се виждаха отдалеч.

— Обади се Сейко — процеди тя още преди той да я целуне. — Толкова ли беше зает, че нямаше време да вдигнеш слушалката?

Завъртя се на токове и влезе в кухнята. Никълъс бавно я последва.

— Истината е, че бях разтревожен и отидох в гимнастическия салон за успокоение на нервите — отвърна той. Мина покрай нея и се зае да запарва зелен чай.

— Господи, станал си съвсем като своите японски приятелчета! — изфуча Джъстин — Не можеш да размениш дори две свестни думи, преди да си напълниш корема с тази противна зелена течност!

— Изпитвам истинско удоволствие да разговарям с теб — отвърна той и внимателно отсипа порция ситно нарязани листенца в чашата си.

— Защо накара Сейко да ми се обади?

— Не съм я накарал — хвана тръстиковата бъркалка той. — Сторила го е по свое усмотрение, като част от служебните си задължения…

— Не е била длъжна да го стори!

Водата в керамичния чайник кипна. Никълъс го отмести от огъня и внимателно напълни чашата си.

— Защо отказваш да разбереш, че в тази страна особено много държат на…

— По дяволите! — изкрещя извън себе си Джъстин и блъсна с ръка порцелановата чаша. Тя се плъзна по масата и с трясък се пръсна в покритата с плочки стена. — Писна ми да слушам на какво държат проклетите японци! — не обърна внимание на червеното петно върху ръката си — там, където бяха попаднали няколко капки вряла вода. — Защо не помислиш на какво държи една американка?! Защо винаги аз трябва да се нагаждам към техния начин на живот?!

— Защото живееш в страната им, освен това…

— Но аз не искам да бъда тук! — прекъсна го тя, по бузите й се затъркаляха горчиви сълзи. — Не издържам повече! За тях аз съм чужд човек, усещам хладната им враждебност. Чак костите ми замръзват, Ник! Не съм в състояние да запомня дори един от многобройните им ритуали, официалности и фалшиви любезности! До гуша ми дойде да ме блъскат по улиците, да ме пререждат в обществените тоалетни, да ме изтикват с лакти в метрото. Не мога да разбера как е възможно подобно поведение от хора, които държат на учтивото отношение в собствения си дом!

— Вече съм ти обяснил това, Джъстин — въздъхна Никълъс. — Когато дадено пространство не принадлежи на отделен индивид, а такива са всички обществени места, японците не считат за нужно да проявяват възпитание и такт…

Джъстин трепереше и ридаеше едновременно.

— Тези хора са откачени, Ник! — извика тя. — Можеше поне да си направиш труда лично да ми съобщиш, че ще остана сама сред тях!

— Съжалявам, Джъстин — промълви той. — Сейко просто си е вършила работата…

— Проклета да е и тя, и нейната работа!

— Но как можеш да се гневиш на някого, просто защото си гледа работата? — попита Никълъс и изведнъж почувства странната атмосфера на къщата. Заприлича му на костюм, който страшно много е харесал в магазина, но на ярката дневна светлина изведнъж се е оказал боклук. — Не си ядосана поради обаждането на Сейко, нали?

Тя рязко му обърна гръб, ръцете й потръпваха от напрежение, дланите й силно натиснаха плота на масата. Дългата тъмна коса се вееше в безпорядък, тялото и беше болезнено слабо.

— Не е поради обаждането, а поради самата Сейко! — отсече тя. Стоеше с приведени рамене и леко разкрачени крака, като уличен побойник, който очаква нападение.

Никълъс понечи да каже нещо, после се отказа. Интуитивно усети, че каквото и да каже сега, впоследствие ще бъде използвано от нея за нов скандал.

Джъстин се обърна, лицето й беше потъмняло от дълго сдържан гняв.

— Ти имаш интимни отношения със Сейко, нали? — остро попита тя.

— Какво говориш?

— Кажи ми истината, по дяволите! Предпочитам да чуя дори най-лошото, вместо да се разкъсвам от своите ужасни подозрения!

Той пристъпи крачка напред, очите му се забиха в нейните:

— Джъстин! Сейко е моя помощница. Точка.

— Това ли е чистата истина? — извика тя. — Сигурен ли в нея?

— А ти защо ме подозираш? — избухна той. — Нима съм ти дал повод за това? — видя наранения израз на лицето й и веднага омекна: — Джъстин…

— Голяма част от времето си прекарваш с нея — промълви тя.

— По необходимост.

— Заведе я в Сайгон… — потръпнаха раменете й.

— Защото познава Виетнам далеч по-добре от мен и Нанги. Без нея не бих успял да си свърша работата в Сайгон… — пристъпи към Джъстин и протегна ръце да я прегърне.

— Господи, Ник! — простена тя. — Извинявай… Не зная какво ми става…

Напрежението й изчезна в момента, в който ръцете му я докоснаха, топлината на тялото й се прехвърли в неговото. Главата му се наведе, устните му се впиха в нейните. Езикът й вече го очакваше. Топлината й го обгърна, костите му действително се нуждаеха от нея.

Не беше честно да го подозира, той ясно съзнаваше това. Но и от негова страна не беше честно да я държи насила в една страна, която презира и която никога няма да приеме за своя втора родина.

Разтвори блузката и обхвана с ръце гърдите й. Зърната бързо набъбнаха, устата й оставаше впита в неговата. Ръцете му се плъзнаха надолу, разкопчаха колана и джинсите се плъзнаха към глезените й.

Беше възбуден до полуда, но тя отблъсна ръцете му с изненадваща сила, отпусна се на колене и започна да го съблича.

— Джъстин…

Пръстите й се увиха около основата на члена му, горещите й устни се плъзнаха по главичката. Той се опита да я изправи, но тя се държеше здраво. В този момент не искаше да я вижда покорна, не искаше да чувства ужаса й, не искаше да я вижда готова да стори всичко, за да го задържи. Единственото му желание беше да потъне в нея, да блокира всичко странично, да й вдъхне вяра в бъдещето. В крайна сметка обаче отстъпи. Няма мъж, който да не отстъпи на пъргав език и меки устни като нейните. Пръстите му потънаха в гъстата й коса, главата й започна да се движи с ритмични движения.

Най-сетне той намери сили да се отдръпне. Протегна ръце да я повдигне, краката й светкавично се увиха около кръста му, устата й се впи в неговата. Тазът й беше готов да го поеме, тялото и се притисна в неговото с неудържима сила. Беше толкова дива и необуздана, че той неволно се остави да бъде воден. Коремът й се притискаше в слабините му, гърдите й с наострени зърна блъскаха в неговите. Мускулите от вътрешната част на бедрата й трепереха, дълбоко в гърлото й се зараждаше диво ръмжене.

Ритъм липсваше, удоволствието им беше животинско, телата им откликваха едно на друго благодарение на чистия инстинкт. Зъбите й се забиха в устните му, той усети сладникавия вкус на кръв. Спазмите се зародиха ниско в корема й, тялото й се разтърси сякаш от нетърпима болка. Изкрещя, изпод силно стиснатите й клепачи пропълзяха сълзи. Мократа й коса покри лицето му, горещата й женственост пулсираше около него, серията от оргазми го накара да се забрави. Устните й шепнеха неразбрани думи в ухото му, пръстите й се спуснаха надолу и здраво го стиснаха. Той простена и се строполи на пода, тялото й продължаваше да се гърчи под неговото.

Ридаеше неудържимо, а той целуваше устните и бузите й, очите и челото й…

— Джъстин, Джъстин… Обещавам ти, че ще заминем за Ню Йорк веднага след като се върна от Венеция!

Тя дълго мълча, лицето й беше притиснато в рамото му, полуотворената й уста сякаш опитваше вкуса на потта и кръвта му. Когато най-сетне главата й се повдигна и очите й се заковаха в лицето му, той потръпна от отчаяние.

— Моля те, Ник, не заминавай…

— Аз… Джъстин, аз просто нямам друг избор…

— Моля те, Ник… Остани няколко дни с мен. Обърни гръб на работата, на всичко… Ще отидем някъде в провинцията… Например в Нара, там толкова много ти харесва…

— Звучи чудесно, но предстоящото пътуване не зависи от мен. Аз просто не мога да…

— Кажи ми какво толкова важно те кара да заминеш за Венеция и аз се кълна, че ще направя опит да те разбера…

— Стар приятел на баща ми се нуждае от моята помощ.

— Кой е той?

— Не съм много сигурен…

— Искаш да кажеш, че не го познаваш?

— Джъстин, обещах това на татко малко преди да почине. Това е мой дълг!

Тя поклати глава, сълзите отново рукнаха.

— Ето, пак опираме до същото… Твоя дълг. Нима нямаш дълг и към мен?

— Моля те, опитай се да ме разбереш!

— Господ ми е свидетел, че непрекъснато го правя! Но наистина не мога да разбера тази японска концепция за дълг, това гири! И знаеш ли какво? Вече не искам да се опитвам! — бавно се изправи на крака и го погледна от горе на долу: — Първо беше работата ти, после дружбата ти с Нанги, накрая — пътуванията ти до Сайгон в компанията на Сейко. А сега ми сервираш дълг по отношение на отдавна мъртвия си баща и отиваш на другия край на света, за да помогнеш на човек, когото не си виждал никога през живота си! Господи, ти си не по-малко луд от всички тези японци!

— Джъстин!…

Посегна да я привлече към себе си, но тя вече се беше втурнала към вратата. След миг стаята се разтърси от затръшването й. Никълъс остана неподвижен на мястото си. Какъв е смисълът да я последва?

Бавно се изправи и започна да се облича. Пръстите му бяха странно сковани и тромави. Излезе през кухненската врата, над главата му зашепнаха листата на японските кедри. Небето беше сиво, облаците — ниски и някак заплашителни. Закрачи напред и неусетно се озова в началото на склона, засаден със старите миниатюрни дръвчета гинко. Ниските им стволове се белееха като часови, дебелите им медночервени листа потрепваха като пръстите на оракул…

Нямаше представа накъде се е насочил, преди да изкачи лекото възвишение. В краката му проблеснаха водите на малкото езеро, скрити зад леки, едва видими изпарения.

„Татко“, помисли си Никълъс.

Клекна на брега и втренчи поглед в неподвижната вода. Сякаш тя беше вълшебно огледало, отразяващо вечния ход на Времето. Видя себе си, още невръстно момче, вдигнало глава към лицето на Полковника и протегнало ръце към подаръка му: „Ис хогай“ — свещената катана, която беше захвърлил на дъното на това езеро много години след това…

Ясно виждаше блестящото острие на меча, светнало под ярките лъчи на слънцето, миг преди да изчезне в тъмните дълбини на езерото. Миналото и настоящето се смесиха и разбъркаха, в душата му се настани увереността, че може да посегне и да хване дръжката на свещеното оръжие.

Тогава беше убеден, че всичко е свършено, че никога вече няма да има нужда от силата на това оръжие, че ще престане да го използва за причиняване на смърт. Но нещо в миналото, свързано с баща му, в настоящето му с Джъстин, така и си остана неясно.

Полковникът, когото Никълъс уважаваше и боготвореше, несъмнено бе водил и свой таен живот, напълно непознат както за Никълъс, така и за Чонг. Години след смъртта му Никълъс разбра, че той беше убил един опасен политически радикал на име Сацугай. Той е бил съпруг на Итами — лелята на Никълъс. Тя го е ненавиждала, но факта оставаше — те са били семейство. Този акт оказа решително влияние върху живота на Никълъс, тъй като Санго — синът на Сацугай, се беше опитал да го убие и да отмъсти за баща си.

Телефонното обаждане от името на Микио Оками раздвижи тежките водни пластове, които вече десетилетия бяха оставени на спокойствие.

Тайният живот на Полковника. Какво общо има той с Микио Оками? Какво е накарало този доблестен мъж да стане приятел с главатар от Якудза? Никълъс нямаше отговор на тези въпроси. Знаеше само едно — в търсенето на отговора той отново се връща към баща си и изпълненото с тайни минало…

Най-сетне се изправи и бавно тръгна обратно към дома си. Не забелязваше нито изящно подредената градина, нито красивите цветя, нито каменната пътечка под краката си.

Изправен пред прозореца, той дълго гледа японските кедри и кленовете с остри листа, чиито клони потрепваха под напорите на лекия ветрец.

Най-сетне въздъхна и им обърна гръб, ръката му взе една от порцелановите чаши на лавицата и започна да я пълни със ситно нарязаните листенца на зеления чай.

Изправи се до печката с бъркалка в ръка и зачака кипването на водата.

Харли Гоунт изживяваше дълбока криза. Компанията „Томкин-Сато Интернешънъл“ понасяше сериозни загуби на финансовия пазар и това несъмнено се дължеше на изолационистката икономическа политика на демократическото правителство, провеждана от хора с ограничени геополитически познания, но в замяна на това заредени с хъс като новопокръстени християни. И резултатът не закъсня — сградата на централата бе обсадена от патриотарски настроени граждани, които издигаха плакати с надписи „Спрете сътрудничеството с врага“ и други подобни…

Бройлерите рано или късно отиват в печката, мрачно си помисли Гоунт, докато наблюдаваше бързо нарастващата тълпа под прозореца. Ястребовото му око моментално засече пристигането на микробуса на Си Ен Ен, последван след минути от автомобилите на местните телевизионни компании. Националните гиганти, разбира се, пристигнаха последни.

Господи, Никълъс трябва да е тук, помисли си той.

Вагонетката на икономическото ни обединение със „Сато Интернешънъл“ стигна върха на релсите, сега ни предстои главоломното спускане.

Зажужа интеркомът. Гоунт натисна копчето и напрегнато попита:

— Господин Линеър ли се обажда, Сузи?

— За съжаление не, господни Гоунт — отвърна с тъничко гласче секретарката му. — Имате насрочена среща за десет часа и господинът е тук…

— Каква среща?

— Обади се вчера, към края на работното време. Записах го на календара ви…

— Но аз не… — Гоунт млъкна и обърна гръб на тълпата под прозореца. Отдалеч видя записката на Сузи върху компютърния си терминал.

— Кой, по дяволите, е този Едуард Минтън?

— Идва от Вашингтон — отвърна Сузи с облекчение в гласа. Сякаш това даваше отговор на всички въпроси. — С първия утринен самолет, специално за да разговаря с вас…

Стомахът на Гоунт се сви, това никак не му харесваше. Демократите на Капитолийския хълм бяха върли противници на японците. Според тях предстоеше тежка икономическа война и само обединени под крилото на Демократическата партия, американските граждани имат някакъв шанс да се противопоставят на пъклените планове на шепа жълтокожи, събрали се да заговорничат някъде в подземията на Императорския дворец в Токио.

Гоунт беше забелязал, че напоследък рязко се умножиха плакатите, изобразяващи изгряващото слънце на Япония с една яркочервена черта по средата. За него това беше още едно доказателство за моралния упадък на собствената му страна, превърнала се в истински рай за опростенческата реклама, простираща пипала и към най-сложните проблеми на живота.

Затвори очи и тежко въздъхна. Беше едър, все още стегнат мъж. В колежа беше едни от най-добрите лекоатлети, имаше забележителни успехи и на бейзболното игрище. Но с течение на годините незабелязано прие максимата на много бивши спортисти — тежките физически натоварвания на младини са достатъчни, днес не е нужно много, за да се поддържа формата. А някога, ако не беше тежката контузия в рамото, извадила го за дълго от отбора на университета, той положително би избрал кариерата на професионален играч.

И щеше да сбърка, разбира се. Защото дори банковата му сметка да беше набъбнала, умът му положително би претърпял атрофия. На практика се оказа, че Гоунт притежава изключителни качества и забележителен ум, особено в полето на дейността, която си беше избрал. Нещо, с което могат да се похвалят само най-гениалните компютърни програмисти или велики актьори. Именно тези негови качества привлякоха вниманието на Никълъс Линеър и той без колебание го назначи за изпълнителен директор на американския филиал на „Томкин-Сато“.

А в момента същият този забележителен ум го предупреждаваше, че назначената за десет часа среща е истинска отрова. Попипа с пръсти челото си, отново затвори очи. Сякаш с този жест искаше да изтрие непознатия Едуард Минтън от лицето на земята.

— Господин Гоунт?

— Кажи, Сузи…

— Часът е десет и четвърт.

— Така ли? — попита с въздишка Гоунт. — Тогава можеш да поканиш господин Минтън…

Тялото на Гоунт действително беше загубило твърдостта от студентските години, но това съвсем не се отнасяше за лицето му. То беше все така стегнато и с твърдо очертана брадичка, под нея липсваше отпуснатата кожа, която с изненада беше открил у повечето свои състуденти по време на последната им годишна сбирка. Косата му, макар и посивяла, все още беше гъста. А сивото му отиваше, тъй като и очите му бяха в същия цвят. Чертите на лицето му сякаш бяха издълбани от длетото на гениален скулптор, всичко си беше на мястото.

Едуард Минтън се оказа пълна негова противоположност. Висок и слаб, с приведени рамене — като онези дългучи, които още от малки са осъзнали своя необичаен ръст и са започнали да се срамуват от него. Кожата му беше восъчно бяла и почти прозрачна. Гоунт потръпна, разбрал, че най-лошите му предчувствия са се превърнали в действителност: насреща му стоеше един типичен чиновник, при това представител на висшата администрация.

Минтън беше облечен в костюм с жилетка, излъскан по лактите, с безнадеждно измачкани ръкави и панталони, от материя с неопределен цвят, която приличаше на негоряемите платове, използвани за пожарникарски комбинезони. Очилата с метални рамки бяха кацнали върху прав нос, надвиснал над тънки устни. Зад тях надничаха яркосини очи, студени като лед. Очи на убиец. Гоунт никак не се изненада от златната верижка на бижутерската фирма „Фи Бета Капа“, която висеше от джобчето на жилетката му. Политиците са като кучетата, отбеляза мислено той. Най-много обичат да лежат по корем в компанията на себеподобни.

— Господин Минтън — разтеглиха се устните му в любезна усмивка. — С какво мога да ви бъда полезен?

Минтън безцеремонно се настани в коженото кресло пред очуканото писалище на Гоунт от стар махагон, в очите му имаше неодобрение.

— Доста голяма тълпа сте събрали под прозорците си — отбеляза укорително той. Като майка, която се кара на непослушните си деца.

— Нищо особено — сви рамене Гоунт. — Тези неща минават и заминават. Утре по обед вестниците отново ще пишат само за войната в Югославия…

— Този път май няма да е така — поклати глава Минтън и пръстите му опипаха златния ланец. „Прави го така, сякаш опипва някоя мадама, на която е платил за цялата нощ“, отбеляза Гоунт. — Америка преживява трудни дни, населението е наистина развълнувано… — главата на Минтън леко помръдна, стъклата на очилата му застрашително проблеснаха. От лекотата на жеста Гоунт стигна до заключението, че този човек е добре трениран в изкуството на неизказаните заплахи. — Според мен тези вълнения приличат на локомотив, който бързо набира пара… — синджирчето подскачаше между издължените пръсти с безупречен маникюр. „Бас държа, че това копеле ме е проучило и знае, че така и не успях да завърша колежа“, въздъхна в себе си Гоунт. — Тежко и горко на онзи, който се изпречи на пътя му, господин Гоунт… Независимо дали е отделен индивид, или цяла корпорация.

Гоунт прочисти гърлото си, но не каза нищо. Чувстваше се като Мария Антоанета, положила глава на дръвника. Гилотината всеки момент щеше да се стовари.

— Ние на Капитолийския хълм държим пръст върху пулса на народните вълнения и сме твърдо решени да удовлетворим най-съкровените желания на хората.

— По-скоро вашите желания — промърмори под нос Гоунт.

— Моля? — приведе се напред Минтън. Изведнъж заприлича на териер, надушил следите на заек. — Какво казахте?

— Само се прокашлях…

Гръбначният стълб на Минтън сякаш се вдърви.

— Гражданите на Съединените щати желаят да свалят от гърба си бремето на японската икономическа експанзия — екзалтирано издекламира той. — А Конгресът ще удовлетвори тяхното желание!

От черното куфарче до стола изскочи тънка папка от изкуствена кожа и с трясък се стовари върху бюрото.

— Аз съм следовател към Главната прокуратура на САЩ, командирован в Сената. Тук съм да ви съобщя, че вие — Харли Гоунт, изпълнителен директор на компанията „Томкин-Сато“, и някой си Никълъс Линеър, президент на същата компания, сте призовани да се явите пред Сената на Съединените американски щати. Длъжен съм да ви информирам, че сте обект на разследване от Сенатската комисия за надзор над стратегически важните икономически контакти, която се ръководи от сенатора Рене Бейн. Тази призовка ви задължава да се явите пред Комисията следващия четвъртък, точно в десет часа сутринта.

„Сенаторът Рене Бейн“, повтори мислено Гоунт. Чул това име, той автоматически престана да слуша високопарните фрази на чиновника срещу себе си.

Бейн беше демократ от Тексас, който вече от години следеше действията на Белия дом, независимо дали неговият обитател е представител на Републиканската или Демократическата партия. Истински опортюнист, типичен представител на Американския юг. На един регион, който страда от рецесията не по-малко от всеки друг, но в представата на много хора продължава да олицетворява предприемчивостта на нацията със своите каубои, изключителните баскетболисти от „Тексас рейнджърс“ и праволинейните политици. А Рене Бейн беше именно такъв — заклет враг на всеки президент, яростен националист, издигнал пред себе си ясен за всички лозунг:

АМЕРИКА НАД ВСИЧКО!

На практика обаче Бейн беше опитен и гъвкав политик, който разбира отлично механизмите на властта и знае как да се възползва от тях. Винаги в течение на обществените настроения, той знаеше как да изгражда имиджа си пред медните. Заедно с останалите щати от югозападните райони на страната Тексас прилагаше стриктна протекционна политика в икономическите си отношения. Загубата на работни места за сметка на Япония беше сериозно нещо и той, както винаги тънък психолог, заложи именно на страха от безработица сред местното население, с лекота превръщайки го в истинска параноя. Най-лошото обаче беше, че в тази акция Бейн съвсем не беше сам…

Мозъчният тръст на сенатора действаше върху цялата територия на Съединените щати, включително и на такива отдалечени места като Холивуд, Детройт и Ню Йорк. Хората, избрани да го представляват пред обществеността, действаха в безупречен синхрон и това не беше изненада за Гоунт. Просто защото знаеше, че те се раждат, живеят и умират на пазара. Бяха изключителни професионалисти, знаеха как да продават стоката си, независимо дали тя се рекламира от малкия екран, чрез плакати по магистралите, или пък директно на Уолстрийт и Медисън авеню…

Стоката беше сенаторът Бейн и те я продаваха наистина добре. В крайна сметка личността на тексаския политик се превърна в това, което искаха нейните създатели: в единствената надежда на хората за по-светло бъдеще, в стоманена преграда срещу рецесията и нахлуването на чужди капитали в икономиката на страната.

Привлекателното лице на сенатора присъстваше ежедневно на телевизионния екран и на първите страници на вестниците: чуплива червеникава коса, широко чело, пъргави, умни очи, сърдечна усмивка, здраво ръкостискане… Суров, обрулен от живота човек, който доста наподобяваше Линдън Джонсън на млади години, но без устните с цвят на боровинка. Човек, свързан както с петролния бизнес, така и с животновъдството. Това му позволяваше да се радва на подкрепата на широки слоеве от населението на щата — както демократи, така и заклети републиканци. Човек, който олицетворяваше новата форма на маккартизъм, надигаща глава в Съединените щати. Насочена този път не срещу комунистите, а срещу икономическата инфилтрация на японците. И дегизирана като либерализъм и завръщане към добрите стари ценности на Америка.

— Какво, по дяволите, представлява тази Комисия за надзор на стратегически важните икономически контакти? — попита Гоунт, макар да се досещаше за отговора.

— Комисията е рожба на сенатора Бейн! — отвърна Минтън с такова страхопочитание, че на Гоунт чак му се зави свят. — Задачата й е да провери документацията на всички компании, чийто дял от търговия с Япония надхвърля петдесет процента от общите им годишни приходи. А също и на тези, които осъществяват съвместна дейност с японски корпорации.

— Защо? — попита Гоунт. Ненужен въпрос, вероятно искаше просто да чуе цялата параноя — от начало до край — със собствените си уши.

— Сенаторът Бейн разполага със сведения, че част от тази дейност заплашва националната сигурност на Съединените щати.

— Националната сигурност? — Гоунт почти се изсмя в лицето му. — Сигурно се шегувате! — от изражението на юриста обаче разбра, че тук място за шеги няма. — И каква е тази информация?

— На този етап не съм в състояние да я споделя с вас — отвърна Минтън и рязко се изправи. Приличаше на човек, който се е застоял в инфекциозна болница и бърза да избяга от евентуалната зараза. — Задачата ми е изпълнена, господин Гоунт. Комисията ще ви очаква в посоченото време — костеливите пръсти продължаваха да опипват златния ланец.

— А господин Линеър? — вдигна вежди Гоунт. — В момента той е извън страната.

— В Токио е изпратена редовно заверена призовка — отвърна Минтън и разкри два реда пожълтели зъби. — Добрахме се до вас, същото ще сторим и с него!

Кратко кимване и Едуард Минтън изчезна. След, него остана само едва доловима лоша миризма — нещо средно между прегорели яйца и несменяни от седмица чорапи. Напоена обаче със заплашителна мощ…

Гоунт не изпитваше никакво желание да се смее. Неочакваното посещение го остави с горчив вкус в устата, имаше чувството, че е попаднал между зъбните колела на бездушна машина, чиято единствена цел е да го стрие на прах. Машина, която не се спира пред нищо. Машина, чиито оператори са готови да ползват опита на аржентинската хунта и да превърнат Америка в страна с хиляди безследно изчезнали…

Сейко чакаше Никълъс на летище Нарита. Промъкваща се с труд през тълпата, тя го видя отдалеч и му се усмихна: Спря пред него, подаде му малко дипломатическо куфарче и леко се поклони. Той я хвана за лакътя и двамата се отдръпнаха от опашката пред гишето за първа класа на авиокомпания „Ер Франс“.

— Донесох ви няколко документа, които вероятно ще пожелаете да прегледате по време на полета — каза сътрудничката му. — Между тях е и един кодиран факс от Винсънт Тин.

Пак Сайгон, помисли си Никълъс. Директорът на клона на „Сато“ във Виетнам имаше големи планове и действаше с размах, но често се оплакваше от ограничените инвестиции и настояваше за тяхното незабавно разширяване.

— Благодаря, Сейко-сан — отвърна той.

Тя забеляза тъгата в очите му, но не каза нищо, вярна на своята природа. Вместо това попита:

— Не сте забравил паспорта си, нали?

— Всичко е наред — кимна Никълъс.

— Имате още малко време до повикването.

Никълъс разбра намека и се извърна към изхода на залата.

— Да идем да пием чай в онова кафене…

Сейко кимна. Пробиха си път през тълпата и застанаха до извития барплот на откритото заведение. Поднесоха им зелен чай в картонени чаши.

Миризмата на риба беше особено силна. Никълъс сведе поглед към течността в ръката си, отново си спомни за отвращението на Джъстин към японската национална напитка, която според нея винаги вонеше на риба…

— Доколкото разбирам, това пътуване е от особено значение за вас… — колебливо започна Сейко.

— Да.

— Уважението към волята на покойния ви баща е много… много японско…

— Благодаря.

Хладна и спокойна дори в кризисни ситуации, сега Сейко изглеждаше развълнувана и изпълнена с енергия.

— Какво има, Сейко-сан?

— Имам… — тя млъкна, за да навлажни сухите си устни, после продължи: — Имам предчувствие… Нещо като това, което изпитвах по отношение на Винсънт Тин… Помните ли? Знаех всичко за него още преди да се срещнем… Знаех дори какви разходи ще направим чрез него в Сайгон — малките й ръце стиснаха чашата толкова силно, че зелената течност плисна върху плота: — И сега зная… Зная, че това пътуване ще бъде изключително опасно за вас… Моля ви, пазете се! — Вече говореше бързо, думите се настигаха и застъпваха. Сякаш искаше да излее всичко намислено, преди да се е отказала. — Може би вече няма да се видим… Имам чувството, че дори това да стане, нещата ще бъдат безкрайно променени… Аз ще бъда друга, с положителност и вие… Ще бъдете толкова различен, че никой няма да ви познае!

Въпреки импулса на европеец, който го караше да се изсмее на тези мелодраматични думи, Никълъс изпита неприятни студени тръпки по гърба си. Просто защото си спомни чувството на обреченост, завладяло го в момента на онзи телефонен разговор с представителя на Микио Оками.

— Дори всичко това да е истина, аз пак трябва да замина — тръсна глава той. — Преди години баща ми е направил дълг, който трябва да бъде изплатен…

Сейко пое голяма глътка чай и почти се задави. Никълъс сложи ръка на гърба й и леко я потупа, тя се закашля. Извърна се да го погледне, лицето й беше зачервено, но не само от спазмите в гърлото. Той рядко я докосваше, особено пък на обществени места.

— Извинявай — промърмори Никълъс и побърза да отдръпне ръката си.

Лицето й отново се извърна към картонената чаша, от цялата й фигура се излъчваше напрежение.

— Какво има, Сейко-сан?

Ръцете й, вплетени една в друга върху барплота, побеляха. Сякаш се страхуваше, че вече не може да ги контролира.

— Аз съм една лоша и себична жена! — прошепнаха устните й.

— Сейко-сан…

— Нека свърша, моля ви! — пое дълбоко въздух тя. — Откакто Нанги-сан ме изпрати да ви помагам, аз не мога да се освободя от… особеното чувство, което изпитвам към вас…

Никълъс усети как съзнанието му потъва в странното минно поле на настоящето, примесено с дребни случки от миналото. Обвиненията на Джъстин звъннаха в главата му е нова сила.

Сейко вдигна глава и го погледна право в очите. Решителността й граничеше с отчаянието.

— Влюбих се във вас против волята си. Знаех, че сте женен, че никога не мога да ви имам… Но това нямаше значение. Защото логиката и здравият разум нямат място в сърдечните истории…

Последва тежко мълчание. Избълвала на един дъх смайващото си признание, Сейко изглеждаше изтощена и неспособна на каквото и да било движение.

— Никога не бих ви казала това, никога! — прошепна едва чуто тя. — Накара ме да го сторя отвратителното предчувствие, че повече няма да ви видя… Както виждате, не съм достатъчно твърда… — прехапа устни и тръсна глава: — Моля да ме извините, стига да можете… Съзнавам, че проявявам слабост и себичност, тази любов би трябвало да остане погребана в душата ми завинаги… — главата й клюмна: — Виждате как отвръщам на вашата любезност и доброта… Но аз ви обичам, Никълъс. Това е, нищо не мога да сторя…

За пръв път го наричаше Никълъс, силата на смайващото и признание сякаш изведнъж се смали и изчезна. Изпита чувството, че внезапно е попаднал на подвижни пясъци и никакви усилия не могат да го измъкнат от тях.

Господи, Джъстин е разбрала това само от изражението на лицето й, даде си сметка той. И именно затова му направи сцена на ревност. Една част от съзнанието му го караше да скочи в колата и да се върне у дома, да вземе Джъстин в прегръдките си и да я увери, че обича само нея, че никога няма да я напусне. Но продължаваше да стои неподвижно до бара на залятото от студена неонова светлина заведение, около него пулсираше нестихващата глъчка на международното летище, до рамото му стоеше красива млада жена, която току-що му се беше обяснила в любов… За пръв път си даде ясна сметка за това, което беше почувствал, когато името на Микио Оками бръмна в телефонната слушалка: съдбата го тласка по опасен път, бъдещето му предлага събития, от които едва ли ще се измъкне без последици.

Ще бъдете толкова различен, че никой няма да ви познае… Неволно потръпна, даде си сметка, че в тези думи има много истина. Въпреки че нямаше никаква представа какво биха могли да означават те…

— Моля ви, не казвайте нищо! — прошепна Сейко. — Няма никакво значение дали вие ме обичате както аз вас… Каква полза би имало от всичко това? Вие сте женен и обичате жена си. Сърцето ме подведе да издам чувствата си, предполагам вече няма да бъда ваша асистентка…

— Лъжеш се, ако мислиш, че ще те пропъдя като непослушно дете — поклати глава Никълъс. Не знаеше какво да отговори на нейното признание, но беше сигурен, че не иска да изгуби най-добрия помощник, който някога беше имал. — Чувствата ти към мен нямат значение. Напредваш изключително бързо, справяш се безупречно с поставените задачи и скоро мястото на асистент ще бъде малка награда за твоите способности. Затова мисля, че трябва да седнем и да поговорим за повишението ти… — помълча малко, после поклати глава: — Не зная дали го съзнаваш, или не, но кариерата ти в „Сато Интернешънъл“ се развива изключително успешно, Сейко… Не искам да те загубя, прекалено ценна си за мен и компанията: Работиш за мен и нещата ще останат такива, каквито са. Точка.

— Благодаря за изключителното доверие, Линеър-сан — поклони се дълбоко Сейко. — Просто не мога да си представя живота без вас! — хвърли бърз поглед на часовника и е плъзна от високото столче: — Време е за проверка на паспортите. След пет минути ще извикат пътниците за вашия полет…

Изпрати го до самата гранична проверка, изглеждаше сдържана и спокойна. Емоционалната буря беше отминала.

— Ще ми оставите ли номер, на който мога да ви търся във Венеция?

Никълъс отвори обемистия плик от кафява хартия, който го очакваше на гишето за първа класа.

— Ще отседна в хотел на име „Палацо ди Машере Венециане“ — промърмори и й показа номерата на телефона и факса, отпечатани на обратната страна на картона с хотелската резервация.

Сейко си ги преписа в малкото кожено тефтерче — подарък от Никълъс по случай назначението й.

— Мисля, че това е всичко — въздъхна той и застана в края на опашката пред граничния контрол. Сейко остана на място, красива й самотна. Сърцето му потръпна от жалост. Понечи да каже нещо, но тя опря пръст до устните си:

— Няма нужда от сбогуване. Надявам се пак да се видим.

Преминал през граничния контрол, Никълъс използва минутите до повикването, за да се обади на Джъстин. Изчака девет сигнала, но отсреща никой не вдигаше. Изведнъж му се прииска да беше прекарал с нея последните си часове в Япония. Едва сега усети физически раздялата. Много му се искаше да чуе гласа й, да й каже колко съжалява, че се налага да замине. Насочи се към изхода за пътници и тежко въздъхна. Съжаленията трябва да се поднасят лично, а не по телефона. Дано успее да го стори след завръщането си…

Сейко завари Танцан Нанги надвесен над бюрото на секретарката си Уми, зает да й диктува нещо. Видял я на прага, той прекъсна диктовката и попита:

— Какви са новините?

— Лоши — кратко отвърна Сейко, отвори папката в ръцете си и му подаде няколко листа, написани на машина. — Сенатът на Съединените щати официално призовава Линеър-сан, който трябва да се яви пред някаква Комисия за стратегически надзор на икономическите контакти. Там ще бъде разпитван за причините, довели до обединението на „Томкин Индъстриз“ и „Сато Интернешънъл“.

— Пресвети Боже, това ми намирисва на лов на вещици! — промърмори Нанги и хвърли бегъл поглед на документите. — Чел съм какво ли не за този сенатор Бейн. Напоследък непрекъснато е в устата на пресата… Гледах и едно интервю с него по Си Ен Ен… Последният брой на „Таймс“ му посвещава уводната си статия — пръстът му се насочи към хартията: — По пощата ли пристигна това?

— Не, сър — отвърна с явно неудобство Сейко. — Донесе го специален куриер от американското посолство. Пристигнало тази сутрин с дипломатическата поща…

Нанги внимателно сгъна листовете и ги подаде обратно на Сейко?

— Е, след като не знаем къде се намира Никълъс, няма начин да го информираме, нали?… От теб искам да изготвиш официален отговор. Знаеш как — господин Линеър е по спешна работа в Европа, нямаме пряк контакт с него, чакаме да се обади и така нататък…

— Да, сър.

Момичето се обърна и излезе, но Нанги не се върна веднага към това, което диктуваше. Замисли се за сенатора Бейн и неговата комисия. Откакто започна рязкото покачване на популярността на този човек, той подсъзнателно беше очаквал неприятности. Някой трябваше да се превърне в отдушник за божествения гняв на сенатора Бейн, какво по-логично този някой да се окаже именно корпорацията „Томкин-Сато“?

Най-лошото беше, че Никълъс е уязвим. Просто защото е външен човек, получил управлението на „Томкин Индъстриз“ по силата на завещанието, оставено от своя преждевременно починал тъст. Нанги подозираше, че Бейн няма да бъде кой знае колко затруднен да заведе дело срещу Никълъс — един сравнително млад бизнесмен, решил да наблегне на съвместния бизнес с могъща японска корпорация. По дяволите, въздъхна Нанги. Той би могъл да заведе дело дори само по силата на факта, че през последните осем години Никълъс живее в Токио, а не в Ню Йорк!

Обзе го чувство на вина. Защото именно той беше разубеждавал Никълъс да не заминава за Щатите, където би могъл да създаде надеждно лоби за тяхното смесено предприятие. Беше действал от чисто егоистични подбуди и сега трябваше да плаща за това. Искаше Никълъс да е тук не само заради отличните резултати от дейността му, но и защото той беше най-добрият му приятел…

Какво сторих, Господи, запита се с въздишка той, завърнал се в тишината на просторния си кабинет. Исках Никълъс да е близо до мен, на всяка цена и при всички обстоятелства… И с това може би го осъдих на разруха и унижения… А заедно с него и цялата компания!

Втора глава

Маркоу Айлънд | Венеция | Марин Сен Кроа

Лю Кроукър присви очи под яркото тропическо слънце, от устата му се изтръгна сочна ругатня. Катерът на бреговата охрана изскочи от надвисналата над водата мараня и с пълна скорост се насочи към него.

Беше на борда на малката си, но бърза яхта „Капитан Сумо“, която отпускаше под наем само на изключително богати клиенти, обещавайки им най-добрия спортен риболов по западните брегове на Флорида. В момента беше на около миля и половина от Маркоу Айлънд, без клиенти. Напусна пристанището рано сутринта, търсеше тишина и покой, начин да се отърве от спомените… Изключи двигателите и бавно излезе от командната рубка. Полуофициалната визита на БО беше последното нещо на света, което би си пожелал.

Кроукър беше служил дълги години в Главното полицейско управление на Ню Йорк. След пенсионирането си реши да се оттегли тук. Компания му правеше Аликс Логан — изключително красива бивша топманекенка, която, за негова огромна изненада и задоволство, дълбоко се влюби в него. Но вълшебният сън свърши, Аликс се върна обратно в блестящия свят на висшата мода, оказал се в крайна сметка по-силен и притегателен от любовта й. В момента се намираше в Ню Йорк, а може би и в Париж… Отдавна вече беше престанал да следи многобройните й изяви. Обаждаше му се редовно, където и да се намира. Но той знаеше, че това е временно, че привързаността й към него постепенно ще се стопи и изчезне. Блестящият светски живот я привличаше неотразимо, в него неизменно ще се появи и новият, излъскан като за корица на модно списание любовник… Сега се питаше как е могъл да повярва, че прелестно създание като Аликс може да се задоволи с него — широкоплещест четиридесет и пет годишен мъж с изпито и обветрено лице на каубой…

При най-добро желание не би могъл да се нарече красив, косата му — макар да беше все още гъста и черна, никога не би могла да бъде зализана като на нейните бивши и бъдещи гаджета от света на шоубизнеса. Напомняш ми за Робърт Мичъм, беше казала Аликс в началото на връзката им. Лицето ти изразява мъдрост и силна воля.

Вечерта, в която тя си отиде, Кроукър остана зад кормилото на розово-белия „Тъндърбърд“, модел 1969-та, който блестеше като нов, възстановен с обич и безкрайно търпение. Вдигнал глава, той проследи с поглед как самолетът й се стопява в разкошните пурпурни цветове на залеза. В душата му се промъкна черно отчаяние, инстинктивно пожела да се свърже с Никълъс Линеър — стария приятел, с когото бяха преживели куп опасни приключения. Но Кроукър не беше от хората, които ще ронят сълзи над бирата си, дори пред такъв близък приятел като Никълъс. Роден и отрасъл в „Кухнята на ада“ — западните квартали на Манхатън, известни с изключително висока престъпност, той беше станал неволен свидетел на убийството на баща си пред дома им; на последвалия психически срив у майка си, оставена да преживява с оскъдната полицейска пенсия. Научи се да бъде твърд, никога не се обръщаше към миналото.

Катерът на бреговата охрана намали оборотите на двигателите си, Кроукър натисна бутона за електронен контрол и котвата мазно се плъзна от борда на яхтата. Докато се занимаваше с това, отново се запита защо беше приел офертата на граничните войски да им помага в борбата с трафикантите на наркотици, които неуморно атакуваха безкрайните плажове на Флорида. Може би защото все пак не беше успял да обърне гръб на полицейската работа, която се беше заклел да забрави заедно със заселването си тук, въздъхна в себе си той.

Катерът вече беше спрял, двигателите тихо боботеха, корпусът леко се поклащаше върху вълните. Кроукър пое въжето, което му хвърлиха мъжете от малката лодка, спусната сръчно във водата, очите му внимателно опипаха фигурите им, изкачващи се една по една по стълбичката, която беше спуснал.

Очакваше да види своя приятел Марк Макдоналд — лейтенанта от БО, който го беше убедил в ползата от това сътрудничество. Но вместо него видя двама млади униформени офицери, препасали колани с тежки служебни револвери. Между тях стоеше човек, когото Кроукър никога не беше виждал — висок и слаб, с рунтави вежди и хлътнали, обрулени от вятъра скули. Когато краката му стъпиха на борда на яхтата, Кроукър забеляза и яркосините му, блестящи очи. От целия му вид се излъчваше младежка жизненост, макар че положително наближаваше петдесетте. В ръката му се поклащаше дипломатическо куфарче, направено от сивкава изкуствена материя.

Двамата офицери се държаха строго официално. Отдадоха чест на Кроукър и заеха моряшка стойка от двете страни до подвижната стълбичка.

— Радвам се да се запозная с вас, господин Кроукър — протегна ръка непознатият, край устата му се появиха няколко дълбоки бръчки, които би трябвало да имитират усмивка. — Казвам се Уил Лилехамър, много мило от ваша страна да ни приемете на борда… — яркосините очи приличаха на рентгенов апарат, от който нищо не бе в състояние да се изплъзне: — Изпълнявам специална задача, възложена ми лично от президента на Съединените щати — пропусна да спомене службата, в която си вади хляба. Беше облечен в униформа на БО, но Кроукър беше убеден, че няма нищо общо е граничните войски. Особено след като отбеляза едва доловимия му английски акцент. — Можем ли да поговорим някъде на спокойствие?

Кроукър бавно се огледа. Освен тихо боботещият катер на тридесетина метра от тях, морето беше почти пусто. Рибарска лодка бързо се отдалечаваше по посока на вятъра, няколко платна се белееха в близост до брега. И това беше всичко. Поклати глава и безпомощно разпери ръце.

Сега вече Лилехамър наистина се усмихна, гледката не беше от най-приятните. Оказа се, че около устата му има истинска паяжина от малки, бледорозови белези.

— Ще останете смаян от напредъка на електронната техника за краткото време, в което сте извън полицията — отбеляза гостът.

Значи някой го е запознал с биографията ми, отчете Кроукър, докато мълчаливо вървеше към кабината. Извади две ледени бири от фризера и покани госта си да седне на скамейката. Лилехамър пое с благодарност запотената бутилка, промърмори едно „наздраве“ и жадно отпи. После постави куфарчето си върху пейката и щракна ключалките. Вътрешността му се оказа претъпкана с електроника нещо като портативен компютър, но без клавиатура. Лилехамър извади ключ с особена форма, пъхна го в някакъв процеп и го завъртя първо наляво, после надясно.

Кроукър направи гримаса.

— Получихте леко главоболие, нали? — попита гостът. — Ето, глътнете това хапче.

Кроукър пое малкото бяло кръгче от ръката му, прокара го в гърлото си с помощта на солидна глътка ледена бира. Миг по-късно главата му се прочисти.

— Какво, по дяволите, беше това? — дрезгаво попита той.

— Средствата за електронно наблюдение претърпяха истинска революция в развитието си — отвърна гостът. — Толкова бърза и толкова неудържима, че сме принудени да прибягваме до защитни средства, които все още не притежават стопроцентова гаранция — ръката му махна по посока на електрониката в куфарчето: — Това бебче върши добра работа, но малко трудно се възприема от мозъка… Явно вибрациите му са прекалено силни като дразнители… — огледа машинката с обич, устните му отново се разтеглиха в бледа усмивка: — Аз обаче изглежда вече му свикнах на мръсника… Изобщо не ми дразни слуха.

Довърши бирата си, млясна с устни и добави:

— Между другото, лейтенант Макдоналд ви праща поздрави. Положително съжалява, че за малко го изместих от обичайните занимания…

— Още една бира?

— Благодаря — отказа Лилехамър. — По време на служба си позволявам само една…

— Колко английска кръв тече в жилите ви? — попита Кроукър, докато отваряше втора бутилка за себе си.

— Много — засмя се Лилехамър. — Но там, откъдето идвам, се използват такова количество американски идиоми, че понякога започвам да се тревожа за английската си кръв… Може би затова извън службата правя всичко възможно да се представям като стопроцентов англичанин… Така става, когато майка ти е англичанка, а баща ти американец…

— И къде се намира тази ваша служба?

— Всъщност никъде…

— Така ли?

— Когато човек има кабинет, хората неизбежно откриват с какво се занимава — вдигна показалец Лилехамър. — На ЦРУ му бяха необходими десетилетия, за да разбере този прост факт…

Рентгеновите очи се заковаха върху лявата ръка на Кроукър, той неволно размърда пръстите й, направени от титан и фибровлакна.

— Предполагам, че проявявате любопитство към това — промърмори той. — Всички го зяпат…

— Можете да задоволите моето само ако желаете — кимна с разбиране Лилехамър.

— Отдавна вече не ми пука — отвърна Кроукър и положи изкуствената си ръка на масата. Беше истинско произведение на изкуството, създадено преди години от екип японски хирурзи и специалисти по биомеханика. Четирите пръста и палецът бяха снабдени с механизми за прегъване, изработени от титан и бор, покрити отгоре с гъвкава пластмаса в матово кафеникав цвят. Самата ръка беше от неръждаема стомана и си имаше всичко — длан, китка и съоръжения за прегъване. — Не зная как точно работи, но изглежда е вързана за нервите ми — поясни той. — Движенията се осигуряват от две специални литиеви батерии.

Лилехамър се наведе да я разгледа, изведнъж заприлича на археолог, натъкнал се на интересна находка.

— Ще имате ли нещо против да ми разкажете как изгубихте истинската си ръка? — тихо попита той.

Кроукър подозираше, че той отдавна знае всичко, но въпреки това кимна с, глава:

— Наложи ми се да водя битка с един изключително опитен мръсник… Шампион по японска борба „сумо“, надарен с изключителна сила… На всичкото отгоре беше и майстор на „кендо“… Знаете ли какво е то? Японско бойно изкуство е употреба на хладно оръжие…

— Имал съм възможност да се запозная отблизо с няколко катани — кимна Лилехамър.

— Значи знаете колко остри са те — продължи Кроукър. — При най-добрите изработки ръбовете изобщо не могат да се забележат с просто око. Точно с такава катана ми отсече ръката онзи „сумо“…

— А това добре ли работи? — попита гостът и почука с нокът единия от изкуствените пръсти.

Кроукър бавно сви ръката си в юмрук, после отново я разтвори. Сивкавият титан на дланта изпускаше фосфоресцираща светлина.

— Това е вторият, подобрен модел — промърмори той. — Прототипът също беше впечатляващ, но това вече наистина е друга работа…

Стана и взе една от празните бирени бутилки в дясната си ръка. Долепи един от изкуствените пръсти на лявата до гърлото и бавно започна да го спуска надолу. В каютата се разнесе странен звук, сякаш някой раздираше плат. Острият като бръснач връх на пръста стигна дъното на бутилката и започна да се движи по обратната страна. След миг шишето се разцепи на две абсолютно еднакви половинки.

— Забележителна комбинация между сила и точност — призна Лилехамър.

Кроукър седна на мястото си и махна с ръка към куфарчето:

— А това от какво е направено?

— Откровено казано, не знам — сви рамене гостът. — От някаква пластмаса, използвана в космическите кораби. По-лека от стоманата, но няколко пъти поздрава от нея… Зная обаче друго — тя е дяволски издръжлива. При лабораторните изпитания е издържала на едрокалибрени куршуми и пластичен експлозив!

Кроукър мълчаливо кимна с глава и протегна изкуствената си ръка. Дългите пръсти бавно се свиха в юмрук и още по-бавно се насочиха към капака на куфарчето. Материята попадна между палеца и показалеца, чу се остро изщракване. Титановите връхчета се срещнаха през получената дупка с леко, едва доловимо звънване.

Лилехамър смаяно гледаше своето доскоро напълно сигурно куфарче. От устата му се откъсна тежка въздишка, главата му с недоверие се поклати.

— Май ще приема втората бира, която преди малко ми предложихте — промърмори той.

Пое бутилката и дълго мълча. Кроукър наблюдаваше как слънцето се мести по стената на каютата, вятърът навън неусетно смени посоката си. Идва буря, помисли си той, усетил миризмата на фосфор във въздуха. Но все още имаме време… Време ли? Но за какво? Зареди се с търпение и зачака. Лилехамър ще каже защо е дошъл…

Вълнението се усили, яхтата започна да се поклаща надлъжно, килът й се вдигаше и потъваше с ритмична последователност. Кроукър изведнъж се почувства зле. Рязко се изправи, излезе от кабината и се надвеси през перилата. Повърна пред очите на двамата униформени моряци, които безмълвно го наблюдаваха от другата страна на палубата.

— Съжалявам — промърмори Лилехамър, изчакал го да се върне на мястото си. — Страхувам се, че тези хапчета все още не са напълно ефикасни.

— Направете ми една услуга — изръмжа Кроукър, след като изплакна устата си с глътка бира. — Следващия път не ми предлагайте подобни боклуци! Предпочитам да ме боли глава!

— Напълно ви разбирам и ви поднасям извиненията си.

— De nada (няма защо) — кой знае защо му отвърна на испански Кроукър.

Лилехамър остави бирата си, наведе се напред и тихо попита:

— Чували ли сте името Доминик Голдони?

— Разбира се. Главатар на мафията, решил да пропее пред агентите на ФБР. В резултат са прибрани двама от основните му съперници, барабар със стоката и оръжието. Поставен под закрилата на ФПЗС… Което, както чувам, съвсем не му пречи да управлява огромната си империя по Източното крайбрежие чрез услугите на своя зет — уважавания адвокат Антъни де Камило, известен в близкото си обкръжение като Тони Д. Чувам също така, че основният съперник на Голдони, който все още е на свобода…

— Вероятно имате предвид Чезаре Леонфорте…

— Точно така, Леонфорте, по прякор „Лошата лапа“… Според слуховете е решил да яхне съдбата и да завземе териториите, освободени от Голдони.

— Браво на вас — одобрително кимна Лилехамър. — Разполагате с доста сведения, които са неизвестни за широката публика. Но връзката между Голдони и Антъни де Камило — известен и уважаван юрист, изобщо не може да бъде доказана… Хората от ФПЗС се опитаха да го сторят, но удариха на камък — присви яркосините си очи и ги закова върху лицето на Кроукър: — Същевременно виждам, че сте запазили своята мрежа от информатори…

— Само част от нея — поклати глава Кроукър. — Много хора се оказаха извън финансовите ми възможности…

Лицето на Лилехамър отново се разкриви от грозната усмивка.

— Завиждам на чувството ви за хумор, господин Кроукър — промърмори той. — Сухо и фино, като отлежало вино…

— Но далеч не толкова нюансирано — отвърна Кроукър, поддал се неволно на тона на събеседника си.

Усмивката на Лилехамър се разшири още повече, сега вече ясно се виждаха следите от шевове върху тънката кожа. Сигурно са го шили набързо, някъде в червената зона на опасността, далеч от високотехнологичната цивилизация, снабдила самия Кроукър с тази забележителна протеза… Но фактът, че белезите бяха симетрично разположени от двете страни на устата на този мъж, изключваше предположението за нещастен случай или рана, получена докато е преследвал неизвестните си врагове. Те по-скоро навяваха мисълта за ръката на мъчител садист, решил да получи нещо (неизвестно какво) от своята жертва.

— Отказах да пропея и те се опитаха да затворят устата ми завинаги — тихо поясни Лилехамър, сякаш прочел мислите на домакина си. — Много по-лесно щеше да им бъде да ми прережат гърлото, но те просто не действат по този начин… Бях нарушил спокойствието им и трябваше да бъде наказан. Да остана жив, но цял живот да нося кръста си… Опитаха се да прекъснат мускулите, които движат устните ми… Но, както виждате, извадих късмет…

Кроукър се готвеше да попита кои са те, но после изведнъж съзна, че това няма абсолютно никакво значение. На времето си беше имал работа с достатъчно количество от тях, знаеше добре какво представляват… По всичко личеше, че между него и този половин британец има доста общи неща…

— Жалко, че не мога да си пусна мустаци — промърмори Лилехамър и прокара пръст по горната си устна. — Операцията, на която ме подложиха, очевидно е засегнала и корените на космите… — Сви рамене, потърка длани и добави: — Е, стига вече. Време е да приключваме, вълнението май скоро ще се превърне в буря… Не ми се ще да си обърна червата по обратния път… — очите му проследиха белите платна на хоризонта, бързащи към сигурността на Маркоу Айлънд. Наблизо не се виждаха никакви плавателни съдове. — Информацията ви за Голдони е абсолютно вярна. Но има и нещо ново — вчера той открито наруши споразумението си с федералните власти и ние все още нямаме обяснение за този факт.

— Какво е направил?

— Позволи да бъде убит, ето какво…

— Доминик Голдони мъртъв? — учуди се Кроукър. — Струва ми се невероятно…

— Не само е мъртъв, но повлече със себе си и най-добрите агенти на ФПЗС — поклати глава Лилехамър.

— А знаете ли защо?

— Мога да ви отговоря, но първо трябва да зная дали искате да работите по този случай заедно с мен.

Кроукър се замисли за момент, после вдигна глава:

— Но защо се спряхте именно на мен, по дяволите? По всичко личи, че заемате висок пост във ФБР, положително разполагате с много кандидати… По-млади от мен и по-добре запознати с модерната техника… — ръката му се стрелна към куфарчето със заглушителното устройство: — Аз дори не съм подозирал, че съществуват подобни машинки!

— Оставете ролята на стария боен кон — поклати глава Лилехамър. — Пред мен тя просто не върви. Името ви изскочи от компютрите. Преди известно време сте работили заедно с Никълъс Линеър, който пък е бил агент на К. Гордън Минк — в онези дни шеф на „Червената станция“ — Бюрото за работа със СССР. Двамата с Линеър сте разкрили един изключително опасен агент на врага, внедрен именно при Минк… — лицето му изведнъж стана сериозно, веждите му се свъсиха: — Истината е, че не мога да имам доверие на никого в службата. Поне докато не открия как са се добрали до Голдони, който по всички правила би трябвало да се намира в абсолютна безопасност. С една дума — трябва ми помощ — вдигна глава полицаят. — Голдони имаше строга заповед да не влиза в телефонен контакт с никого от близките си поради опасността от подслушвателно устройство оттатък. Нямаше право да се среща с когото и да било без предварителното съгласие на своята охрана от ФПЗС. Как тогава се случи това? До този инцидент ФПЗС нямаше нито един провал!

— Някой е успял да се докопа до него — сви рамене Кроукър.

Лилехамър дълго мълча, главата му остана наведена. После въздъхна и заби яркосините си очи в лицето на Кроукър.

— Според мен Голдони е бил предаден отвътре — каза той. — От човек, на когото е имал пълно доверие. Пак повтарям — сигурността му беше стопроцентово осигурена, единственото условие беше да спазва правилата на ФПЗС.

Кроукър се замисли, после бавно поклати глава:

— Ясно е, че имате нужда от помощ. Но аз едва ли мога да ви я дам… Никога не ме е бивало по отношение на уставите, предпочитал съм да работя по свой начин…

Лилехамър го погледна право в очите.

— Искам да ми отговорите само на един въпрос — тихо процеди той. — Чувствате ли се достатъчно заинтригуван от случая, за да станете мой оперативен агент, или предпочитате спокойния живот в тоя гьол, с единственото развлечение да возите насам-натам разни дебелаци е бирени шкембета?

— Признавам, че речникът ви си го бива, господин Лилехамър — засмя се Кроукър.

— Наричай ме Уил.

Кроукър първо огледа протегната ръка на госта си, после здраво я стисна.

— Не зная защо се чувствам като ученичка, която насрочва първата си среща — промърмори той.

Лилехамър избухна в сърдечен смях, този път гротескните белези изчезнаха напълно в бръчките на обветреното му лице.

— Мисля, че ще изпитвам истинско удоволствие от нашето сътрудничество, Лю — рече той. — Нали мога да те наричам Лю? Всъщност това ще бъде за пръв и последен път… Операцията изисква абсолютна сигурност, имената трябва да бъдат забравени. Исмаил се е срещнал с Ахаб и двамата правят страхотен екип! Толкоз по въпроса!

Катерът на бреговата охрана отнесе Ахаб, а Кроукър остана на борда на яхтата си да чака залеза. Така и не можа да си отговори на въпроса защо, по дяволите, отново се забърква с разследване на ФБР… За следващия ден беше насрочен едноседмичен круиз с Маракай — венецуелски богаташ, на когото даваше яхтата си под наем три-четири пъти в годината. Маракай беше натрупал състояние както от търговия със земя, така и от разработката на богатите диамантени мини върху нея. Беше човек на живота, страхотен рибар. Харчеше без мяра, оставяше огромни бакшиши. Да не говорим за харема от млади красавици, които водеше със себе си и които с удоволствие отстъпваше на приятелите си.

Кроукър се наведе през борда на „Капитан Сумо“ и втренчи поглед в прозрачната зеленикава вода. На сантиметри под ватерлинията се виждаха тъмни петна, лодката очевидно се нуждаеше от основно остъргване.

Точно така, каза си той. Мисли за всичко друго, но не и за Аликс! Може би предложението на Лилехамър беше дошло тъкмо навреме, но въпреки това в стомаха му се появи празнота. Сякаш цяла седмица не беше слагал нищо в устата си. Аликс му липсваше, това беше цялата работа… Липсваше му жестоко! Мразеше я, защото го остави тук — на диета от алкохол и морска храна, докато тя самата водеше блестящ живот и прескачаше като пеперуда от една столица на модата в друга… Всъщност какъв избор му оставаше? Но сега нещата се променят…

Пред очите му изплува красивото й лице, покрито с равен загар. Стояха пред залата за заминаващи пътници на Международно летище Маями, никой не искаше пръв да каже сбогом…

После тя тихо промълви:

— Какво точно мислиш, че правиш тук? Нима не разбираш, че този начин на живот отдавна ти е омръзнал?

Той разпалено отрече, но сега си даваше сметка, че Аликс е била права. Помисли си за Маракай с неговия плаващ публичен дом и разбра какво е искала да му каже тя. Беше се заселил тук, защото очите му се бяха нагледали на обезобразени трупове, краката го боляха от дебнене по тесните улички на опасни квартали. Повдигаше му се от вонята на корупцията и безчовечността ставаше му лошо от вечното присъствие на смъртта. На грубата, насилствена смърт… Избяга. Изчезна далеч на юг. Но само за да открие, че смъртта има и други лица…

Обичаше Аликс дълбоко и искрено, но какво можеше да стори? Да се ожени за нея и да я отведе далеч от живота, който обича? Или да се ожени за нея и да се примири с дългите и отсъствия, наложени от работата? Не го устройваше нито едното, нито другото. Затова я пусна да отлети, а сам остана сред водораслите и повехналите палми.

Взе в ръка една кука, остърга борда на яхтата и загледа как тъмнозеленото петно бавно се разтваря в обляната от слънцето кристалночиста вода.

Ако остана тук дори още само един ден, ще се почувствам безполезен като тези водорасли, унило си помисли той.

Върна куката на мястото й, влезе в кабината и вдигна котвата. Включи двигателите, обърна корабчето и пое към пристанището на Маркоу Айлънд. Почувства се в отлична форма, кръвта му запя. Толкова е хубаво отново да имаш цел в живота! Душата му тръпнеше от нетърпение пред загадъчното убийство, което трябваше да разкрие.

Разглезените богаташи да вървят по дяволите, рече си Кроукър. Време е да се върна към пълноценен живот!

Величествените куполи и канали на Венеция блестяха в зелено и златно под морните лъчи на есенното слънце.

Никълъс не беше идвал тук и сега просто не знаеше какво да очаква. Градът се разлагаше и бавно, като свещената земя Атлантис, потъваше в лагуната, по-близо до майчинската прегръдка на земята. Преходността на вековете лепнеше по богато изографисаните стени на многобройните дворци, насищаше въздуха с тежкия си аромат. Човек лесно губеше ориентация в този безкраен влажен лабиринт от тесни улички и канали със застояла вода.

Поне такова беше впечатлението на познатите на Никълъс, посетили този град, обиколили неговите забележителности и напуснали го с махане на ръка и въздишка на облекчение, заричайки се никога вече да не се връщат тук, в душната жега на вчерашния ден…

Какви нещастници са били те, мислеше Никълъс, докато пресичаше лагуната на борда на блестящ от чистота моторен катер и гледаше като омагьосан разстилащия се пред него град, който сякаш нямаше основи от камък, а лежеше върху нещо ефимерно, наподобяващо фантастичен сън…

Предпочете да пътува горе, на капитанския мостик, въпреки резливия ветрец, принудил го да дръпне яката на сакото си от тънък велур с цвят на отлежало уиски. Катерът летеше с пълна скорост през стоманеносивата вода, фантастичните сгради на Венеция бавно изплуваха от синкавата, облакоподобна мараня и сякаш плуваха в спокойните води на лагуната.

Небосводът беше невероятно син, Никълъс имаше чувството, че в него се отразяват златните куполи и стройните кули, останали непокътнати сякаш от времето на „Хиляда и една нощ“…

Мощният двигател на катера промени оборотите си, корпусът направи плавен завой, напусна лагуната и забави ход. После се плъзна покрай дървените колове, — маркирали пътя на корабите векове наред, и сякаш с трепет пое по Канале Гранде към сърцето на града.

Минаха покрай нос Сан Джорджо Маджоре и пред очите на Никълъс се появи величествената фасада на базиликата Санта Мария дела Салуте, над която бавно залязваше кървавочервеният и сякаш изсъхнал диск на слънцето.

Почувства как косъмчетата на врата му настръхват, пред очите му изведнъж изплува ясна, сякаш гравирана в съзнанието му картина: пристъпва по огладените камъни на древен площад, наричан тук „пиацета“, облечен е в дълга черна роба и ботуши от груба кожа, върху лицето си има черна маска, а на главата — триъгълна шапка от необработен филц. Високо над него плющят непознати знамена, неизвестно откъде е сигурен, че страната води война… А към това се прибавя чувството, че най-сетне се завръща у дома…

Примигна, заслепен от огромния диск на есенното слънце. Моторницата направи още един остър завой и пред него се разкри Пиацета ди Сан Марко с Палацото на дожите в десния си край. Вляво се издигаха величествените статуи на венециански крилат лъв и на свети Теодор — покровителя на града. Залитна и беше принуден да се хване за махагоновия парапет. Това беше „пиацетата“ от видението му, отново остана с усещането, че се води война…

Палацо ди Машере Венециане се намираше приблизително по средата между Пунта де ла Догана с базиликата Санта Мария дела Салуте и Кампо дела Карита с Академичната галерия в дъното и фантастичния Дървен мост.

Някога хотелът е бил лятна резиденция на управляващите дожи. От него се разкриваше великолепна гледка към Канале Гранде и Рио ди Сан Маурицио — също канал, но Никълъс все още не беше научил, че във Венеция това наименование е запазено единствено за Канале Гранде… Останалите са просто водни улици. Също както големите сгради — местните хора ги наричаха просто „къщи“, наименованието „палацо“ беше запазено от традицията единствено за резиденцията на Дука…

Хотелът разполагаше с частен пристан, пъргави портиери със златнозелени ливреи взеха багажа му и го поведоха покрай масите на открития ресторант, вече заредени за вечеря.

Фоайето беше огромно, с богато изографисани сводести тавани, копринени тапети по стените и старинни плюшени мебели. Преобладаваха типично венецианските цветове — морскосиньо, зелено, жълто и наситено оранжево. Навсякъде присъстваше позлатата в стил рококо — върху ръбовете на мебелите, рамките на картините, масивните стенни часовници и огромните полилеи от кристално стъкло „Мурано“ със своите типични, наподобяващи сълзи орнаменти…

Регистрацията на Никълъс се превърна в ритуал — сякаш беше скъп и отдавнашен клиент. Над потъмнялото от старост дървено гише висеше огромна, маска от бял лак, с извит нос и агресивна горна устна. Никълъс попита какво представлява тя.

— О, Венеция е град на маските, синьоре — отвърна администраторът. — Или поне е била такъв град през вековете. Името на хотела — „Палацо ди Машере Венециане“ означава „Дворец на венецианските маски“. Дожът, построил това палацо за своя лятна резиденция, е бил своенравен човек. Често прибягвал до „баута“, за да се смесва с обикновените хора и да върши… хм… доста неделикатна дейност… — човекът поглади горната си устна и лукаво се усмихна: — Според мен е станал баща на много незаконородени деца именно с помощта на маските, пак с тяхна помощ е сключил и Бог знае колко мръсни политически съглашения… — ръката му махна към голямата бяла маска на стената: — Ето това е „баута“ — маската, превърнала се в основен закон. До нея са прибягвали много от могъщите дожи, съдии и благородници, благодарение на нея са били в състояние да кръстосват града като обикновени хора…

— И никой не ги е разпознавал? — удиви се Никълъс.

— Никой, синьоре — убедително поклати глава администраторът. — Венеция знае да пази своите тайни.

Стаята му на втория етаж беше огромна. Портиерът остави багажа до вратата, прекоси дебелия персийски килим и отвори четири метровите капаци на прозорците. Помещението се изпълни със звуците и миризмите на Канале Гранде, с великолепната му светлина.

Окъпана от странната, водниста светлина на този град, закотвен от столетия между суша и вода, богато орнаментираната стая положително изглеждаше такава, каквато е била преди триста години при управлението на Дожите.

Останал сам, Никълъс влезе в мраморната баня и свали от себе си прахта на дългото пътуване. Започна да се бръсне пред огледалото в позлатена рамка, очите му с интерес наблюдаваха как лицето му се променя, освободено от четината. В съзнанието му изплуваха думите на Сейко: Ще бъдете различен, толкова променен, че никой няма да ви познае…

Наплиска се със студена вода и се върна в стаята с пешкир в ръце. Изправи се до прозореца и загледа как дългите пръсти на нощта се прокрадват по Канале Гранде. Вляво се издигаше тебеширенобялата фасада на Санта Мария дела Салуте, вдясно, оттатък тихо плискащата се вода, леко се поклащаха четири издължени гондоли, боядисани в синьо, черно, зелено и червено. Високо вдигнатите им издължени носове с шестоъгълник накрая, свидетелстващ за принадлежността им към квартала Сестиери, проблясваха под кадифената светлина и приличаха на древни, безупречно настроени музикални инструменти.

Никълъс избърса лицето си и обърна гръб на прозореца. Върху широкото легло забеляза голяма картонена кутия, която положително не беше там при оттеглянето на портиера. Погледа я известно време, после вдигна телефона и попита дали някой не е оставял нещо за него. Получи отрицателен отговор.

Вдигна капака и замръзна. Косъмчетата на врата му отново настръхнаха, тънка струйка пот се плъзна по гърба му.

В кутията имаше дълга черна роба — същата като онази от видението му, под нея белееше картонена маска, точно копне на онази „баута“, която висеше над гишето на администрацията. Носът беше дълъг и извит, горната устна беше дори по-агресивна от онази долу… В общото изражение се долавяше нещо маймунски арогантно. Типична маска, осигуряваща анонимност на благородниците.

На дъното на кутията имаше зелен плик със златни ръбчета. Никълъс го отвори и извади от него лист твърда гланцирана хартия. Думите бяха подредени красиво и равно, почеркът беше леко полегат:

Моля, бъдете на Кампиело Сан Белисарио точно в десет и тридесет тази вечер. Носете робата и маската.

Никълъс хвърли бърз поглед на часовника си. Беше седем без четвърт, дори за вечеря беше още рано. Погледна странната дреха, облече се и отвори куфарчето, което Сейко му предаде на летище Нарита. Нарочно не беше го поглеждал по време на полета, не му се искаше да работи.

Настани се в дълбоко кресло и се зае да разчита шифрованото съобщение на Винсънт Тин. Странната светлина на гаснещия отвъд прозореца ден се смеси с яркия кръг под абажура на настолната лампа. Тин беше роден и израсъл във Виетнам, но след това беше емигрирал в Австралия. Там взел диплома по международно право, след което практикувал на различни места, включително и на Уолстрийт, в качеството си на бизнес експерт.

Никълъс прекара доста време в негова компания, бързо стигна до заключението, че Тин е умен и схватлив, но с малко коварен характер. Отдавна вече знаеше, че без подобно качество трудно се върти бизнес в района на Югоизточна Азия, но въпреки това реши да го държи под око. На практика именно това беше една от причините за отложеното му в последния момент пътуване до Сайгон.

Бегло прегледа планираните за следващото тримесечие цифри, спря се на все по-успешно развиващата се програма за обучение на работници, а също и на проблемите с доставките на петролни продукти. Тук имаше нещо абсурдно — Япония изкупува над деветдесет процента от виетнамския добив на петрол, въпреки това нейните компании на територията на Виетнам си набавяха гориво с цената на огромни усилия. После прегледа кратката оценка на Тин за действията на режима, спря се по-подробно на неговите делови контакти. Почти веднага забеляза нещо необичайно — според Тин в страната все по-настойчиво се говорело, че ще бъде съставено правителство в сянка, което ще действа напълно независимо от официалните власти. Той не знаел в какво точно ще се изразяват тези действия, но влиянието на новите политици ставало все по-осезаемо. Накрая предлагаше да се проучи въпроса и да се вземат съответните решения още преди конкуренцията да се е осъзнала.

Никълъс си отбеляза, че трябва да му изпрати факс с нареждане да не си губи времето. Според него това беше вече прекалено. В Сайгон се носят какви ли не слухове, но кой ще подкрепи един такъв режим? Как ще завземе властта и как ще я задържи? Кой ще финансира подобна гигантска операция?

Това бяха въпроси, които действително биха разтревожили Никълъс, в случай че повярва на предположенията на Тин. Ако Виетнам отново бъде дестабилизиран, инвестициите на „Сато Интернешънъл“ в размер на стотици милиони долари наистина ще се окажат под заплаха. По всичко личеше, че Тин е прекарал прекалено дълго време на границата с джунглата и има нужда от известни указания. Никълъс си записа някои неща и реши при първа възможност да отлети за Сайгон.

Почувства глад и слезе в ресторанта. Настани се до прозореца на зала със сини копринени тапети, очите му разсеяно се насочиха към корабчетата на градския транспорт, които неуморно сновяха по спокойните води на капала. В близост до брега бавно се плъзгаха гондоли с немски и японски туристи, окичени с камери и кристални сувенири от „Мурано“.

Поръча си спагети с раци, едно великолепно ястие. Сосът беше невероятен, малките сочни рачета се топяха в устата му като хайвер. После взе „сепия интека“ — изключително вкусно блюдо от калмари, задушени в собствен сос. Остави на келнера да предложи виното и той донесе бутилка „Просека“. Никълъс бързо се увери, че чаша — чаша и половина от този еликсир може да завърти главата и на далеч по-опитен пияч от него. Отказа се от десерта и поиска двойно еспресо. Подписа сметката малко преди десет, отиде до гишето на администратора и помоли да го ориентират за мястото на срещата.

Получи малка сгъваема карта на града. Администраторът огради с кръгче местоположението на хотела, после се зае да чертае няколкото маршрута, по които можеше да се стигне до Кампиело ди Сан Белисарио.

— Най-добре е да идете пеш — посъветва го той в съответствие с утвърдените венециански традиции. — Няма да пристигнете по най-бързия начин, но в замяна на това ще видите много красиви и интересни неща… Разполагате ли с двадесетина минути?

Никълъс отговори утвърдително и това предизвика доволната усмивка на италианеца.

— Във всеки час на деня и нощта тук има какво да се види, синьоре — каза той.

Качи се обратно в стаята, отново набра номера на Джъстин. Никой не вдигна. Къде ли може да е в този час на нощта, запита се той. Сега в Токио беше два след полунощ. Остави слушалката, навлече дебел пуловер и се уви в дългата черна роба. Пъхна маската подмишница и с чувството, че се държи глупаво, тръгна към вратата.

Потъна в уникалния свят на Венеция, изграден от звуците на един странен език, състоящ се както от тихи, едва доловими слова, така и от ехото, блъскащо се във високите стени на сградите и тесните улички. Сред тях се прокрадваше звукът на стъпките — странно, сякаш извънземно докосване на кожа върху камък, призрачен шум, рожба на сенки и призраци.

Минавайки покрай отворен до късно бар, той чу смях и откъслечни разговори, които го преследваха десетки метри надолу по уличката и сякаш увиснаха над безчетните мостчета. Под тях пък тихо припляскваше водата, виждаше се тъмният силует на неизбежната, закотвена край дебелите колове гондола… В позеленелите от старост каменни основи на къщите влажно жвакаха малките вълни от корабчетата трамваи…

Свърна зад поредния ъгъл и се озова в началото на тесен канал, задръстен от гондоли. В последната от тях седеше старец с черно облекло. Той вдигна глава, бавно се изправи и отвори уста. Разнесе се звънка, протяжна песен, чистият тенор се блъсна в каменните основи на мостчето, върху което се беше спрял Никълъс, очарован и омагьосан, неспособен да направи дори крачка…

Процесията изчезна в мрака, песента бавно заглъхна. Никълъс продължи пътя си. След няколко крачки се озова пред миниатюрното дворче на потъмняло от старост палацо. Бугенвилиите бяха разцъфнали с разкошни, яркочервени цветове, над тях се извиваше напуканото от старост стебло на бор. На метър от корените му имаше малка скамейка от ковано желязо, потъмняла от времето. Никълъс живо си представи как на нея седи прекрасна девица, очите й са отправени към звездното небе, а в краката й е коленичил Казанова и я засипва с изкусителни слова…

Отдавна овладял изкуството „да потъва“ в околната среда, да чувства и усеща подводните течения, движещи хора и населени места, Никълъс бавно и неотклонно си пробиваше път към сърцето на метафизичната загадка, наречена Венеция; към мястото на загадъчното си рандеву с Микио Оками. Тайнствеността на този град се съдържаше в невероятното му местоположение — нито на сушата, нито в морето; в извънземните звуци и светлина, в уникалната му способност да остава недокоснат от хода на времето… На това омагьосано място не можеха да се настанят колите и автобусите, влаковете и метрото; обитателите му се придвижваха така, както го бяха вършили техните прадеди. Никълъс бавно крачеше по тесни улички и галерии, по мостчета от камък и дърво, останали такива, каквито са били преди стотици години. Ако можеше да се прероди и да оживее в средата на XVI век, гледката пред очите му положително би била същата…

В същото време Венеция неусетното поемаше в нежната си прегръдка, претопяваше душата му, превръщаше го в свой избраник подобно на стотици хиляди пътници, намирали убежище тук през вековете. Той потъна и се изгуби не толкова в лабиринта от улички, мостчета и канали, колкото в магическото сърце на този невероятен град. Чувството за време се изхлузи от душата му като стара, изсъхнала кожа; тя потръпна и се отвори пред нежната милувка на града, натежала от бремето на годините, едновременно с това вечно млада и готова за пълноценен живот…

Неусетно престана да се тревожи за отношенията си с Джъстин, видя какво всъщност представлява гневът, който беше изпитал към нея заради двете изгубени деца, забрави напълно последния умопомрачителен разговор със Сейко… Но най-странното беше, че изведнъж се почувства абсолютно сигурен преди пълната с неизвестности среща, назначена от Микио Оками.

В това състояние на духа стъпи на плочите на Кампиело ди Сан Белисарио. Площадчето беше малко и безупречно чисто, лишено от каквито и да било фонтани, дръвчета или скамейки. Съвсем типично за Венеция, заградено от три страни с високи къщи в глинено червеникав цвят. Четвъртата беше заета от внушителен храм. Никълъс пристъпи към входа и видя, че той носи името на площада. За пръв път в живота си чуваше за светец на име Белисарио, но не се учуди от този факт. Италианците, а особено жителите на Венеция, се прекланят пред цяла плеяда светци, които са напълно неизвестни за останалия свят.

Площадчето беше пусто, ехото на нечии стъпки бавно чезнеше в далечината. Ято гълъби се готвеше да посрещне нощта под стрехите на околните сгради, някъде далеч боботеше моторът на невидим катер. Над плочите трептеше лека мараня, основите на сградите сякаш се носеха във въздуха.

Никълъс търпеливо чакаше. Венецианската нощ, подобно на всяка друга, скоро щеше да го обвие в своето тъмно наметало. Внезапно си спомни за „баута“, измъкна маската изпод мишницата си и я нахлузи през глава. Изпита особено, странно познато чувство. В главата му отново нахлу споменът за видението, което се появи на борда на корабчето, докато бавно се плъзгаха покрай Пиаца ди Сан Марко. Кой съм аз, безмълвно се запита той. Защо имам чувството, че тук е моят дом?

— Баута!

Обърна се и видя един свещеник, който му махаше откъм малката вратичка, отворена в огромния портал на църквата.

— Баута! — повтори отецът със странно кънтящ глас. — Закъснявате за службата! Идвайте, идвайте бързо!

Никълъс изкачи изтърканите каменни стъпала, мина покрай облечения в дълга тога и с качулка на главата свещеник и влезе в здрача на църквата. Резето зад гърба му рязко изщрака.

Въздухът тежеше от различни аромати — на восък и изгорял фитил, на плесенясали камъни и старост…

Свещеникът мина напред.

— Оттук — напрегнато прошепна той. — Следвайте ме!

Осветлението в храма беше слабо, идваше предимно от дебелите свещи, запалени пред олтара. Трептящите пламъчета хвърляха неясни отблясъци по посока на високите сводове, богато изографисаните стели, великолепните византийски плочки на пода и позлатените икони. Тази църква беше истински музей на религиозното изкуство. Сводът се крепеше на потъмнели от времето дървени греди, куполът над него представляваше фина мозайка от библейски сцени.

Някъде в дъното на храма се долавяше шепот, очевидно наистина се отслужваше литургия въпреки късния вечерен час.

— Тази църква е много стара — прошепна свещеникът, докато двамата крачеха по покрития с каменни плочи коридор. Странният му сух глас сякаш бе лишен от възраст, а дори и от пол… Беше напрегнат, в интонацията му отсъстваха каквито и да било следи от чувства. — Според някои хора това е най-старият храм във Венеция… Върху каменните основи има надписи, които доказват, че някога тук се е издигал гръцки храм — шепотът на богомолците постепенно се стопи в мрака, остана единствено ехото… — Но кой знае какво е имало тук преди гърците… Скити, а може би и тайнствените циклопи, населявали земята преди милиони години… За това историята на Венеция не разполага с никакви сведения…

Никълъс изненадано го погледна. Тези думи доста се различаваха от философията на хората, които проповядваха религиозни догми. Готвеше се да го попита за необичайните му възгледи, но свещеникът изведнъж се спря и посочи с ръка към извита във форма на арка врата.

— Scolla Cantorum — прошепна той и сякаш с това обясняваше всичко. В следващия миг вече го нямаше, черната му роба се стопи в сенките на тесния коридор. Никълъс бавно пристъпи в каменното помещение, осветявано от колебливите пламъчета на една-единствена свещ. Огромните гранитни блокове бяха идентични с тези, от които бяха изградени основите на храма, положително датираха от периода на ранна Византия. Дали тази зала не е била част от някогашния гръцки храм? Вдигна глава и отбеляза, че таванът е разделен на две арки, издълбани под прав ъгъл една спрямо друга.

— Тук е пял свещеният хор — обади се мелодичен глас зад гърба му. — Преди много, много векове…

Никълъс се обърна и видя фигурата на висока жена. Лицето и беше покрито с черна маска, която странно, наподобяваше угаснало слънце. Върху тялото й се спускаше дълга мантия на свещеник, а може би и на монах…

— Scolla Cantorum — добави жената. — Тази зала е била построена така, че да разкрие по най-добър начин красотата на човешкия глас. Някога, преди стотици години, тук е бил центърът, най-важното място на този храм…

— А сега е обречено на забрава, така ли? — попита Никълъс. — Отстъпило място на съвременните богослужения…

— Което не го прави по-малко величествено — кимна жената, красиво очертаната й уста се разтегли в блестяща усмивка. — Моля за извинение, че не ви се представих… Казвам се Челесте…

— Вероятно е излишно да ви съобщавам своето име — отвърна Никълъс. — Очевидно знаете с кого разговаряте и няма нужда да свалям своята „баута“.

Челесте се разсмя, звуците на гласа й се превърнаха в сребърни трели, отскочиха към свода и се върнаха надолу — по-богати и по-свежи дори от оригинала.

— Да, зная кой сте — отвърна тя.

— Тогава сигурно знаете и къде да открия… — Никълъс млъкна, видял как дългият й показалец се допира до устните.

— Моля ви, не споменавайте името му дори тук, на това свято място — прошепна тя и пристъпи напред. Дългата роба прошумоля, сякаш стотици насекоми се готвеха за сън в топлата лятна нощ. Прекоси кръгчето светлина, хвърляно от високата свещ. Никълъс забеляза, че косите й с прибрани под плътен копринен тюрбан. Фината материя имаше цвят на венециански залез, по повърхността й бяха прикрепени бели и черни перли, долната част беше украсена с издължени изумруди, тежък златен медальон висеше над челото.

— Значи познавате маската, която ви избрах — подхвърли жената.

— Баута? Да, до известна степен…

— А аз нося домино — продължи тя. — Името произлиза от латинския израз Benedicamus Domino, който означава „Слава на Бога“… Израз, отдавна превърнал се в баналност от честа употреба…

— Вие бяхте свещеникът, който ме въведе тук — сепна се Никълъс.

— Точно така — отвърна Челесте. — Исках да се уверя, че никой не ви следи…

— Кой би могъл да ме следи и защо?

Челесте не отговори, поклати глава и след известно време попита:

— Знаете ли какъв ден е днес?

— Последният ден на октомври, от утре започва ноември — отвърна Никълъс. — Още не съм свикнал с часовата разлика и не мога да кажа кога точно ще стане това…

— Днес е денят на Вси светии — прошепна Челесте. — Единствената нощ в годината, с изключение на Карнавалната нощ, в която носенето на маски е нещо съвсем нормално. Затова беше важно да се срещнем именно тази вечер. Маските ще ни закрилят така, както са закриляли нашите деди…

— Вашите — положително — сви рамене Никълъс. — Но моите едва ли, тъй като не съм чувал някой от тях да произхожда от Венеция…

— Добре дошъл във Ведрата република — звучно прошепна Челесте, на устните й се появи странна усмивка.

Къде съм виждал тази усмивка, запита се Никълъс, а на глас каза:

— Време е да тръгваме. Бях повикан тук по спешност…

— Наистина е така — отвърна Челесте. — Причините бяха напълно основателни… Те ще ръководят маршрута ни и занапред… — плъзна ръка в неговата и добави: — Надявам се, че компанията ми няма да ви е съвсем неприятна.

Излязоха от църквата през един от задните входове, озоваха се под арката на каменно мостче. В ноздрите го удари ароматът на странен парфюм, нощта беше абсолютно тъмна. В краката им тихо припляскваше водата. Никълъс остана приведен под ниския свод, докато Челесте заключваше старата, обкована с желязо врата.

— Това място е много особено — извърна се към него тя. — През 535 година византийският император Юстиниан изпраща армията си през морето към Италия желанието му е да си възвърне отнетите територии от своята велика империя. Начело на неговата войска е гениалният пълководец Велизарий… — Никълъс долови леката усмивка, която се плъзна по устните й: — По ирония на съдбата този храм носи същото име — на свети Белисарио…

— Не твърдите, че става въпрос за една и съща личност, нали? — вдигна глава Никълъс. — Според мен е напълно изключено един византийски пълководец да стане християнски светец…

— Това е Венеция — поклати глава Челесте. — Ако внимателно прочетете историята на този град, ще разберете, че тук всичко е възможно… — хвана го за ръката и го поведе към малък пристан, за който беше привързана гондола в тъмнозелен цвят, със златно по ръбовете. Направи му знак да се качи, после го последва и взе дългия прът в ръцете си. Ловко насочи лодката към средата на канала, увитата й в тъмно наметало фигура сякаш олицетворяваше тайнствената история на този град…

— Венеция е била построена за защита на Италия от нападенията на варварите — хуни, готи и още куп войнствени племена — продължи Челесте. — Дали от народите в източната част на Средиземно море, поробени след падането на Троя, както твърди Омир, или пък от още по-старото племе на финикийците — вече е отделен въпрос… Но фактът си е факт — Венеция се изгражда поради ключовото си положение на брега на Адриатика и естествената защита, която й дават маларичният климат, бреговете от подвижни пясъци и коварните плитчини, непрекъснато променяни от морските вълни…

Гласът й беше тих и ясен, носеше се над водата подобно на леките и едва забележими облачета на изпаренията. Никълъс слушаше запленен, очите му опипваха старите златистокафяви фасади на къщите с богато орнаментирани парапети и балкончета от ковано желязо, миниатюрни вътрешни дворчета, обсипани с цветя, извити ориенталски прозорци — ясен намек за произхода на първите венециански заселници…

— Както и да е — продължи разказа си Челесте. — Основателите на „Серенисима“ — най-чистата и ведра република в средновековна Европа, несъмнено са били интелектуалци, които са бягали от войната, насилието и болестите… От унижението… Спрели са тук, започнали са да изграждат града на своите мечти и химери… Златната ера бързо отминала, нейното място заели византийските интриги… Започнали междуособни борби, наситени с насилие и кървави вендети.

— И маските намерили своето предназначение… — подхвърли Никълъс.

— Точно така — кимна Челесте и насочи гондолата към малък пристан, давайки път на нощното трамвайче, което вдигаше високи вълни в средата на канала. — Маските са били необходимата илюзия, изпълнявали са съвсем определена роля. Ще попитате каква… В политическия живот са ги използвали като закрила на онези, които са правили признания пред Светата инквизиция… А в личен план древните жители на Венеция са прибягвали до тях, когато са искали да дадат воля на сърдечните си чувства… Вършили са го както благородниците, така и обикновените рибари… — Челесте натисна пръта, гондолата отново пое по пътя си:

— Така е било, поне в исторически план. Но каква е била действителността? На практика маските са били използвани за прикриване на корупцията във всички етажи на венецианското общество… Всичките тези маски — Баута, Домино, Каня, Примо Дзани — „Чумният доктор“, и още много подобни, съвсем не са герои от Комедия Дел Арте, както мнозина си мислят… Те са герои от венецианската действителност, корените им трябва да се търсят по-скоро в политическата парадигма, отколкото в театъра…

Минаха покрай гондола с пурпурни кадифени седалки и златни ръкохватки на борда. В нея спеше мъж, покрит с дебело одеяло, главата му беше положена в скута на десетгодишната му дъщеря. Момичето им се усмихна, ръката му механично поглаждаше къдриците на бащата.

Челесте продължи разказа си, когато останаха сами в средата на канала:

— Маските се превръщат в символ на всичко венецианско, особено на мрачните тайни, скрити зад фантастичните легенди, предавани от уста на уста от жителите на града… Човек трябва да си представя Венеция като една огромна мида, в чиято утроба се крият приказни съкровища…

— Предполагам, че сте прекарали тук целия си живот… — подхвърли Никълъс.

— Понякога ми се струва, че наистина е така — загадъчно отвърна Челесте. — Във всеки случай аз съм родена тук и само това има значение…

Излязоха на Канале Гранде, пред очите на Никълъс се появи тъмната грамада на Академията. Челесте насочи гондолата надясно, острият кил цепеше водата с тихо съскане. Наоколо беше тихо, плясъкът на вълните се смесваше с напрегнатото дишане на младата жена, забиваща неуморно пръта в тинестото дъно на канала. Странна, омайваща музика, изпълнявана на незнаен, роден от въображението инструмент…

Най-сетне се насочиха към малък, но добре поддържан пристан, край дебелите колове се поклащаха две празни гондоли. Никълъс веднага ги позна и сърцето му пропусна един такт. Същите гондоли беше видял от прозореца на хотелската си стая! Значи беше направил едно дълго, кръгообразно пътешествие и сега се завръщаше там, откъдето беше тръгнал!

Носът на гондолата меко се отърка в старите дъски на пристана, Никълъс скочи върху тях и ловко хвана подхвърленото от Челесте въже.

Влязоха в палацо, боядисано типично по венециански — морскозелено и охра, сводът над вратата беше позлатен в съответствие с ориенталските традиции. Зад масивния портал, който отделяше къщата от водите на канала, имаше вътрешен двор. Бугенвилии и розови храсти, разцъфнали въпреки късната есен, насищаха въздуха е прекрасен аромат. Над високите стени простираше клони старо крушово дърво, разкривено и с напукан ствол.

Блестяща моторница от тиково дърво и неръждаема стомана върху ниска стойка изпълваше по-голямата част от дворчето, покрито с мраморни плочки от Истрия, които имаха свойството да поемат влагата от въздуха ида променят цвета си. Поеха по широка стълба от бял камък, към piano nobile, както тук наричаха първия етаж… Челесте обясни, че долният етаж умишлено не се поддържа, тъй като водите на канала често прииждат. Цялата част от къщата, разположена на нивото на водата, се използва единствено за гараж на моторници.

Помещенията горе бяха великолепни. Таваните бяха от индонезийско тиково дърво, потъмняло от вековете. Стените пазеха оригиналната си венецианска боя — тъмен ултрамарин с особена съставка, която беше невероятно скъпа и вече никъде не се произвеждаше.

Подовете бяха застлани със стари персийски килими, изтъкани от фини вълнени и копринени нишки, в ъглите имаше статуи от мрамор и бял ориенталски камък, очевидно пренесени преди векове от древния Константинопол…

Огромни възглавници от сребриста коприна заемаха местата, на които човек очакваше да види столове и дивани. В дъното на просторната дневна имаше мраморна стълба, водеща към нещо като полуетаж с широки панорамни прозорци и още от удобните възглавници. Капаците на прозорците бяха отворени, в помещението се лееше трепкаща светлина, отразена от водите на канала долу.

Всичко изглеждаше на мястото си, подредено с изящество и вкус. От сребърната кутия за кибрит върху мраморната масичка до свежите цветя в разкошните кристални вази „Мурано“… Сякаш собственикът на този великолепен дом имаше мозък на математик, точен и изключително прецизен.

Никълъс се спря на прага, зърнал неясен силует в дъното на помещението за гости, непосредствено до прозореца.

— Микио Оками — прошепна Челесте и се плъзна зад вратата от дебело тиково дърво, открехната в стената до нея.

— Челесте, почакайте…

— Значи все пак дойдохте…

Никълъс се извърна по посока на гласа. Въпреки напредналата си възраст Микио Оками все още притежаваше властна осанка. Никълъс свали маската си и пое по мраморните стъпала.

Спря се на крачка от Микио Оками — стария и верен приятел на полковник Денис Линеър. Но дали наистина е бил такъв? Непосредствено след войната и по време на Окупацията в Япония са съществували странни порядки, пораждащи странни съюзи. Времената са били необикновени, понякога е било необходимо да се вземат и необикновени мерки по отношение на едно или друго начинание… Сега Никълъс се беше изправил лице в лице с една от тези необикновени, дори извънредни мерки…

— Много приличате на баща си…

Оками беше напълно плешив, с островърха глава и кръгло жизнерадостно лице на абсолютен диктатор. Очите му бяха разположени необичайно близко едно до друго, носът му беше по-скоро чип, широката му уста всеки момент беше готова да разцъфне в усмивка. Ушите му бяха малки и прилепнали към черепа, едната страна на брадичката му беше украсена от голяма брадавица. Беше среден на ръст, но модерният костюм от „Савил Роу“ го правеше да изглежда някак смачкан и смален. Наистина беше стар, но по начина, по който са способни само представителите на източната раса: кожата му беше пожълтяла като стар пергамент, беше станала изключително тънка и почти прозрачна, под нея, особено кран скулите, ясно личаха синкавите венички.

— Имам чувството, че отново се срещам с него…

Протегна ръка по западен маниер и Никълъс здраво я стисна.

— Добре сторихте, че дойдохте, Линеър-сан — повтори старецът, но вече на японски. — Предполагам, че сте бил шокиран от молбата ми, надявам се да не съм разстроил много вашите дела…

— Моля, не се притеснявайте — любезно се усмихна Никълъс. — И без това имах нужда от малко почивка…

Върху устните на Оками продължаваше да играе странната полуусмивка, главата му леко кимна, само веднъж… Слаб намек за японското му възпитание.

— Хареса ли ви да се маскирате като някогашните управници и благородници на Венеция?

— Никак не ми беше трудно да си представя, че съм в ролята на Казанова…

Оками го огледа одобрително с хладните си очи, после рязко кимна с глава:

— Да ви предложа ли нещо за загряване? Самбука[3], коняк „Наполеон“ или може би едно еспресо?

— Еспресо, ако обичате.

— Чудесно. И аз ще изпия едно с вас.

Оками пристъпи към стенния шкаф. Сред многобройните бутилки блестеше с никела си новичка машина за кафе. Той се зае да я пуска в действие с очевидно удоволствие. Малките костеливи ръце пипаха сръчно и точно. Никълъс не забеляза дори следа от старческо треперене в тях, макар че домакинът очевидно отдавна беше минал осемдесетте.

Оками поднесе кафето в две малки чашки, на стените им бяха прикрепени тънки резенчета лимон. Настаниха се на възглавниците, лицата им бледо проблясваха на сребърната светлина, идваща откъм канала.

— Страшно много обичам еспресо — въздъхна Оками и отпи глътка от ароматичната течност. После на лицето му се разля широка усмивка: — Вероятно сте очаквали да седим на татами и да ви гощавам със зелен чай, нали?

— Отдавна съм се научил да не очаквам нищо — отвърна Никълъс. — Така ми е по-лесно да разсъждавам трезво и да възприемам хората такива, каквито са.

— Разчитате на инстинкта си, а? — вдигна глава Оками. — Значи много от нещата, които съм чувал за вас, ще излязат верни…

Никълъс мълчаливо кръстоса крака и отпи от великолепното италианско кафе, в чието приготвяне този Якудза се оказа истински майстор. Отвън долетя дрънченето от разтоварването на товарна лодка, най-вероятно носеща продукти за неговия хотел, който беше някъде съвсем наблизо.

— Предполагам, че вече си задавате въпроса какво търси във Венеция човек като мен…

Никълъс отправи поглед към старото, но все още властно лице срещу себе си.

— Историята е доста странна… — Оками довърши кафето си и сложи чашата настрана. — Преди всичко трябва да разберете поне частица от променливия свят, в който съм живял. В продължение на много години Якудза са се интересували само от това, което става на японска територия. Аз бях един от първите, които разбраха, че подобна политика е обречена на провал… Защото проумях една проста истина — в бизнеса ние не се различаваме по нищо от останалите народи. А в Япония правенето напари ставаше все по-трудно и по-трудно… — сухата ръка се повдигна и леко плесна бедрото му: — Честно казано, не беше съвсем така… Исках да подчертая, че в един момент ние започнахме да изпитваме затруднения в правенето на пари на японска земя… Тогава аз свиках общо събрание на оябуните и казах пред тях една фраза, която бях чул от вашия баща: Нашата черупка е целият свят!

Оками се отпусна назад и кръстоса ръце над малкия си закръглен корем:

— Разбира се, те не ме разбраха… поне не веднага. Трябваше да им дам пример, затова се наложи да напусна страната. Бизнесът в чужбина поглъщаше цялото ми време, почти престанах да се връщам в родината… Наистина там ние разполагахме с… — тук той прибягна до един напълно непреводим японски израз, който приблизително означаваше „мълчаливо споразумение“ — … полицията, политическите сили и държавния апарат — легитимната власт в Япония, но това споразумение не беше толкова сърдечно и искрено, колкото на нас ни се искаше… Защото днешните модерни самураи не могат да забравят тромавото ни начало, не могат да прикрият кастовото си презрение. По простата причина, че Якудза е организация на обикновените, лишени от благороднически титли и привилегии хора… Наистина, те се страхуват от нас. Понякога дори изпълняват нашите искания, за да могат да се ползват от услугите ни… Но дълбоко в сърцата си те ни презират, в това не може да има никакво съмнение. И в момента, в който се почувстват абсолютно неуязвими, те положително ще направят опит да ни унищожат… — върху кръглото лице на стареца отново изплува загадъчната усмивка: — Ето защо аз предпочетох да създам своя нова база тук, във Венеция.

Никълъс си спомни краткия, но съдържателен урок по история на Челесте и веднага разбра, че той не е бил насочен единствено към запълване на празнотите в познанията му.

— Това беше едно исторически правилно решение — продължи Оками. — А от гледна точка на бизнеса този град предлага изключителни възможности. Нещата не са се променили кой знае колко от времето на Медичите насам… Макар номинално да се намираме в Италия, Венеция продължава да бъде нещо като открит град, подобен на онзи от годините на Средновековието… Няма да е излишно да не забравяте това по време на престоя си тук… Намирате се във Венеция, а не в Италия, още по-малко пък в Европа… — дребната, но стегната фигура на Оками неспокойно се размърда върху възглавницата, гласът му видимо промени спокойната си интонация: — За съжаление дойде моментът, в който започвам да се питам дали не допуснах политическа грешка с преместването на базата си тук…

— Нещо се е случило — подхвърли Никълъс.

— Точно така — отвърна Оками, очите му странно потъмняха. Тялото му с лекота се надигна от ниските възглавници, ръката му се пресегна към каничката с кафе. Не се върна веднага на мястото си, а остана до бюфета. Очите му гледаха навън, към тайнствената венецианска нощ. После потръпна и тръсна глава, сякаш взел трудно решение. Обърна се към Никълъс, подаде му чашата и тихо промълви: — Работата е там, че в рамките на следващите две седмици срещу мен ще бъде направен опит за покушение.

Думите му бяха последвани от протяжен вой на сирена и кратък вик. Поредната лодка акостираше на кея. Оками пъргаво се извъртя и се надвеси от прозореца. По лицето му пробяга дълбоко безпокойство.

— Някой иска да се оттегля, но аз нямам подобни намерения…

— Оками-сан, вие положително можете да мобилизирате своите верни хора — отбеляза Никълъс.

Старецът обърна гръб на прозореца и се взря в лицето му с израз на известно учудване. Сякаш пред него се беше появил дух.

— О, мога и много повече — разсеяно отвърна той. — Мога да мобилизирам най-добрите хора на всички кланове. Но човекът, който идва…

Пристъпи във вътрешността на стаята и приклекна на метър от Никълъс, дори любимото му еспресо беше забравено.

— Всъщност не това е основният въпрос — промълви Оками, на лицето му ясно се изписа безпокойство и страх. — Един от моите оябуни се обърна срещу мен… И аз вече не вярвам на никого. С изключение на Челесте, разбира се… А сега и на вас… Признавайки своите страхове пред вас, аз се оставям в ръцете ви… Затова не мога да не ви вярвам. Но толкоз! — за пръв път от началото на разговора той повиши глас: — Вярвам на двама души и на никой друг!

Обръщам се към вас, защото съм сигурен, че ще изплатите бащиния си дълг. Имам нужда от вашата сръчност и вашите… умения. Вие сте в състояние да ме защитавате, докато завърша това, което съм започнал. И да открия предателя сред моите предани оябуни…

Никълъс внимателно слушаше. Думите на Микио Оками го заливаха като хладни вълни, кожата му настръхна, побиха го тръпки. Успя да се овладее, дишането му се успокои. Едва тогава вдигна глава и каза:

— Вече на два пъти споменавате своите оябуни…

— Точно така — учудено вдигна вежди Оками. — Нима не знаехте? Точно по този начин се роди задължението на баща ви… Аз съм това, което той ми помогна да стана… От висотата на положението си вече бях в състояние да изпълнявам много и изключително трудни задачи, възлагани ми пак от него… — чертите му отново омекнаха от загадъчната усмивка: — Ето я истината, която се крие зад легендата, Линеър-сан: Аз съм Кайшо — върховен оябун на всички кланове на Якудза!

Джъстин нае стая в токийския „Хилтън“ — един от най-американските хотели в града. Плътно спуснатите завеси я разделяха от светлата нощ навън, така имаше усещането, че може да бъде навсякъде — както в Ню Йорк или Чикаго, така и в лондонския Хайд Парк, а дори и в резервата Серенгети…

Седеше с ръце между коленете си, очите й не се отделяха от шарките на дебелия килим. Изглеждаше неспособна да се движи, а дори и да разсъждава. В душата й бушуваха емоции, сред които преобладаваше чернотата на отчаянието. Никога не беше се чувствала така сама и изоставена, без перспектива в живота. След срещата си с Никълъс беше успяла да повярва, че подобни чувства няма да изпитва никога повече…

В онези дни той беше нейният спасител, нейната надеждна преграда срещу черното отчаяние, което заплашваше да я погуби. Но сега именно той беше причината за това отчаяние и тя тръпнеше от ужас. Имаше чувството, че е окована във вериги на брега на непозната земя, без никаква надежда за освобождение. Причина за това беше Никълъс със своята необяснима любов към Япония, с почитта си към „гири“ — чувството за дълг, и още десет хиляди безсмислени ритуали, служещи единствено за дистанцирането на хората, дори между членовете на едно и също семейство…

Тази мисъл се загнезди в съзнанието й още по време на първата бременност. Сънуваше ужасни кошмари, представяше си, че Никълъс иска да изпрати тяхното дете в дзенбудистки манастир или школа за бойни изкуства, където то ще бъде безнадеждно удавено в чуждата на духа й източна философия и религия. Тази мисъл, може би прекалено параноична, караше душата й да тръпне от ужас, нищо не беше в състояние да я прогони оттам. Благодарение на нея се рушеше желанието й да бъде майка, подкопаваше се самочувствието й на жена, тровеше единственото нещо на този свят, което й беше скъпо — любовта към Никълъс.

В крайна сметка започна да се плаши от него. Някога той беше нейният силен и непоколебим закрилник, единствената й опора в живота. Но днес, по силата на незнаен алхимически процес, изведнъж започна да й се струва чудовище, обладаващо зла сила. Танжинските му корени я ужасяваха, колкото по-дълбоко потъваше в тайнствата на Тао-тао, толкова по-бързо изчезваше човечността му…

Позволила си да обърне взор към своите страхове и гняв, да ги разгледа на безпощадната дневна светлина, Джъстин разбра, че след смъртта на малката им дъщеря психиката й е претърпяла дълбоки промени. Беше вечно неспокойна, сънуваше кошмари, съдбата беше начертала пред нея един-единствен труден и каменист път — да търси онова крехко и деликатно чувство на сигурност, което се беше пробудило у нея по време на краткия живот на малкото момиченце… Не знаеше дали ще успее да го открие някога, къде и кога може да стане това… Но в едно беше абсолютно убедена — тук, в Япония, по време на трудното й съжителство с Никълъс, това няма да стане…

Горчиво се разрида, самотна в анонимната и безлична хотелска стая, която, въпреки сладникавия уют по американски маниер, все пак й предлагаше някаква утеха, някакво мимолетно усещане, че е по-близо до дома…

Кога всъщност си даде сметка, че няма къде да отиде? Когато Никълъс я изостави въпреки молбите й? Или пък по време на последния им сексуален контакт, когато се беше почувствала необяснимо унижена? А дали това чувство не беше се появило по-рано, веднага след загубата на второто дете — за което тайно благодари на Бога?

О, колко много беше страдала! Аз съм лоша, аз съм егоистка, признаваше част от съзнанието й. Но в същото време другата част от него не криеше своето облекчение. Как би могла да обясни паниката, която я обзе при потвърждаване на втората й бременност? Стомахът й се свиваше от ужас при мисълта, че ще даде живот на друго човешко същество, ще изгради отново онази крехка и деликатна връзка, а после на сцената ще излезе Никълъс със своето Тао-тао и бойните изкуства… Умирам отвътре, проплака тя. Скоро няма да ми остане нищо за спасяване…

Търпението й се изчерпа броени минути след като Никълъс потегли за летището. Нахвърля безразборно дрехите си в малък куфар, скочи в колата и подкара към центъра на града. Сам по себе си този факт беше нещо необичайно. Просто защото тя така и не успя да свикне с обратното движение по пътищата на Япония и разположения вдясно волан, не можеше да се ориентира по пътните знаци, написани на непонятен език, беше принудена да се ориентира единствено по това, което беше запомнила. А то не беше много, особено при възбуденото състояние на духа й…

В крайна сметка успя да се промъкне през лабиринта от тесни улички в центъра на Токио и стигна до „Хилтън“. При редките си посещения в тази страна нейните приятели предпочитаха да отсядат тук и любезно отклоняваха поканите й. По простата причина, че къщата й в покрайнините на града беше прекалено далеч.

Вече часове седеше в тази поза, изостави я само веднъж — преди около четиридесет минути, когато стана да позвъни на единствения си приятел в тази страна — Танцан Нанги. Тялото й леко потръпваше, като на болен човек… На практика тя наистина беше болна, дори знаеше името на болестта, от която страдаше — отчаяние.

Нанги не беше на работното си място, но Уми — секретарката му, познала я по гласа още преди да се представи, обеща да му предаде молбата й да се свърже по най-бързия начин с нея в хотел „Хилтън“. Остави слушалката и се запита какво ще му каже… На практика нямаше представа защо го търси, вероятно поради чувството за самосъхранение, появило се някъде дълбоко в душата й… Придружено от усещането, че се е превърнала в прашинка, рееща се в пустотата на Космоса, че отчаяно се нуждае от опорна точка за завръщането си към света на логичните мисли и решения…

Леко почукване по вратата я изтръгна от сковаността. Изправи се бавно, краката й сякаш бяха налети с олово. Натисна бравата и се приготви да посрещне Нанги. Но сърцето й изведнъж пропусна един такт.

На прага стоеше американец с приятно лице, дълга тъмна коса и светли очи. На устата му играеше приветлива усмивка. Не беше толкова загорял, колкото го помнеше от срещата им на Мауи, но в замяна на това изглеждаше свеж и здрав, тъмносиният костюм лежеше много добре върху широките му рамене.

Мъжът пристъпи напред, протегна ръце да я прегърне, устата му се впи в нейната.

— Господи, колко е хубаво да те видя пак! — въздъхна Рик Милар, без да я пуска от прегръдката си.

Вдъхваща вкуса на устните му, Джъстин си спомни как този човек я беше последвал от Ню Йорк чак до Мауи, след като преди това я беше назначил за вицепрезидент на своята рекламна агенция „Милар, Соумс & Робъртс“. Открила, че той беше уволнил една от близките й приятелки, за да осигури мястото на нея, тя без колебание отказа поста и замина. Но той я откри в Мауи, между двамата почти се оформи любовна връзка… Но само почти. Сега, стресната от появата му, с напълно разнебитена психика, тя почувства как гърлото й се свива и сълзите напират под клепачите й. О, Господи, простена изтерзаната й душа, няма да ти е много трудно окончателно да ме довършиш!…

Измина известно време, преди да се овладее и да попита с леко дрезгав глас:

— Рик, какво правиш тук?

— Бях в компанията на господин Нанги, когато секретарката му се обади да съобщи за молбата ти. Той искаше веднага да тръгне насам, но аз го убедих, че за теб ще е по-добре да видиш лицето на стар приятел от родния край… — на лицето му се изписа дълбока загриженост: — От него научих, че ти е доста трудно да се адаптираш в тази страна… Много се тревожи за теб, но не знае как да ти помогне…

Джъстин объркано поклати глава.

— Но как стана така, че ти си тук, в Япония? — попита тя.

Ръцете му продължаваха да я притискат, погледът му потъна в потъмнелите й от болка очи. Усети как цялото й тяло започна да трепери.

— Би могъл да те излъжа, Джъстин — тихо отвърна той. — Да ти кажа, че съм на делова обиколка из Далечния изток, или пък пътувам за удоволствие… Но няма да го сторя. Дойдох тук, за да те намеря и някак… все още не зная как… да те убедя да се върнеш в Ню Йорк и да се залавяш за работа.

Джъстин беше сигурна, че ще припадне. Колко пъти, още като малко момиченце, се беше питала какво ще стане, ако мечтите й изведнъж се превърнат в действителност?

— Не говориш сериозно…

— Слушай какво ще ти кажа, Джъстин. Нашата агенция се разраства. Преживяхме тежките времена на рецесията и сега нещата вървят много добре. Проблемът е, че всичко върша сам. Опитах се да ти намеря заместник, но не се получи. Ще повярваш ли, ако ти кажа, че след твоето напускане съм сменил четирима вицепрезиденти? Едновременно с това вече не издържам на темпото, не мога да работя по дванадесет часа на ден… — Притисна я към себе си и задъхано добави: — Имам нужда от теб, няма да го крия… Готов съм да приема всичките ти условия, само се върни! Наистина е така! Предлагам ти съдружие, още следващата седмица можеш да притежаваш една четвърт от компанията! — Отново я притисна до себе си, ентусиазмът му бавно започна да възпламенява кръвта й. — Само кажи „Да“…

Джъстин затвори очи. Знаеше какво ще отговори още преди устните й да се разтворят, обля я странна топлина. Сякаш душата й се освободи от дебела черупка и неудържимо се устреми към светлината.

— Да — прошепна тя.

— Какви са твоите заключения, в името на Бога?

Кроукър вдигна глава към трупа с восъчнобяла кожа, окачен с главата надолу на дебела греда в кухнята. Мръсно сиви, прорязани с пурпурни ивици светлина облаци, висяха ниско над задръстеното от коли шосе, минаващо току до прозореца. Гледка позната и вероятно затова плашеща…

Такива гледки можеха да се видят навсякъде в Америка, но специално тази се предлагаше от предградията на Марин Сен Кроа, щат Минесота.

Премести очи към кръвта, която все още изпълваше умивалника от неръждаема стомана. В центъра цветът и беше пурпурен, а по краищата — там, където вече беше започнала да се съсирва — тъмнокафява, с шоколадов оттенък. За предпочитане беше да гледа трупа, макар почти физически да усещаше натиска на кости и вътрешности под бледата кожа…

Службата като детектив-лейтенант в Полицейското управление на Ню Йорк му беше предлагала купища отвратителни гледки по засипаните с боклуци улици на огромния град, но те не можеха да се сравняват с тази тук…

По крайниците на покойния дон нямаше здрава кост. Този вид мъчение не беше нещо ново за Кроукър, но останалото беше. Сърцето беше изрязано от гръдния кош с хирургическа прецизност, след което беше поставено във вдлъбнатината на пъпа. Кроукър пристъпи напред и напрегна очи.

— Сърцето е зашито за пъпа на Голдони — обяви заключението си той. — По много особен начин, с вътрешната част навън…

— Странно, нали? Намирисва ми на някакъв ритуал…

Господи, защо Ник не е тук сега, въздъхна в себе си Кроукър. Той си пада по странните ритуали… Беше помислил да му се обади, но после се отказа. Някога би го сторил без никакво колебание, но сега си даваше сметка, че Ник ръководи огромна корпорация, има жена, все още се надява да му се родят и наследници… Животът му течеше в друга насока, едва ли ще има време и желание да скочи в първия презокеански самолет, за да се занимава с някакви криминални загадки… В душата на Кроукър помръдна съжалението. Той никога не беше тъгувал за доброто старо време, главно защото то не беше чак толкова добро… Но сега изведнъж му се прииска да върне хода му, Ник да е до рамото му и всичко да си е постарому… Един екип с великолепен синхрон, устремил се с пълен ход към бурните води на неизвестността…

Примигна, сякаш очакваше желанието му да се превърне в действителност. После бавно се огледа и се върна в настоящето. Единственият жив човек, освен него в тази стая беше Уил Лилехамър.

Тънката му, почти кльощава фигура изглеждаше зловещо на фона на отвратителната обстановка. Бяха прекосили страната на борда на военен самолет. Кроукър подозираше, че блестящата новичка машина, която ги очакваше заредена с гориво и готова за полет на стоянката за служебни цели на летището в Неапол, беше отпусната на този човек за пътувания до всяка точка на света. А екипажът от военни пилоти се отнасяше към Лилехамър с уважението, което едва ли би имал към някое цивилно лице.

Навън помръдна сянка, Кроукър неволно се изпълни с уважение към властта на новия си познат. Беше съвсем ясно, че все още никой не беше влизал в това помещение. Нито ФБР, нито щатската полиция, която наблюдаваше района с помощта на специално обучени кучета. Макар че мястото беше отлепено с такова количество униформени, което би стигнало за потушаване на средно по размери въстание… За да се постигне подобно нещо, е нужна огромна власт и Кроукър добре знаеше това…

По време на полета се запозна с оперативната информация на ФБР за семейство Голдони. Беше откъслечна и доста непълна. Доминик е роден през 1947 година, майка му се казвала Фейт Матачино и седемнадесет години по-късно станала втората госпожа Голдони. За бащата не се знаеше нищо, дори дали Фейт е била омъжена за него…

Служебната справка не предлагаше почти нищо и за самата Фейт. Знаеше се само, че е родена през 1923 година, американска гражданка от италиански произход. Една година след брака си с Енрико Голдони тя го убедила да осинови Доминик. Самият Енрико имал две дъщери от първия си брак. Едната от тях — Маргарет — живеела в Ню Йорк, омъжена за адвоката Тони „Д“ де Камило. Фейт починала през 1974 година, по време на инцидент с лодка във водите на венецианския залив Лидо.

Когато се оженил за Фейт, Енрико Голдони вече бил един от утвърдените главатари на мафията. Никой не знаеше как един венецианец е успял да се издигне до върховете на престъпната организация, създадена предимно от сицилианци. Но фактът беше безспорен — чрез преуспяващата фирма за производство и продажба на коприни и дантели в страната са влизали и излизали далеч по-малко изящни артикули.

На 11 декември миналата година полицията на Венеция извадила трупа на Енрико Голдони от водите на Канале Гранде. Бил вързан за един от дървените колове в близост до брега като чувал с боклук. Причините за убийството й неговите извършители оставаха неизвестни.

По всяка вероятност фамилията Голдони е била носител на много и смъртоносни тайни, но нищо в папката, разтворена върху коленете на Кроукър, не намекваше за ужасния край на Доминик Голдони.

Лилехамър заобиколи трупа, устата му беше свита в гнуслива гримаса.

— Успя ли някога да свикнеш с тази воня? — попита той.

Кроукър се усмихна, извади топчетата памук от ноздрите си, колкото да му ги покаже, после побърза да ги върне на местата им.

— Какво ли е станало с главата? — промърмори сякаш на себе си той.

— Може би е заровена някъде…

— Защо би си направил този труд?

— А защо е прибегнал до тази касапница? — сви рамене Лилехамър. — Явно си имаме работа с някой откачен…

— Така ли мислиш?

— Че какво друго може да си помисли човек?

— Не знам — замислено поклати глава Кроукър.

— Опитът ме учи, че вариантите могат да бъдат стотици…

Излязоха от кухнята и се насочиха към хола. Облаците отвъд прашните прозорци видимо се бяха снижили, атмосферното налягане рязко падаше. Кроукър не беше сигурен дали неразположението му идва от настъпваща буря, или от отвратителната гледка в кухнята. Добре, че успяхме да кацнем навреме, помисли си той.

— Това ли е къщата, осигурена на Доминик от ФПЗС? — попита той.

— Господи, не… — поклати глава Лилехамър. — Докарали са го тук, за да го убият… — в ръцете, му се появи бележник с корица от крокодилска кожа: — Тази къща е обявена за продажба от осем месеца насам… Никой не е стъпвал тук, откакто е преминала във владение на местната банка.

— С изключение на Доминик и убиеца му… Кроукър извади малко фенерче и насочи лъча му към стените и тавана. Бяха бели, въпреки това блясъкът им беше някак мрачен и заплашителен.

— Какво е това? — промърмори Кроукър и закова лъча върху едно едва забележимо петно на стената. Двамата се приведоха над него.

— Прилича на… — несигурно промърмори Лилехамър.

— Точно така — довърши вместо него Кроукър.

— Петно от пот.

Ясно долови миризмата на страха. Своят и на Лилехамър. Сякаш ги беше обляло зловонното дихание на кръвожаден звяр, готов да убива, докато сам не бъде убит…

Пак почувства напрежението на настъпващата буря във въздуха, душата му се сви. Болката го прониза отново, макар вече да не бяха в компанията на разчленения труп…

— Тук е станало нещо… — тихо промърмори той. — Нещо лошо.

— Лошо? — учудено го изгледа Лилехамър. — Какви ги дрънкаш, човече? Може ли да има нещо по-лошо от това, което виси оттатък?

— Все още не зная…

Лъчът на фенерчето започна да опипва стената. Петното имаше формата на почти съвършен овал, на пода, точно под него, имаше още едно — по-малко, но далеч по-плътно и ясно очертано.

— Това може да бъде само сперма — обади се иззад рамото му Лилехамър. — Може би онзи изверг първо е изнасилил Голдони, а след това му е отсякъл главата…

— Не — поклати глава Кроукър. — Ти правилно отбеляза, че убийството е било свързано с някакъв ритуал, подобен на жертвоприношение… А жертвеното агне никога не се подлага на насилие.

— Откъде си сигурен в това, по дяволите? — Не съм — поклати глава Кроукър. — Просто имам такова усещане…

— Разбирам те — кимна другият. — И аз съм бил в джунглата, там усещането е всичко… Докосването на призрачен дъх може да ти спаси живота… или да те прати по дяволите.

Лилехамър се усмихна, малките кръстосани белези блеснаха на светлината на фенерчето.

— Много ми се ще да пипна това копеле — промърмори той. — И да го смажа като хлебарка!

— Да го смажеш, а? — изгледа го Кроукър.

От устата на агента се изтръгна остър смях, големите му зъби изтракаха като челюстите на гладен крокодил.

— Някой ден ще ти покажа как става тая работа — отвърна той, предъвквайки с очевидна наслада американския идиом в устата си.

Ще бъде страхотен ден, помисли си Кроукър, докато очите му следяха как агентът се отпуска на колене, надява тънки хирургически ръкавици и внимателно се заема със събирането на спермата.

— Мисля да я пратя в лабораторията — поясни Лилехамър. — Сигурно нищо няма да излезе, но модерните тестове на ДНК понякога правят чудеса… Може би ще се натъкнем на някое вродено генетично заболяване, което ще ни помогне да го открием…

Този човек е пълна загадка, помисли си Кроукър. И точно с това го привличаше… Просто защото Кроукър много си падаше по загадките. Убийството на баща му го накара да стане ченге, но към разследването на особено тежките престъпления го подтикна огромното любопитство, което изпитваше към потайните гънки на човешката психика.

— Все още нямаме никаква представа за това, което се е случило тук — промърмори Лилехамър, докато прибираше находката си в пластмасова торбичка.

— Как да нямаме? — възрази Кроукър. — Убиецът е извършил сексуален акт, вероятно веднага след убийството на Голдони. Няма съмнение, че Голдони е бил убит в кухнята, а след това тялото му е било подложено на дисекция…

— Възможно е обаче и друго — да е получил сексуална възбуда от акта на убийството, след което е мастурбирал… Много сексуални маниаци действат по този начин… Обикновено те страдат от тотална импотентност, от нея могат да излязат единствена чрез яростта, довела ги до убийството… Или пък от самия акт на отнемане на човешки живот.

В душата на Кроукър се настани черна сянка, усети осезаем натиск върху психиката си.

— Възможно е — прие той. — Но в конкретния случай едва ли е било така. Виж какво заварихме в кухнята. Липсват каквито и да било следи от ярост, всичко е било извършено с хирургическа точност и спокойствие. А какво ще кажеш за жертвоприношението? Само магьосници и шамани могат да осъществят този сложен ритуал. Затова не мога да приема, че в това психологично уравнение се долавя присъствието на импотентност.

Лилехамър изглеждаше готов да приеме доводите му. Вдигна глава и отново огледа обстановката.

— Остава ни само едно предположение — промърмори той. — Особено след като приемаме, че не е правил секс с Голдони и не е мастурбирал…

— Точно така — кимна Кроукър. — Имало е и трети човек.

Продължиха с огледа на къщата. Миришеше на терпентин и изсъхнала боя, на влага и мухъл. Вратата в дъното на хола водеше към старомодна баня, покрита с шахматно наредени черни и бели плочки. Бяха напукани и мръсни, стара вана клечеше на чугунените си крачета в ъгъла. Порцелановият умивалник беше напукан, върху металните пръчки липсваха хавлии. Тъжно и изоставено помещение, помисли си Кроукър. Само изсъхналите телца на отдавна мъртви насекоми напомняха, че тук някога е имало живот.

— Мирише ли ти на нещо? — разкриви уста Лилехамър.

Кроукър измъкна памучните тапи от носа си.

— Господи! — хлъцна той и с олюляване се насочи към противоположната врата на банята. Но тя се оказа заключена. Лявата му ръка с протезата се вдигна на височината на ключалката, от върха на показалеца изскочи тънък метален нокът.

Лилехамър гледаше като омагьосан как металната пластинка влиза в бравата и внимателно опипва нарезите на секрета. Миг по-късно в банята се разнесе остро изщракване.

— Браво! — не сдържа възхищението си агентът.

Кроукър завъртя топката на бравата.

— Господи! — възкликна Лилехамър и притисна носна кърпичка до устата си. — Какво е станало тук? Тази воня е по-гадна дори от онази в кухнята!

— Мисля, че открихме третия човек — отвърна Кроукър и пристъпи напред.

На леглото беше просната млада жена. Или по-скоро това, което някога е било млада жена. Тялото, с разкрачени ръце и крака, беше нарязано. Точно и прецизно, с нетрепваща ръка. Кроукър обиколи леглото, зает да брои срезовете. Оказаха се седем, в последния беше побито бяло птиче перо, изцапано с кръв.

— Била е хубавица — промърмори зад гърба му Лилехамър.

— Още един ритуал — отбеляза Кроукър.

— Виж това!

В центъра на челото и беше изрязан вертикален полумесец, потъмнял от засъхнала кръв. На мястото, където някога е бил пъпът, имаше дълбока рана, от нея също стърчеше някакъв предмет, бял, преди да попие кръвта.

— Птиче перо, забито между кожата и вътрешните органи, пали? — попита Кроукър.

— На такова ми прилича — кимна Лилехамър. — Ще го дам за анализ на орнитолог веднага след като приключим огледа — очите му сякаш не можеха да се откъснат от перото. — Май ще е най-добре да повикам екип от съдебна медицина… Колкото по-скоро се заловят за работа, толкова по-добре…

— Винаги съм бил привърженик на традиционното полицейско разследване, но в случая то едва ли ще доведе до нещо — поклати глава Кроукър. — Ще ни трябва магьосник, защото нашият убиец положително не е оставил никакви отпечатъци…

— Но е оставил спермата си — напомни му Лилехамър.

— Това е вярно — замислено кимна Кроукър, зает да разглежда кървавия полумесец върху челото на жертвата. — Пътеводен знак, който ни доведе ей тук… — обърна се и спря угрижен поглед върху лицето на другия: — Едни особено важен въпрос чака своя отговор — къде, по дяволите, е изчезнала главата на Доминик Голдони?

— Знаете ли, Линеър-сан — промълви Микио Оками. — Преди години пристигнах във Венеция с една съвсем определена цел — да вкарам мръсните пари на Якудза в законен бизнес и по този начин да осигуря съществуването на организацията и през XXI век.

— Сигурно знаете, че през април 1992 година излезе специален указ, чрез крито Якудза беше поставена извън закона. Оттогава насам организацията се разкъсва от предположения и слухове, ефективността й значително намаля.

— Преди около година започнаха промените и около мен. Те засегнаха приятели и врагове, дългогодишни връзки. Инициатор беше Управителният съвет, малко по-късно беше убит един от най-близките ми съратници. Главният ми враг разполага с изключително силно влияние, членува в една група, наричаща се „Годайшу“.

Пет континента, несъзнателно си преведе Никълъс.

— Философията на „Годайшу“ е диаметрално противоположна на моята — кимна Оками. — Членуващите в нея оябуни се противопоставят на плановете ми да ги накарам да действат в рамките на закона. Беззаконието е единствената жизнена среда, в която могат да съществуват, то ги обединява, то им дава сила и влияние… Без него те знаят, че ще се превърнат в незначителни хора, затова са решени да направят всичко възможно да запазят сегашното си положение. Тези хора са безнадеждно заразени от вируса на властта, не са в състояние да се изправят срещу един свят, в който няма да имат значение нито парите им, нито незаконните им методи за упражняване на властта. „Какво струва един живот, в който не ходиш по ръба на бръснача?“, питат те и вероятно са прави за себе си.

— Но интересите на Якудза трябва да бъдат не само съхранени, но и разширени в своето влияние. Това е от жизненоважно значение за всички нас. Не искам да кажа, че това трябва да стане чрез просто умножение на порочната дейност, но не мога да скрия факта, че вече завземаме територии на порока, които от десетилетия наред са били запазен периметър за американската мафия. При нея обаче състоянието е такова, че този процес е неизбежен. Босовете й са стари и болника новото поколение е толкова далеч от закона „омерта“ и понятията за чест и дълг, че старата кауза изглежда безвъзвратно загубена. При първия натиск от страна на ФБР тези босове пропяват и започват да прехвърлят отговорността върху съперниците си…

Ръката му се вдигна нагоре, изведнъж заприлича на свещеник по време на кръщене. Никълъс неволно си спомни за литургията в църквата Сан Белисарио.

— Дошло е времето на Якудза, на нашата сила и висок морал — тържествено обяви Оками. — Плодовете са узрели, остава ни само да ги оберем… Но нашите цели и задачи са съвсем различни от тези на мафията.

— Да, в момента имам предвид законния бизнес, който контролираме или се стремим да поставим под контрол. Не е лесно, особено когато става въпрос за изкупуването на големи компании. Срещу нас се изправя Икономическата комисия на американския сенат и цял куп банкови нормативни документи. Същевременно трябва да действаме с изключително внимание, никой не трябва дори да подозира, че зад покупките на американска собственост стоим ние…

— Защо ми разказвате всичко това, Оками-сан? — попита Никълъс. — Положително знаете, че аз не изпитвам приятелски чувства към Якудза и откровено презирам похватите й, особено по отношение на честните и достойни хора.

— Казахте открито своето мнение, позволете да ви отговоря със същото — погледна го в очите Оками. — Не знаете абсолютно нищо за нашата дейност, още по-малко за това, което се надяваме да постигнем. Но бързате да ни осъдите, точно като нашите врагове.

— Все пак зная нещичко — бледо се усмихна Никълъс. — Особено за личния живот на някои оябуни…

— Но не и за моя!

Никълъс замълча и Оками се видя принуден да продължи.

— Нима не очаквате да направим печеливша сделка? — попита той.

— Печеливша за вас — да — кимна Никълъс.

— Баща ви виждаше нещата в по-друга светлина…

— Баща ми е живял в други времена — отвърна Никълъс и остави чашката на пода до себе си. — За него войната продължаваше, той се чувстваше длъжен да помогне за изграждането на една нова Япония…

— Не е нужно да ми обяснявате това — меко подхвърли Оками. — През цялото време бях редом с него… — очите му се заковаха в лицето на госта: — Суровите ви думи ми причиняват болка. Ние с вас не бива да се превръщаме във врагове.

— Може би причина за това е неведението — отвърна Никълъс. — Аз все още нямам никаква представа какво точно ви дължи баща ми…

— Това е тайна, която се заклехме да не споделяме с никого!

Никълъс не отговори нищо, мълчанието му беше явен намек за задънената улица, в която бяха попаднали.

— Готов ли сте да повторите клетвата, която сте дал на баща си? — внезапно попита Оками, в гласа му звънна металическа нотка. — Искате ли и аз да сторя същото?

— Отношенията ви с баща ми са нещо друго — поклати глава Никълъс. — Сега желаете да работите с мен. Не успеем ли да проявим взаимно разбиране, трудно ще се създаде някаква връзка…

— Нима намеквате за съюз между нас? — учудено го изгледа Оками.

— Може би — кимна Никълъс. — Но каквото и да се получи, вие не трябва да си въобразявате, че можете да ме използвате сляпо — така, както ловецът използва стрелата си…

— Но баща ви…

— Моля ви, Оками-сан, опитайте се да ме разберете! Аз не съм единствено син на баща си!

Оками бавно се изправи, обърна гръб на Никълъс и пристъпи към прозореца. Преплете пръсти и се замисли дълбоко. Всъщност нямаше Бог знае за какво да мисли. Защото Никълъс му беше поставил съвсем ясен ултиматум — кажи ми какво ти дължи баща ми, иначе се оттеглям. Сега всичко е въпрос на чест и запазване на благоприличието, Никълъс беше сигурен в това.

— Баща ви беше изключителен човек — започна без всякакви предисловия Оками. — Изключителен в много отношения, за някои от тях дори вие нищо не подозирате… В известен смисъл той беше художник. Това, което виждаше, рядко съвпадаше с реалната действителност. Защото той беше в състояние да вижда отвъд тази действителност… И това му позволяваше да открива вътрешния потенциал на всяка ситуация, а след това да го използва по най-добрия начин…

Никълъс забеляза как гърбът на стареца се изправя, сякаш споменът за полковник Денис Линеър отхвърляше бремето на годините.

— Запознах се с него при доста странни обстоятелства, които нямаха нищо общо с бизнеса. Всъщност сестра ми беше луда по него, именно тя ни събра… Настояваше да се срещна с него, а аз се опъвах. За мен той беше „итеки“, намразих го още от пръв поглед… Доста по-късно започнах да оценявам качествата му…

Оками си пое дъх, сякаш имаше нужда от допълнителна доза твърдост.

— Без съмнение знаете, че окупационната армия на генерал Макартър често прибягваше до услугите на Якудза. С наша помощ тя успя да се справи с опитите на комунистическите сили да провалят демократичните реформи в Япония. В началото аз и другите като мен имахме чувството, че сме попаднали в клещи между Сцила и Харибда… между две чужди политически системи, всяка от които щеше да нанесе непоправимо зло на японския начин на живот. Разбира се, ние изпитвахме истински ужас от комунизма и затова застанахме на страната на американците. Какво друго можехме да сторим? Този въпрос си го задавахме непрекъснато помежду си, той беше и обект на постоянно внимание в разговорите ми с вашия баща…

— Но не само комунистите бяха заплаха за Япония. Те бяха лесен за идентифициране враг и Окупационните власти бързо се справиха с него. Баща ви обаче откри съществуването на дълбоко засекретена организация във висшите ешелони на властта, именно за нейното унищожаване беше принуден да прибегне до услугите ми…

Оками най-сетне се отдалечи от прозореца и зае мястото си върху възглавниците. Кръстоса крака, тялото му се приведе встрани, ръката му се облегна на перваза.

— Трябва да знаете, че тогава в Япония цареше пълно беззаконие, Линеър-сан — продължи разказа си той. — Черната борса процъфтяваше, комбинаторите трупаха огромни състояния за броени месеци… Единственото условие беше да имат стока за продаване и да разполагате необходимите контакти… Най-лесно беше за униформените служители от Военната полиция на САЩ. Те представляваха закона, на практика управляваха страната…

— Баща ви успя да открие контрабандна мрежа, действаща в Токио под командата на капитана от Военната полиция Джонатан Ленърд — един наистина безскрупулен тип. Беше изградил такава организация, че баща ви не успя да го уличи в нищо въпреки усилията си. Междувременно Ленърд заливаше града с това, от което той най-малко се нуждаеше — оръжие от всякакъв вид, амуниции и наркотици. В огромни количества!

— Но откъде вземаше стоката? Къде я складираше? Кои бяха пласьорите му? За своя голяма изненада открих, че уличната търговия е в ръцете на едно от подразделенията на Якудза. Съставено предимно от жадни за бързо издигане бойци, които по една или друга причина са били пренебрегвани от своите командири.

— Но кой стоеше зад тях? Капитан Ленърд? Беше напълно възможно — той беше човек с връзки навсякъде. Баща ви продължаваше да се рови и скоро откри един интересен факт — Ленърд беше променил името си малко преди да постъпи в армията. Истинското му име се оказа Джон Леонфорте… — Оками бавно кимна с глава: — Точно така, Линеър-сан. По-малкият брат на Алфонс Леонфорте — главатаря на мафията, който тероризираше целите Съединени щати в годините на войната, пък и след това… На Алфонс е заслугата за завземането на пристанище Ню Йорк от мафията, действаща на Източното крайбрежие, пак той финансира и създава междущатския автомобилен превоз, който през петдесетте години се разви бурно и измести всички останали видове транспорт.

— Защо ми се струва, че преди няколко години прочетох в печата нещо за малкия брат на Ал Леонфорте? — попита Никълъс. — В смисъл, че загинал по време на службата си в армията…

— Точно така — кимна Оками. — Аз го убих.

Никълъс продължително го изгледа, после стана и отиде до бюфета да си сипе чаша бренди. Опразни я на един дъх, изчака стомахът му да пламне и едва тогава се обърна с лице към Оками.

— Означава ли това, че сте убили Джони Леонфорте по заповед на баща ми? — попита той.

Оками разклати чашката си, погълна останалото в нея еспресо и леко въздъхна:

— Ето нещо, което не сте прочели в печата. Последното дело на Алфонс Леонфорте преди окончателно му оттегляне беше заповедта за убийството на Джеймс Хофа. И знаете ли защо тялото му не беше намерено? Ще ви кажа… Един известен сенатор от Ню Йорк по онова време беше близък приятел на Леонфорте. Вече не помня името му, но това е без значение… Има го в книгите… Този сенатор притежаваше лятно имение на остров Шелтър. Чували ли сте за това място, Линеър-сан?

— Да — кимна със свит стомах Никълъс.

— Аз не съм бил там, надявам се някога да го видя… Било прекрасно място, много спокойно и много уединено.

— Дори повече от това…

— Както вече казах, сенаторът имал вила там… Леонфорте също много го обичал, но не му позволявали дори носа си да показва там. Поне денем… Вероятно заради репутацията на сенатора. В имението имало два японски клена, великолепни екземпляри. Леонфорте бил влюбен в тях, особено есенно време, когато листата им ставали алени…

— Може би сенаторът занемарил поддръжката на кленовете и Леонфорте решил да ги понатори… А може би просто е направил номер на приятеля си. На стари години ставаме чудаци, нали? Във всеки случай Леонфорте наредил на хората си да погребат трупа на Хофа именно под кленовете на сенатора. Доколкото съм информиран, дори днес тези дървета са живи и все така величествени…

— И това е човекът, чийто брат сте убили, така ли? — разтърка слепоочията си Никълъс.

— Всъщност не съм извършил убийство — поклати глава Оками. — Стана по време на открит двубой. Признавам, че аз го предизвиках, но Джони беше здрав и решителен мъж, който умееше да се защитава. В онези дни обаче аз бях истински майстор на бойните изкуства и подобен двубой не беше кой знае какво… — сви рамене, помълча малко и добави: — Трудно е да поправиш това, което си сторил някога. Мисля, че ме разбирате…

Никълъс сведе поглед към ръцете си, виновни за толкова много смърт. Знаеше прекрасно какво иска да каже Оками. Вдигна глава. Много му се искаше старецът да каже направо дали баща му е заповядал убийството на Джони Леонфорте, но вече знаеше, че това едва ли ще стане. Помисли за момент, после попита:

— А стана ли по-различно след смъртта на капитан Ленърд? Разбит ли беше каналът за контрабанда?

— За известно време — отвърна с малко забавяне Оками. — После, за изненада на баща ви, всичко започна отново. Само дето този път нито той, нито аз, успяхме да открием нещо…

— Само той ли беше изненадан? — потръпна Никълъс. — А вие?

Оками се усмихна като учител, получил хитър въпрос от любимия си ученик.

— Можете и да не ми повярвате, но аз знаех далеч повече за американската мафия от баща ви. Изучавал съм нейните похвати, дори направих едно пътуване до Сицилия… — махна с ръка: — Но това е друга история… Бях сигурен, че там, където е забъркан един Леонфорте, ще се окаже забъркан и друг…

— Алфонс?

Оками поклати глава:

— Братята са били четирима. Един се удавил като студент, при случаен инцидент с лодка. Но човек не може да бъде сигурен в думата „инцидент“ в света на подобни хора, особено като се има предвид човекът, който Алфонс е готвел за свой наследник… Във всеки случай Пол Леонфорте е умрял млад… После идва редът на черната овца на семейството — Франсис. Въпреки волята на Алфонс той се преместил да живее в Сан Франциско. Бил човек с характер, за нищо на света не желаел да бъде в сянката на големия си брат… Знаел, че независимо от властта, съсредоточена в ръцете му, цял живот иде трябва да изпълнява заповедите на брат си. Единственият му шанс бил да изчезне от Източното крайбрежие и да изгради своя собствена империя на Запад. Сторил го по наистина забележителен начин. Имал три деца — двама сина и една дъщеря. Единият син — Майкъл — загинал геройски във Виетнам. Другият, Сизар, наследил империята на баща си и в момента управлява западната част на Съединените щати. Именно той е главния съперник на Доминик Голдони — дона на Източното крайбрежие.

Оками изсумтя, на лицето му се появи усмивка.

— На Сизар му лепнаха прякора „Отровната мида“… Не, не е обикновена шега… По времето, когато се издига към върха на организацията, получава задача да убие един от противниците на баща си. Човекът вечерял в един от местните ресторанти. Спагети с пресни миди. Според очевидци в момента, в който Сизар пръснал главата му с изстрел от упор и мозъкът му потекъл по официалния костюм, той духнал в цевта на пистолета си и казал: „Видя ли какво може да ти причини една отровна мида?“

Оками се изсмя, после побърза да са овладее.

— Простете за отклонението. По всичко личеше, че източник за доставките на Джони е именно Франк, но за да се уверим в това, ние с баща ви трябваше да заминем за Сан Франциско. По онова време обаче никой от нас нямаше връзки в този град… После вниманието ни беше привлечено от стачките на пристанищните работници в Токио и нещата си останаха дотам…

Никълъс напълни чашата с бренди и се върна на мястото си срещу стареца. Очите им се насочиха към тъмните води на Канале Гранде, в които играеха светлините на околните дворци.

— Значи загадката остана нерешена, така ли? — промълви най-сетне Никълъс.

— Да — кимна Оками. Но днес съм на крачка от успеха…

— Какво искате да кажете?

— Ами само едно — вдигна глава старецът. — Докато аз се опитвам да легитимирам Якудза извън границите на страната, някой е успял да заздрави връзките си с мафията… Връзки, създадени още по времето на Джони Леонфорте…

Очите на Оками блестяха от играещите по водата светлини.

— Линеър-сан, аз съм твърдо убеден, че същият този някой — човек с великолепен ум — дърпа конците на последните промени в сферите на влияние на мафията. Старите донове, с тяхното чувство за чест и семеен дълг, отиват в канала, мястото им се заема от гладни чакали, които за милиарди долари допълнителна печалба ще продадат и родната си майка… По всичко личи, че са се продали на този същия мъж, който създава международна организация направо от пъкъла! И тя се нарича „Годайшу“!

— Такъв конгломерат ще има на разположение нелегалните структури както на Изток, така и на Запад, ще бъде в състояние да действа по всяка точка на света… И лесно ще диктува условията си на световната икономика, далеч по-лесно от правителствата на Съединените щати или Германия… Имате ли представа какъв хаос може да настъпи? На практика подобно чудовище ще смуче отвсякъде, понятието законен бизнес бързо ще излезе от употреба…

— Все пак има специализирани организации, които имат сили да се справят с подобна опасност — подхвърли Никълъс. — Например ЦРУ…

— На пръв поглед е така — съгласи се Оками. — Но напоследък се заех с едни малко по-особени проучвания и знаете ли какво открих? Че загадката на това, което се случи с Леонфорте в следвоенна Япония, е далеч по-голяма, отколкото я мислехме ние с баща ви… Според мен връзките, които Леонфорте си беше създал, са били почти официални! Може да ви се струва невероятно, но той е работел с благословията на влиятелни личности в правителствата на Япония и Съединените щати. И в краен резултат се ражда „Годайшу“. Тази организация е далеч по-влиятелна, отколкото можете да си представите, пипалата й стигат до най-могъщите хора във Вашингтон и Токио.

— Споменахте, че ви трябва време, за да осъществите плановете си…

— Да. През изтеклата година се опитвах да обединя хора, които имат достатъчно сила и власт, за да се противопоставят на „Годайшу“. Задачата беше изключително трудна, дори един Кайшо може да стигне до края на своите сили и влияние… Вече стигнах последната фаза, давам си сметка, че или ще постигна нещо, или ще изгубя всичко… Което значи, че или ще бъда жив достатъчно дълго време да разгромя „Годайшу“, или тази организация няма да бъде спряна от никого… От вас искам да ми осигурите това време. Никой друг не притежава вашите умения, към никого не мога да се обърна…

Оками запали цигара, но не усети вкуса й и бързо я угаси.

— Откровено казано, Линеър-сан, отчаяните усилия да спра „Годайшу“ ме принудиха да вляза в контакт с хора, които нито мога да контролирам напълно, нито пък им вярвам… Все още не мога да кажа дали всичко това ще доведе до брилянтна операция или пълен провал…

Тялото му помръдна, светлините от палацото отвъд канала заиграха по лицето му и то изведнъж заприлича на картина от Тициан.

— Зная само едно — моите действия поставиха живота ми под заплаха… Току-що научих, че един от най-верните ми партньори е убит… Казва се Доминик Голдони. Единствено на него имах пълно доверие и те го отстраниха. Това, а и всичките ми действия срещу „Годайшу“ ме карат да вярвам, че следващата жертва ще бъда аз.

Трета глава

Ню Йорк | Токио | Вашингтон

Притиснала в прегръдката си спящата Франси, Маргарет Голдони най-сетне се прибра у дома. Там завари суматоха, мъжът й беше събрал цяла рота бойци, които възнамеряваше да прати по следите на Робърт. Тони си беше от старата шкода и много обичаше да се прави на мъж. И точно това беше причината, поради която Доминик му повери контрола на семейния бизнес.

Тя се страхуваше от това завръщане, но страховете и се стопиха в момента, в който Тони отвори входната врата. Не я попита нито къде е била, нито доколко е замесена в смъртта на брат си, нито дори как е успяла да се прибере невредима. Зададе й само един въпрос: „Правиха ли ти нещо?“

Не „Той направи ли ти нещо?“, просто защото Тони не можеше да персонифицира това, което отдавна беше нарисувала фантазията му.

В крайна сметка отговорът и не го интересуваше. Вече беше решил съдбата й, въображението му отдавна беше видяло това, в което се беше превърнала. Винаги беше мечтал тя да бъде Мадона, сега тази мечта се беше превърнала в пепел…

Отговори му отрицателно. Добави, че Франси е била упоена — което беше истина, — а нейните очи през цялото време са били вързани — което беше, разбира се, лъжа… Но как би могла да признае пред някого, особено пък пред него, какво е била принудена да върши? Сам по себе си актът беше достатъчно отвратителен, още по-отвратително би било неговото описание…

Той не чу нито дума от това, което му казваше. То просто не го интересуваше. Не изпита желание да се доближи до нея, остана на почетна дистанция, очите му гледаха хладно и с открито неодобрение. Сякаш по време на принудителното си пътешествие беше пипнала проказа…

Накара я да вземе участие в подготовката за бойните действия срещу Робърт, макар ясно да виждаше, че е на края на силите си и душата й плаче за почивка. Искаше своего отмъщение и нищо друго не го интересуваше.

— За Бога, Тони! — избухна тя. — Та ние дори не знаем истинското му име!

Върху лицето на Тони се беше запечатало изражението, с което хвърляше неизгодните договори пред своите притиснати до стената клиенти.

— А ти за какво си, Маргарет? — отвърна той. — Сега детето е в безопасност, вече можеш да седнеш и спокойно да опишеш на художника чертите на лицето му. Нищо повече не ни е необходимо. Той е един шибан азиатец, няма начин да не го открием!

Тя пое дълбоко дъх и бавно поклати глава:

— Слушай ме внимателно, Тони! Той каза, че ще ни наблюдава отблизо и ще отвлече Франсин, ако предприемем каквото и да било!

— Приказки! — размаха ръце Тони. — Искал е да те уплаши и това е всичко! Използвай главата си, Маргарет! Как би могъл да ни наблюдава? Дори федералните ченгета с цяла тълпа цивилни агенти не могат да го сторят, та той ли? — поклати глава, в жеста му пролича нещо като съжаление: — Ти си жена, той прекрасно знае как да те накара да трепериш от страх. Такива като него умеят това… Остави нещата в мои ръце и ще пипнем копелето още преди да иде да се изпикае!

Тя опря длан в слепоочието си, сякаш искаше да успокои бесните удари на сърцето си и сляпата паника, надигаща се в душата й. Чувстваше се като безпомощно дете.

— Не го познаваш — с отчаяние прошепна тя. — Той може да я отвлече, сигурна съм в това! — гласът й изневери, по бузите й се затъркаляха сълзи. — Франси е в безопасност, моля те да не предприемаш нищо!

— Да не предприемам нищо ли? — учудено я изгледа Тони. — Трябва да си се побъркала! Копелето се появява в дома ми, напада ме и ме оставя в унизителното положение да разчиствам труповете след него, а тя казва да не предприемам нищо! Това място е свещено, Маргарет! Дори мръсник като Леонфорте „Отровната мида“ не би посмял да нахлуе в дома ми! — лицето му се наля с кръв: — Освен това той уби собствения ти брат, Маргарет!

Тя остана безмълвна пред справедливия му гняв. А Тони й обърна гръб и започна да раздава заповеди на бойците си. Провел няколко напрегнати разговора по телефона, той безцеремонно нахлу в банята й и кратко заповяда:

— Зарежи къпането и отивай да си събираш багажа! Двете с Франси заминавате!

Маргарет се втренчи в лицето му:

— Но тя е на училище, и без това пропусна доста дни…

— Прави каквото ти казвам!

Маргарет сведе глава и се подчини.

Тони приключи с подготовката и влезе в спалнята й.

— Никой не знае къде отиваш, с изключение на двама-трима от най-доверените ми хора обяви той. — Говорих с човека по телефона, той е от фамилията и няма за какво да се тревожиш.

Един от бойците свали багажа, а друг взе на ръце спящата Франсин и започна да се спуска по стълбите. Преди това безуспешно се опита да измъкне от прегръдката й Райън — любимото и плюшено мече. Проскубан и раздърпан, Райън беше единствената играчка, останала от детството й, и тя отказваше да се раздели с нея.

Маргарет се качи в черния линкълн, паркиран пред входа, Тони внимателно и подаде спящото момиче. Бяха в плътното обкръжение на бодигардове, наредени около линкълна и натикани в няколко коли наблизо.

— Ще се видим, когато всичко свърши — рече Тони и удари по покрива с разтворена длан.

Едва след като колата напусна имението, Маргарет си даде сметка, че той не я целуна за сбогом. Всъщност не беше я докоснал от момента на появата й…

Франсин спеше с глава в скута и, здраво притиснала Райън до гърдите си. Маргарет механично погали русите й коси. Така правеше някога, когато Франси беше още бебе… Колата фучеше в нощта, тя неволно си помисли за това, което беше планирал Тони и безпокойството й нарасна. Направи опит да се успокои, каза си, че без нейна помощ те няма да получат портрета на Робърт… Слаба утеха, особено в тъмна нощ като тази…

Едни час преди разсъмване пристигнаха пред каменна къща в околностите на Ню Хемпшайър. Мъжете от първата кола влязоха вътре, запалиха осветлението и внимателно огледаха всичко. Едва след това направиха знак на шофьора на линкълна.

Маргарет лично настани Франсин в леглото, Райън беше облегнат на стената до нея, готов да попадне в прегръдките й. После се оттегли в определената за нея спалня.

Така и не можа да разбере дали спа, или просто отново преживя кошмара на отминалите дни… Виждаше се като жив труп, крачещ механично по каменистата пътека на бягството, единствената мисъл в шокираното й съзнание беше да бъде максимално далеч от ужаса, да измъкне от лапите му безжизненото тяло на дъщеря си, което се люшкаше в ръцете й. Дали това беше сън, тя не можеше да определи…

Събуди се малко преди обяд, очите й лепнеха. Имаше чувството, че току-що е заспала. Адреналинът на тревогата заля душата й като могъща приливна вълна, тя скочи и се втурна към банята. Наведе се над тоалетната чиния точно навреме, устата и очите й се изпълниха с лепкава, полутечна каша…

После отиде да хвърли един поглед на Франсин, която продължаваше да спи. Взе душ, облече се и слезе в кухнята. Закуската й поднесе бодигард с едро телосложение и вълчи поглед, който странно контрастираше с топлата му усмивка. Поигра си с пържените яйца, местейки ги от единия до другия край на чинията, умът й беше зает да определи точния размер на омразата, която изпитваше към съпруга си.

Най-сетне се появи и Франсин — бледа, с подпухнали очи и стърчаща във всички посоки руса коса. Маргарет трябваше да й обясни къде се намират и защо са тук.

— Разбира се — равнодушно кимна момичето. — Тони…

Искаше да си бъде у дома, приятелите й липсваха. Маргарет направи всичко възможно да я успокои, но битката беше загубена предварително. Така и не успя да намери път към душата на дъщеря си. Все пак я убеди да хапне, после с облекчение се увери, че странните лекарства на Робърт явно няма да имат страничен ефект.

Час по-късно в къщата влезе един от външната охрана, пристъпи към едрия бодигард, който им беше сервирал закуската, и прошепна нещо в ухото му.

— Какво има? — попита Маргарет, усещайки как безпокойството й отстъпва място на паниката.

— Може би нищо сериозно — отвърна бодигардът, но усмивката беше изчезнала от лицето му. — Навън са открили едно пакетче, адресирано до Франсин…

Франсин разтревожено вдигна глава.

— Искам да го видя! — изкрещя Маргарет и скочи на крака.

— Идеята ви не е добра, госпожо Де Камило — поклати глава бодигардът. — Сега двете с дъщеря ви ще идете в моята стая. Сал ще ви прави компания…

През тънките степи на малкото помещение Маргарет ясно чу как едрият мъж разговаря по телефона е Тони.

След по-малко от два часа той вече беше тук. Витлата на хеликоптера засвистяха във въздуха над къщата. Позволиха на Маргарет да напусне малката стаичка, но Франсин остана вътре в компанията на Сал.

Кутията беше поставена на шкафа в антрето. Тони дори не погледна жена си, с кратко кимване на глава нареди на едни от пазачите да вдигне картонения капак. Вътре имаше малко пакетче, увито в дебела хартия за подаръци и привързано с розова панделка. Боецът развърза панделката и всички се надвесиха над съдържанието на пратката.

От устата на Маргарет се откъсна сподавен вик. В кутията се оказа Райън — любимото плюшено мече на Франсин, увито в розов памук. Втурна се нагоре по стълбите и блъсна вратата на стаята, в която беше пренощувала дъщеря й. Мястото на мечето до стената беше празно.

— Пресвета Дево!

Захапа кокалчетата на пръстите си, зад нея безшумно се появи фигурата на Тони.

— Той е бил в къщата! — истерично изхълца Маргарет. — Бил е в стаята на детето! Лично поставих мечето ей там, до стената… — обърна се с лице към съпруга си, очите й бяха разширени от ужас: — Разбра ли, че съм била права? Какъв смисъл имаше да ни пращаш тук? Това е ясно предупреждение! Всички бандити на света да събереш, пак няма да ни спасиш! Не можем да му се изплъзнем, една дума от наша страна и Франсин ще изчезне!

— Успокой се — механично отвърна той, но тя добре забеляза, че е пребледнял под равномерния загар на кожата си, получен в солариума.

— Тони, моля те, послушай ме! Не мога да понеса мисълта, че Франсин ще бъде подложена на още мъчения! Един Бог знае какво си спомня от онзи кошмар, не казва нито думичка… Моля те да ме послушаш, живота на дъщеря ти е поставен на карта! Не предприемай нищо, остави нещата такива, каквито са!

Дали отчаянието й беше толкова силно, че дори Тони се развълнува? Никой не можеше да каже това.

„Какво още ти дадох, Маргарет? Сега вече знаеш, че притежаваш силата на устремеността… Можеш да постигнеш всичко…“

— Добре — въздъхна най-сетне той. — Приемам съвета ти. Но искам двете с детето веднага да се качите в хеликоптера. Трябва час по-скоро да се махаме оттук, по дяволите!

Ето до какво се свеждат нещата помисли Джъстин, когато усети здравото бедро на Рик Милар под ресторантската маса. — Той ме иска, не част от мен, а цялата!

После в главата й се появи мисъл, която доста я изненада: „Господи, колко отдавна не съм била желана по този начин!“

Очите й се изпълниха със сълзи, принуди се рязко да извърне глава и да ги избърше с опакото на дланта си. Не биваше да му показва колко е уязвима. Защитните й сили, или по-скоро това, което беше останало от тях, бяха към края си. Изведнъж ясно разбра, че в момента, в който ръката му я докосне, тя няма да окаже съпротива… Да, точно така — не ако я докосне, а когато я докосне! Не тази вечер, не тук… Той притежаваше твърде много от това, което искаше тя. Присъствието му до нея пораждаше усещането, че се е натъкнала на спасителен оазис след дълго лутане в суха и безводна пустиня, точно когато силите окончателно са я напуснали… Беше на крачка от чистата студена вода. Кой би могъл да я обвини, че е утолила жаждата си до насита?

— Струва ми се, че тази вечер между нас няма дистанция — промълви Рик Милар и допълни чашата й с вино. — Лошо ли се отнасяха с теб от последната ни среща насам?

— Нима винаги съм била недосегаема?

Той се наведе и впи устни в нейните. Езикът му нежно я докосна, тя усети аромата на мъжката му сила, тялото й започна да омеква.

— Имаш право — прошепна той. — Няма да те питам за нищо. Когато искаш да ми разкажеш, аз ще бъда край теб, готов да те слушам…

— Питам се дали си дошъл тук специално, за да ме съблазняваш? — поклати глава Джъстин и с мъка се отлепи от горещото му тяло.

— Господи! — засмя се Рик. — Дори през ум не ми е минавала подобна мисъл! Да съблазнявам теб — Ледената девица!

— Така ли ме наричаха в службата?

— Доколкото ми е известно — само мъжете, които мечтаеха да те имат — кимна с глава Рик. — Което означава всички с нормални наклонности…

Сега беше ред на Джъстин да се разсмее, стана й приятно.

— Имам чувството, че съм живяла на друга планета — наведе глава тя.

— И то е вярно — отвърна Рик. — Според мен Токио наистина е друга планета! — стисна ръката й и пламенно прошепна: — Крайно време е да се върнеш у дома!

Когато тръгнаха обратно към „Хилтън“, тя изведнъж разбра, че не иска да се разделят. Не се учуди, тъй като през цялото време на вечерята усещаше, че изпитва глад. Не за храна, а за нещо друго, не по-малко важно за организма й… Даде си сметка, че говори по особен начин, гледа го по особен начин… Че всъщност тя го съблазнява, а не той нея. И това беше приятно. След дългите години, прекарани във враждебна среда, след сковаващото вцепенение — резултат от танжинските способности на Никълъс, тя изведнъж се почувства освободена, готова да изяви собствената си воля, да усети силата на личността си… Най-сетне си даде сметка каква огромна част от същността й е била заложник, покорена и победена от страха от това, в което се превръщаше съпругът й. Сега ясно видя, че не желае да бъде част от неговата магическа сила, нечовешките му способности я бяха превърнали в страдаща от безсъние истеричка, лежаща до него с отворени очи, неспособна да се отърси от страховете и безпокойствата си…

— Остани! — прошепна тя в ухото на Рик, когато вратата на стаята й меко се захлопна зад тях.

— Искам да бъдеш абсолютно сигурна, че го желаеш — отвърна той, притиснал я до гърдите си.

Сигурна съм, каза си Джъстин. Имам нужда от нормален живот, искам да работя и да създавам нещо, искам вечер да се любя със съпруга си, да се виждам с приятели в почивните дни, да вземам отпуск поне два пъти в годината!…

Вдигна глава и впи устни в неговите. Езиците им се преплетоха, от гърлото й се изтръгна възбудено стенание.

Усети ръцете му върху тялото си. Блузката й неусетно бе разкопчана и свалена, ципът на полата тихо изсъска и тя се уви около глезените й. Отпусна се в ръцете му, потръпваща от желание. Той леко я повдигна и се насочи към леглото.

Очите на Джъстин бяха премрежени от желание, пръстите й пъргаво започнаха да го освобождават от дрехите. Кадифената му кожа меко проблесна на светлината на нощната лампа, тя изведнъж си спомни очертанията на тялото му — такива, каквито ги помнеше от Мауи. Оскъдният бански костюм оставяше малко храна за въображението, но сега, докато смъкваше гащетата му, тя изведнъж усети дълбоко вълнение. Останал гол, той се изправи до леглото и сведе поглед към нея. Тялото му е хубаво, замаяно помисли Джъстин. Тесни бедра, плосък корем… Не притежаваше уникалната мускулатура на Никълъс, но в крайна сметка той е един обикновен човек, напомни си тя. Точно такъв, от какъвто се нуждаеше…

— Ела тук, мили — протегна ръце тя.

Рик коленичи на леглото, устните му покриваха тялото й с целувки, докато ръцете откопчаваха сутиена и смъкваха тесните бикини…

От очите й бликнаха сълзи в момента, в който тялото му покри нейното. Толкова отдавна не беше се любила с друг мъж, освен с Никълъс! Формата и тежестта на тялото му бяха различни, ароматът — влудяващ. Тя възбудено простена, зъбите й се забиха в рамото му, краката й рязко се вдигнаха нагоре.

Почти престана да диша, чуваше единствено лудото блъскане на сърцето в гърдите си. Втвърдената му мъжественост докосна слабините й, тя усети как и се завива свят, заляна от горещата вълна на желанието. Езикът му пробяга по щръкналите зърна на гърдите й, тазът й полудя, не искаше да чака нито секунда повече…

Той я разбра и леко се надигна. Ръката й се плъзна надолу, пръстите й за миг докоснаха кадифената кожица… не можа да се овладее, обхвана го с длан и силно стисна. Той изпъшка, цялото му тяло се разтърси. Тя вдигна краката си още по-високо, беше толкова възбудена, че почти не усети проникването му.

— Ох!

Бедрата й конвулсивно се сгърчиха, той рязко се притисна в нея, прониквайки дълбоко, чак до парещата сърцевина на нейната женственост. Тя изгуби контрол над себе си, нададе вик и се остави на вълните на оргазма. Устните й жадно се впиваха в плътта му, искаше й се да погълне аромата на силното му тяло, да го запази завинаги в себе си…

— Господи, о, Господи! — припяваше тя в такт с всеки тласък на бедрата му. Дълбоко в себе си чувстваше вълната на благодатното освобождение, знаеше, че се нуждае от него, че е мечтала за него… Долната част тялото й потръпна, усетила приближаването на новия оргазъм. Главата й леко се повдигна, езикът й се плъзна в ухото му. Последният тласък на таза му беше могъщ и неконтролируем, той потъна дълбоко в нея и тя усети спазмите на еякулацията…

Този път облекчението й беше различно — бавно, чувствено, мъчително сладко, зараждащо се дълбоко в тялото й…

После всичко свърши. Лежеше до него спокойна и отпусната, кракът й остана леко преметнат върху сгорещеното му тяло. За пръв път от много месеци насам заспа дълбоко, без сънища, без кошмари… Като невинно дете след дълъг летен ден, запълнен с интересни неща.

Призраци.

В атмосферата на Вашингтон има нещо, което не може да се усети никъде другаде в Америка, мислеше Харли Гоунт. Застроен по особен начин, като колело на каруца с дървени спици, излизащи от центъра към всички посоки на света, с широки булеварди, многобройни паркове и гъста зеленина, този град наподобяваше по-скоро Лондон или Париж, нямаше нищо общо с Новия свят…

Тук въздухът просто тежеше от присъствието на властта. Гоунт я усещаше толкова ясно, сякаш се излъчваше от тролейбусните жици, увиснали над широките булеварди. А те, всички без изключение с широки тройни ленти в двете посоки, водеха в една посока. Към Пенсилвания авеню 1600. Белият дом беше разположен точно в центъра на града, като паяк в средата на своята лепкава мрежа…

Този град беше пълен с призраци.

Гоунт познаваше добре столицата, имаше много приятели тук. Син на някогашен сенатор от Демократическата партия, представител на Мериленд, той беше роден на хвърлей място от бялата къща. Израсна с пропукването на властта в ушите си, вирусът й проникна в душата му още на млади години. За това несъмнено допринесе и поведението на баща му, който отказа да се пенсионира и умря буквално на работното си място…

Гоунт ясно съзнаваше, че властта, с която беше пропита всяка тухла и всяка плочка на тази град, може да бъде по-опасна дори от ядрена радиация. Задкулисните политически игри и безкрайните сделки притежаваха особен аромат, силен и омайващ като наркотик. Във Вашингтон човек или е вътре в тези игри, или е нула. Клика елитни съзаклятници управляваше последната Велика сила, останала непокътната в този вечно променящ се свят. И това беше достатъчно основание за безкрайните лъжи и измами, за безскрупулното загърбване на етика и морал. Тук значение имаха единствено властта и влиянието, чрез тях се измерваха всички човешки добродетели.

Властта беше вирус, проникнал дълбоко в кръвоносната система на играчите. Той не само променяше тяхната човешка същност, но и ръководеше вземането на всички решения, голяма част от които имаше ефект върху съдбата на милиони хора. Гоунт толкова често се беше срещал с този вирус, че вече безпогрешно го откриваше не само у хората, с които влизаше в контакт, но и у случайни минувачи. Беше там, в дъното на очите им, проблясваше с ясно различим налудничав блясък… Познаваше го добре, даваше си ясна сметка, че баща му беше починал именно от неговата зараза, а не от преумора или старост… Баща му беше добър и достоен човек, честен по онзи особен начин, който днешните политици старателно избягват. Но и у него настъпи промяна, макар и бавна, почти незабележима… В крайна сметка се оказа, че и той не е имунизиран срещу вируса на властта — нещо, в което Гоунт беше вярвал години наред. Майка му и сестра му скърбяха на погребението, докато той самият беше сторил това месеци по-рано…

При всяко свое завръщане във Вашингтон Гоунт все по-ясно долавяше тихия шепот на призраците. Той се носеше във влажния ветрец, подухващ откъм Потомак, висеше сред клоните на вишневите дръвчета край Езерото на размишленията, хилеше се от висотата на Капитолийския хълм. Баща му така и си остана тук, дори след смъртта. Беше навеки привързан от здравите окови на Властта.

Реши да се обърне към един бивш държавен секретар, имаше чувството, че той най-добре ще защити интересите на „Томкин Индъстриз“. Защото беше умерен консерватор, един от малцината, успели да се опазят от вируса на властта.

Терънс Макнотън притежаваше офис на Джий стрийт, в непосредствена близост до старата резиденция на президента. Тя беше внушителна сграда във викториански стил, която, особено нощем, караше хората да потръпват. Нея наистина я обитаваха духове, но не тези, които човек може да срещне във филмите на ужасите. Беше населена с робите на действащата администрация — хора, които живеят като шпиони във вражеско обкръжение и единствената им задача е да изпълняват заповеди, белязани с клеймото „строго секретно“. Заповеди, чиито последици никога не попадат по страниците на печата.

Сградата, в която се помещаваше кантората на Макнотън, също беше внушителна, с високи гранитни колони на входа и дебели каменни стени. От нея, подобно на много сгради в центъра на Вашингтон, се излъчваше солидното спокойствие на старо богатство и традиционни сфери на влияние.

Макнотън беше висок тексасец с приятно загоряла гладка кожа, бледосини очи под тежки клепачи и гъста посребрена коса. Издълженото му лице беше по рождение мрачно, но излъчването му се спасяваше от красиво извит римски нос и ослепителна, на пръв поглед съвсем искрена усмивка, обиграна до съвършенство по време на многобройните предизборни кампании. Нещо в него наподобяваше стара ръкавица — малко намачкана, но удобна и приятна…

Излезе от кабинета си секунда след като му съобщиха за пристигането на Гоунт и протегна ръка. Ръкостискането му беше здраво, докосването до сухата кожа на ръката му — несъмнено приятно… Беше облечен в тъмен костюм, бяла риза и с тясна вратовръзка, прикрепена на гърдите му с ръчно изработена сребърна игла, върху която проблясваше едър тюркоаз.

— Влизай, Харли, радвам се да те видя — сърдечно се усмихна Макнотън. Гласът му беше приятно плътен баритон, кракът, обут в остър каубойски ботуш, ловко ритна вратата зад гърба му. — Признавам, че повече бих се радвал да те видя при други обстоятелства…

Гоунт си избра един от тапицираните столове и се отпусна в него.

— А какви точно са сегашните обстоятелства? — попита той.

Макнотън изсумтя и след известно колебание се настани на кожения диван срещу госта си. Писалището му във форма на бъбрек се намираше в другия край на помещението и беше толкова старо, че отново попадаше сред експонатите, превърнали се в последен вик на модата…

— Обстоятелствата могат да бъдат формулирани само с три думички — въздъхна той и сгъна дългото си тяло върху дивана: — Сенаторът Рене Бейн.

— Иска да му се явя… — поклати глава Гоунт.

— Иска да му се яви Никълъс Линеър, но не може да го открие — отвърна Макнотън. — Не знаеш ли случайно къде се намира?

— Не — поклати глава Гоунт. — След като го няма в Токио…

— Дано наистина е така — рече Макнотън, преплете дългите си сухи пръсти и втренчи поглед в тавана. — Отдавна познавам Рене, на млади години живеехме в съседни градчета. Брат ми беше гадже на сестра му повече от година… Следя кариерата му от дълго време и не крия, че тя все повече ме безпокои… По природа си пада малко маниак, сегашната му цел е да отстрани японците от участие в едрия бизнес на Съединените щати. В сливането между „Томкин Индъстриз“ и „Сато Интернешънъл“ той вижда ясно доказателство за тезата си, според която ние водим неправилна външнотърговска политика.

Макнотън изпъна краката си върху килима, жестът му беше спокоен и приятелски, напрежението у госта неусетно започна да се стопява.

— Сенаторът хвърля гръм и мълнии заради факта че компанията на Линеър се занимава с внедряването на революционно нови компютърни терминали… Иска да го даде под съд и да го принуди да се оттегли от съвместното предприятие.

— Но какви обвинения може да повдигне срещу Ник? — разтревожено вдигна глава Гоунт. — Той не е нарушил законите!

— Сигурен ли си в това? Можеш ли да се закълнеш, че знаеш всичко, което става в „Томкин-Сато“?

— Не, но познавам Ник. Той не би…

— Това не е достатъчно, синко. Аз например чувам доста обезпокояващи слухове… Според тях „Томкин-Сато“ използва технологията на американската електронна корпорация „Хайротек“ за производство на компютри от типа „Кошер“, които са строго секретни. И в момента ги предлага на пазара на този, който може да даде най-добра цена… Патентът на „Кошер“ принадлежи на американското правителство и използването му без разрешение може да донесе сериозни санкции за нарушителите…

— Гоунт вдигна глава и впи очи в лицето на по-възрастния мъж.

— Хайде стига, Тери — разтревожено промърмори той. — Знаеш, че това са пълни глупости!

— Но Дейвис Мънч не мисли така — поклати глава Макнотън. — А той е следовател от Пентагона, включен официално в комисията на Рене.

— Това си е чиста проба параноя!

— Зависи какво ще открият Мънч и копоите му…

— Нищо не могат да открият!

— „Зоркото око на обществеността“ — това са те, или поне за такива се мислят — промърмори Макнотън. — Каквото и да открият, все ще е неприятно за вас…

— Хей, Тери, май забравяш, че живеем в Америка! — извика Гоунт. — Хората не могат да бъдат манипулирани по този начин! При това в национален мащаб!

— Доста съмнително изявление, синко — продължително го изгледа Макнотън. — Особено когато идва от човек като теб… Дори да издържи проверката… Бих казал, че от Макарти насам тази страна не е имала на кормилото си човек като Рене Бейн.

Безпокойството на Гоунт рязко нарасна.

— Какво се опитваш да ми кажеш? — попита той.

— Че отиваме към дъното?

Макнотън се приведе напред и натисна бутончето на апарата за вътрешна връзка:

— Марси, вече можеш да донесеш кафето — промърмори в микрофона той.

После отново облегна гръб на меката тапицерия, пръстите му почукваха по масата. След минута вратата се отвори и на прага се появи дългоногата му секретарка с поднос в ръце. Върху него имаше каничка с кафе и сребърна табличка с датски сладкиши.

— Много съм ти задължен, Марси — усмихна се Макнотън. Момичето попита желаят ли още нещо, после се оттегли. Очите на възрастния мъж се спряха на подноса: — Спомен от отдавна отминали времена — промърмори той. — Тачър ме покани на подобна закуска, когато… — на лицето му се появи дяволито изражение: — Всъщност не, дори днес нямам право да говоря за това…

Превърна разливането на кафето по чашите в цял ритуал, не забрави да сложи на Гоунт лъжичка диетичен подсладител. Този човек рядко забравяше нещо. Своето кафе остави горчиво.

— Сладкиш? — вдигна глава той. — Тези със сливовия мармалад са чудесни…

Гоунт отказа. Беше убеден, че в момент като този едва ли може да сложи нещо в уста. Отпи глътка кафе и загледа как Макнотън отхапва от сладкиша с безупречно белите си зъби.

Възрастният мъж отговори на въпроса едва когато унищожи сладкишите и си наля втора чаша кафе.

— Дъното не е толкова далеч — промърмори той.

— Защото вече не става въпрос за имидж… Ако беше така, все щях да измисля нещо — нали цял живот това ми е работата… Сега обаче няма да се измъкнем, вече сондирах няколко мнения… Рене е забил зъби в „Томкин“ и няма да я пусне, преди да си свърши работата. А знаеш каква е неговата работа — да ви разсипе докрай!

— Трябва да му попречим!

— Ти си издънка на тоя град, синко — внимателно го изгледа Макнотън. — Помисли за това, което току-що каза…

— Но…

— Никакво „но“, Харли — поклати глава възрастният мъж. — Аз и приятелите ми разполагаме с власт, но Бейн многократно ни превъзхожда… Господи, та той вече е извън контрола дори на президента! Позицията му на защитник на обикновените слоеве от населението е толкова силна, че целият град се тресе от страх! Всеки би предпочел да се отмести от пътя му, едва ли някой ще бъде в състояние да го спре…

Настъпилата тишина се нарушаваше единствено от мекото потракване на компютърни клавиши зад стената. Иззвъня телефон, затръшна се врата.

— Тери, нещата са изключително сериозни — не издържа Гоунт. — Искам да ми обясниш всичко, ясно и подробно!

Макнотън кимна с глава и прибра краката си. Острите върхове на каубойските ботуши разрошиха космите на дебелия килим.

— Добре, синко, ето как стоят нещата… Ти, всъщност „Томкин Индъстриз“, ми платихте известна сума за защита на интересите ви в определени среди на политическата власт. И мога да те уверя, че сторих всичко, което беше по силите ми.

— Съветът, който ще ти дам, е абсолютно личен и няма връзка с работата. Двамата с теб вървим заедно вече десетилетия. Дойдох на дипломирането ти, защото баща ти беше зает да се бори за прокарването на поредния си законопроект. Храня добри спомени за него, мисля, че и към теб съм се отнасял както трябва…

Тялото му леко се приведе напред:

— Според мен имаш две възможности. Първата е да се явиш пред Комисията и да отговориш на унищожителните въпроси на Бейн. С ясното съзнание, че потъваш заедно с кораба… Защото не искам да се заблуждаваш — съдбата на „Томкин-Сато“ отдавна е решена…

Устата на Гоунт внезапно пресъхна, той надигна чашата с изстиналото кафе и почти се задави от утайката.

— А каква е втората? — тихо попита той, макар че вече се досещаше.

— Според мен трябва да избереш именно нея — въздъхна Макнотън. Очите му трескаво блестяха, устните му сякаш бяха изгубили завинаги способността да се усмихват. — Измъквай се! Подай си оставката! Бягай, без да се обръщаш, далеч от неприятностите! Остави онзи могъщ таран да си свърши работата, нека ликвидира жертвите, които си е набелязал: „Томкин Индъстриз“ и Никълъс Линеър!

Маргарет Голдони отвори очи, юмруците й конвулсивно стискаха копринените чаршафи. Ето го, помисли си тя с разтуптяно сърце. Проклетото усещане за падане отново е тук!

Лежеше до тихо похъркващия си съпруг с побелели от напрежение кокалчета, гърдите й бурно се повдигаха и отпускаха, очите й бяха насочени към тавана. Идваше винаги внезапно, на пробуждане, объркваше я тотално…

Странното усещане за падане.

Не по стълбите или в басейна… В нещо празно и тъмно, запълнено единствено е нейния ужас…

Събуждаше се рязко, обляна в студена пот. Имаше чувството, че са й отнели безвъзвратно нещо скъпо, някаква частица от нея…

В началото кошмарите бяха кратки проблясъци, свързани с пътуването през Америка, приключило със смъртта на брат й. Силни, но неосъзнати емоционални взривове, които оцветяваха образите в съзнанието й някак хаотично, като спрей върху стените, попаднал в ръцете на деца… После започна да сънува Доминик. Всъщност не самия него, а по-скоро пищното му погребение. Гората от разкошни букети, дългата редица черни лимузини, агентите на ФБР, заснемащи с видеокамера всички, които влизаха в гробището. Виждаше се изправена до блестящия махагонов ковчег, насреща й, от всички страни, безмълвно се отваряха и затваряха усти… Не знаеше накъде да гледа и в крайна сметка сведе очи към пресния гроб в краката си. Там лежеше Доминик, обезглавен и с накълцано тяло, но пълен с живот… — бавно се надигаше, призрачните пръсти с натрошени кости дращеха по мазната кафява пръст… А тя стоеше като вкопана на мястото си, гърдите й се изпълваха с ужас, устата й беше отворена в безмълвен вик…

Събуждаше се обляна в лепкава пот, тялото й конвулсивно потръпваше. Да — казваше си, — това е естествено. Чувството за невъзвратима загуба идва от смъртта на брат й. Смърт, за която носеше съвсем определена вина… Но после, в ярката светлина на деня, по време на делова среща в кантората или пък вечер, когато приготвяше храната на Франси в здрача на кухнята, тя изведнъж си даваше сметка, че това усещане за безвъзвратна загуба е далеч по-силно от скръбта и вината. Беше нещо дълбоко лично, нещо, което се беше свило на топка дълбоко в душата й.

Лежеше неподвижно, бледа и напрегната. Чуваше единствено собственото си дишане, съзнанието й бавно опипваше безвъзвратната загуба — така, както се опипва триизмерен предмет… Постепенно се върна към една случка от детството. Беше на единадесет години, баща й с втората си съпруга я заведе да види баба си — неговата майка. Оказа се, че старицата е на смъртно легло.

Лицето й беше сбръчкано и напукано като стар венециански бастун. Годините тежаха върху приведените й рамене. Бялата й коса беше опъната назад и прибрана в стегнат кок, в съзнанието на Маргарет завинаги се запечата простата черна рокля, която баба й носеше в горещия летен ден. И липсата на каквато и да било пот по сухата й пергаментова кожа, въпреки палещите лъчи на слънцето.

Чуваше лошо, в устата си имаше само няколко зъба. Месеци преди това посещение й бяха извадили ларинкса. Говореше с помощта на малка кутийка на гърдите, гласът й беше по-скоро тихо съскане. Маргарет трябваше да се навежда към нея, за да разбере какво й казва…

Бабата ги нахрани, после тайно стисна ръката на Маргарет под масата. Заведе я в спалнята си, задръстена от сивкавосини фотографии. На тях беше запечатана самата тя като дете, нейните родители, най-тържествените моменти в живота — вземането на първо причастие и сватбата й във Венеция. Там бяха и избледнелите фотографии на прадядо й и сестра му, починали от холера, докато баба й е била още малко момиченце.

Приключила с кратките коментари за всяка една от снимките, баба й пристъпи към скрина от орехово дърво и издърпа най-горното чекмедже. Извади оттам някакъв предмет, тикна го в ръката на детето и притисна пръстите му около него.

— Това е за теб — прошепна тя, докато се насочваха към изхода. — Останало е от бабата на моята прабаба, било е с нея при заселването й във Венеция, преди няколко столетия… Тя останала сама, цялото й семейство загинало по време на жестока война, продължила двадесет години… Това бил единственият й спомен от него…

На път за дома Маргарет най-сетне се реши да разтвори запотената си длан. Върху нея лежеше кехлибарена фигурка на жена, изящна и прекрасна. Никога в живота си не беше виждала по-красиво женско лице. Не каза на никого за подаръка на баба си. Няколко месеца по-късно, изправена до пресния й гроб, тя продължаваше да стиска фигурката в ръката си. Знаеше, че само по този начин може да избегне чувството за невъзвратима загуба, надигащо се като черна вълна в душата й.

Сега, потна и задъхана в леглото, тя отново беше обзета от подобно чувство. Смъртта на брат й беше тежък удар, участието й в нея — макар и неволно, караше душата й да се гърчи от мъка.

Мъжът, представил се като Робърт, я изправи пред ужасен избор — животът на дъщеря й срещу живота на брат й… Нямаше начин да се измъкне ненаранена. Всъщност какъв избор беше това? Нямаше как да не отведе този Робърт до скривалището на Доминик Голдони! Франсин трябваше да живее и толкоз! Странно, но когато онзи тип обеща да пусне детето, ако Маргарет изпълнява безпрекословно всичките му заповеди, тя напълно му повярва. И той удържа на думата си. Изчезна без следа, сякаш никога не беше съществувал върху лицето на земята. А те двете с Франси останаха в долнопробния мотел на Магистрала 95, само на няколко мили от Марин Сен Кроа, щат Минесота…

Отново си спомни за неотразимото привличане, което беше изпитала към този мъж. Усети топлината на тялото му, ноздрите й се изпълниха със странния му аромат, бедрата й потръпнаха от желание…

Не, това е немислимо, проплака душата й, — изпълнена с ужас.

Неволно спусна ръка към слабините си, усети овлажняването им, съзна какъв огромен грях тегне в душата й. Направи усилие да изхвърли тези мисли от съзнанието си, да се съсредоточи единствено върху Доминик. Но какво беше това, което изпитвах към Робърт? Какво ми отне той, какво получих в замяна? Доминик: единственият човек, който и беше повярвал, който беше съумял да открие качествата на ума й под обвивката на жена, който тайно се беше възползвал от този ум…

Мъжете приличат на деца, които си играят на богове, замаяно помисли тя. Дали някога си дават сметка, че живеят в един реален свят? До нея Тони де Камило тихо похъркваше. Макар да ги деляха сантиметри, Маргарет изпита чувството, че той е някъде далеч — може би в Лондон… Не беше осъзнавала колко дълбоко мрази този човек преди Доминик да го назове за свой наследник. Идеята да стане „капо“ на могъщата фамилия страшно много допадна на Тони, но всъщност какво изненадващо имаше в това? Той открай време обичаше известността и уважението — това си му беше наследство от работата с богати клиенти в Холивуд. Във филмовата индустрия се ценяха само властта и богатството, нищо друго нямаше значение. А Тони бе имал късмета да натрупа големи количества и от двете… И когато Доминик разтвори пред него вратите на един коренно различен свят, той остана смаян и възхитен…

За съжаление, за разлика от Доминик и самата нея, той нямаше никаква представа за същността на този свят. Доминик обясни, че тя ще бъде посредникът между двамата. Тони не биваше да демонстрира каквато и да било близост с боса на мафията, защото това несъмнено би се отразило на адвокатската му практика.

После Дом загина. Маргарет ясно си спомни момента, в който беше принудена да разясни на Тони какво ще става отсега нататък. Моментът, в който трябваше да му втълпи, че властта и влиянието му не са нищо повече от една илюзия. Сега вече беше сигурна, че би трябвало да предвиди реакцията му. Сицилианската кръв на съпруга й кипна, обзе го сляпа ярост. Започна да я бие, ударите му бяха толкова многобройни и силни, че тя скоро престана да ги усеща, свита до стената на спалнята… Франсин положително е чула скандала, или поне част от него, прехапа устни тя. Всъщност има ли някакво значение? Каквото и да е чуло, момичето несъмнено щеше да изпита чувство на отвращение. И никой не би могъл да изтрие това чувство от душата му…

Но защо Доминик ме избра за свой единствен довереник, запита се тя. Страшно много се беше гордяла с неговото доверие, едновременно с това избягваше да мисли за огромната отговорност, която й носеше то… Душата й се сви от отчаяние — едно до болка познато чувство.

После от бурните вълни на съзнанието й изплува образът на Робърт. Омайващ, величествен…

Отпусната в леглото, вслушваща се в тишината на нощта, хипнотизирана от фантастични видения, Маргарет бавно осъзна, че е преминала своя Рубикон. Нищо вече не беше същото, дори собственият й дом изглеждаше променен. В главата й отекна шепотът на Робърт: Какво още ти дадох, Маргарет? Сега вече знаеш, че притежаваш целеустременост и можеш да постигнеш всичко…

От гърдите й се откъсна тежка въздишка. Съзнаваше, че именно той е причината за всички промени, без значение беше дали тя самата приема този факт, или се бунтува срещу него.

Зная, че отне нещо от мен и страшно го ненавиждам за това! Но какво ми остави в замяна, Господи?!

Внезапно — като дух, изскочил от бутилката си, образът му изпълни съзнанието й. Зави и се свят, погледът й се насочи навътре, дълбоко в душата й. И там видя тежкия камък на своя грях…

Имаше чувството, че той е тук, лежи на сантиметри от нея. Непонятна емоция накара тялото й да потрепери. Вече знаеше какво й беше дал той — силата да продължи живота си с Тони по неизвестната и вероятно трудна пътека на бъдещето… Но имаше и още нещо. Опита се да не мисли за него, да го погребе дълбоко в душата си. Но то отказа да се подчини, упорито търсеше път към повърхността… И спечели. Маргарет изведнъж разбра, че притежава силата, която щеше да й бъде необходима, за да се справи с наследството на брат си.

Ето какво й беше дал Робърт… От гърлото й се изтръгна тихо стенание, желанието й да го види отново изпълни душата й със силата на приливна вълна.

Четвърта глава

Виетнам — лятото на 1965 година

Откровено казано, До Дук изобщо не беше виждал баща си. От дребните вещи, останали в къщата, той стигна до заключението, не баща му е бил японец, но нито майка му, нито някой друг потвърди това. Майка му не говореше нито за раждането, нито за зачатието му. Сякаш предпочиташе да забрави, че момчето съществува на белия свят. А то реши, че баща му е японец, просто защото останалите възможности бяха далеч по-малко вероятни.

„Къщата“ беше всъщност едно огромно имение в Сайгон, в което работеше майка му. Беше притежание на еднорък французин, оградено с бледозелени стени от ронлив пясъчник. Вилата имаше формата на огромна подкова, със стръмен покрив от гладки керамични плочки, сякаш захапала разкошната вътрешна градина. Площта около нея беше покрита е гъсти храсти от прекрасни бугенвилии и тамариндови дръвчета. Край тях До Дук се беше потил безбройни часове, опитвайки се да ги поддържа в съответствие със строгите изисквания на французина. Пред широката, облицована с камък веранда имаше асиметричен басейн, чиято форма, кой знае защо, напомняше на До Дук главата на воден бик…

Този басейн определено му харесваше. В кратките часове за сън той напускаше своя сламеник и безшумно се плъзгаше в чистата вода. Оттласкваше се от дъното, обръщаше се по гръб и гледаше нагоре към нищото. Главата му се изпразваше от всякакви мисли, душата му намираше покой. Всичко, което го вълнуваше и му пречеше да заспи, се разтапяше в празнотата.

Тук, в имението на французина, не достигаше вечният дизелов грохот на Сайгон, войната се превръщаше в далечен спомен. Само отраженията на реактивните самолети в бистрата вода на басейна напомняха за трагедията, разиграваща се отвъд високите каменни стени.

Спомените на До Дук за французина бяха съвсем бегли. Беше тих и възпитан човек, посвоему набожен. Всяка вечер пееше Nunc diinittis — молитвата на Симеон, опитваше се да накара и До Дук да му приглася, съвсем като баща:

Господи,

Нека твоят покорен слуга почива в мир,

Така, както е казано в Твоето слово…

Думите на молитвата бяха непонятни и трудно произносими за момчето. За да го накара да пее заедно с него, французинът му предлагаше цели шепи от бонбоните собствено производство — сочни, покрити с шоколадова глазура, с вкус на мед, канела и карамфил.

Но това беше много отдавна. До Дук едва беше навършил пет години, според французина обаче беше достатъчно голям, за да го прати на работа…

В онези години До Дук беше убеден, че французинът печата пари в голямото мазе. Защото в имението се разменяха огромни суми, по всяко време на денонощието. По-късно разбра, че господарят на имението се занимава с търговия на оръжие и наркотици, а „Чичо Захар“ — подигравателното прозвище на американското правителство тук — затваря очи и го оставя да си гледа работата на спокойствие…

Вечер, след като изпиваше порядъчно количество „медок“ — местното червено вино, французинът изпращаше До Дук да преброи и опише оръжието и мунициите в склада. Преди години някакъв доставчик, недоволен от пословичната му стиснатост, беше привързал една граната към сандък с автоматични пушки К-150. Тогава французинът все още не вярваше на никого и проверяваше стоката си сам. При експлозията изгуби ръката си и след това вече възлагаше тази работа на някой от местните си помощници. До Дук скоро откри, че е третият виетнамски младеж, който изпълнява подобни задачи…

А още по-късно, когато към задълженията му се прибави и робското обслужване на честите и смайващо екстравагантни приеми, давани от французина, До Дук научи какви услуги са искали от майка му — разбира се, преди повече от десет години, когато все още е била млада и привлекателна…

Историята му разказа двойка шведи, надрусани здраво от шампанско и любимия наркотик на французина, представляващ комбинация от марихуана и опиум. Разказът им беше жив и изпълнен с такива подробности, че До Дук не можеше да не им повярва. Присъстваше и майка му, задължена да приготвя порциите отрова за гостите. Слушаше стоически, очите й гледаха някъде надалеч, замъглени и лишени от блясък като облаците, скриващи сърпа на месечината над главата и.

До Дук така и не можа да разбере дали в разказа на гостите се прокрадваше носталгия по отминалите времена, или поведението им беше умишлено садистично. Нима не си даваха сметка кой е той, нима подигравателното им кискане не беше предназначено за родната му майка? Но повечето от европейците имат странната способност да гледат на азиатците като на част от екзотичния пейзаж, обръщаха им внимание точно толкова, колкото на палмите, оризищата и блатата около мангровите горички…

Тогава за пръв път видя сиянието — странна, фосфоресцираща светлина, излъчваща се от кожата на хората край него. То завинаги остана свързано с началото на промяната в собствената му душа, с раждането на способността му да отлепя и изхвърля дебелите пластове на възпитанието, покрили душите на хората, да ги вижда разголени до самата им примитивна същност…

Постепенно сиянието се превърна в нещо като спусък, той започна да вярва, че експлозията на справедливия му гняв всъщност е проява на милост и великодушие. В момента, в който пред очите му блясваше сиянието, той започваше да действа сигурно й целеустремено, душата му се освобождаваше от бремето на противоречивите емоции, които мъкнеше на гърба си така, както Сизиф е мъкнал своя камък…

А ето какво мислеше за французина: той беше спасил живота на майка му, след като любимият й е бил убит, имал дързостта да се обяви в защита на своя народ. Защото всичко, което притежаваше тази жена — образование, характер, обноски — беше изчезнало заедно с любовта й. Сега стоеше с наведена глава някъде около хладилника и гледаше с невиждащи очи.

Животът й се свеждаше до съвсем елементарни неща — няколко пиастра, сламеник за спане (в кухнята, за да бъде подръка), а понякога дори и закрила от страна на французина. Защото той беше влиятелен човек, особено в средите на сайгонския подземен свят.

Едновременно с това я третираше като болно псе. Изобщо не забелязваше, че я унижава, че я лишава дори от елементарното човешко достойнство. На практика беше доволен от своето милосърдие, от щедрия си жест. Беше прибрал тази виетнамка от улицата, където положително би свършила като евтина проститутка, надрусана с наркотици или алкохол, беше я превърнал пак в проститутка, но в собствения си дом. Което й позволи да стане известна сред мъжете от различни националности, намиращи гостоприемство под покрива на французина.

Какво е животът, често се питаше До Дук. От майка му се искаше да бъде готова. Във всеки час на деня и нощта. Готова да задоволява прищевките на многобройните гости на французина. Той много се гордееше с известността си на гостоприемен човек, с широка усмивка на уста обясняваше как разбива на пух и прах ширещата се сред много народи представа за стиснатостта на своята нация…

И все пак без французина, поел ролята на ангел-пазител, майката на До Дук не би имала никакви шансове, положително би си изкарвала мизерния залък на улицата, би умряла преждевременно от глад и злоупотреба с упойващи вещества… Тогава и До Дук нямаше да го има. Своето съществуване — унизително и срамно — той все пак дължеше именно на този човек. На практика му беше задължен за всичко, което имаше значение за него на този свят. И все пак…

Сиянието, което излъчваше французинът, се оказа доста по-различно от това на останалите. Беше яркосиньо, със сивкав, почти метален оттенък. Доста по-късно, вече събрал достатъчно богата база за сравнение, До Дук си даде сметка, че този цвят е свързан с близката смърт на приносителя си.

— Групово изнасилване — промърмори До Дук и заби кухненския нож в тялото на французина, сухо и почерняло от слънцето. Купонът бавно се беше разпаднал. Повечето от гостите си бяха тръгнали, тук-там из къщата се забелязваха телата на онези от тях, които бяха твърде пияни или твърде дрогирани, за да го сторят. — Разказаха ми всичко! Хващали са се на бас колко мъже ще издържи, преди да припадне!…

Острието на ножа проблясваше като коремчето на корморан под лъчите на слънцето, вдигаше се и падаше със смразяваща методичност.

— Ето какво си причинил на моята майчица! — от прободените ръце на французина бликна алена кръв, сякаш някой беше разлял бутилка от най-хубавото му вино. — А моето раждане е резултат от едно пиянско обзалагане! — ръцете на До Дук също станаха мокри и лепкави.

— Разбираш ли какъв срам е изпитвала мама? Тя не е имала сили дори да говори за раждането на своето дете — ризата му подгизна от кръв. Не, не разбираш!… Какво знаеш ти за чувството на срам?

Очите на французина бяха широко отворени, в зениците им беше застинало недоумение. От многобройните рани по тялото му обилно течеше кръв, животът бързо го напускаше.

— В момента, в който ме погледне, пред нея оживява ужасната картина на моето зачатие, спомня си в какво се е превърнала благодарение на теб…

Устата на французина зейна, гледката беше отвратителна.

— Пак благодарение на теб тя е научила колко мръсен и горчив може да бъде животът!

Окървавената ръка се протегна напред, пръстите й спазмодично се свиваха и отпускаха.

— За нея ти си Животът, по-могъщ от Буда и всички останали богове, които едва ли са означавали нещо в отчаяното й състояние… Но ти си жив, човек от плът и кръв, който е поел ролята на боговете… Властелинът на света!

Французинът рухна на колене, тялото му се поклащаше в ритъма на нападението. Устата му беше пълна с кръв, беше му трудно да говори:

— Нищо такова не съм… Аз й спасих живота!

Последната фраза излетя от устата с изненадваща яснота, още по-изненадваща беше на ината правдоподобност… До Дук побесня от гняв, но после, след угасването на сиянието, в душата му се настани някаква двойственост — неясна и несвойствена за годините му. Която, разбира се, го завари напълно неподготвен… Защото французинът беше абсолютно искрен…

— Спаси я, но какво й предложи? Деградация и нещастие! Тя никога не би те обвинила, никога не би ти сторила нещо лошо… Просто така е устроена. Но аз съм друг. Друг!… Друг!…

— Господи, нека твоят покорен слуга почива в…

До Дук преряза гърлото му, неспособен да понесе тази последна обида… Думата мир нямаше място в това луксозно обзаведено жилище — крещящо противоречие на всичко, свързано с бедността и страданията…

Последните слова на французина потънаха във фонтан от кръв и стомашни сокове, неясни и тайнствени от заклинанието на близката смърт… Въпреки това обаче те се запечатаха завинаги в душата на До Дук:

— Няма лоши намерения… — прошепна с посиняващи устни французинът. — Има само… лоши постъпки…

Това отне последните му сили, очите му се извъртяха с бялото нагоре, тялото му рухна на пода, краката му се разтърсиха в предсмъртен спазъм… После мехурът му се освободи, До Дук със задоволство установи, че този край е напълно подходящ за епитаф на човек като бившия му господар.

Веднага след тази случка напусна Сайгон. Знаеше, че французинът има огромно влияние и трябва да се покрие някъде задълго, ако иска да остане жив.

По онова време най-голямото му желание беше да воюва. Естествено в кабината на някой от реактивните изтребители, които ежедневно прелитаха над имението на французина.

Мразеше комунистите така, както мразеше американците и французите. А дори и повече, понеже те бяха предатели, водещи война срещу собствения си народ. Все още не притежаваше достатъчно познания и мъдрост, за да разбере лудостта, накарала тези хора да избиват безогледно своите сънародници, усърдно да заличават уникалната история на Виетнам. Знаеше само едно — това не са хора, а диви зверове, които трябва да бъдат изтребени до крак.

Все пак не посмя да се запише доброволец в армията на Южен Виетнам. Даде си сметка, че именно там ще го потърсят хората, които искат да отмъстят за убийството на французина. Избра свободния живот в планината и това коренно го промени.

По онова време планините съвсем не бяха място за дванадесетгодишни момчета. Там върлуваха не само партизаните на Виетконг, но и много бандити, ден и нощ се проливаше кръв… Все пак До Дук имаше чувството, че ще бъде на много по-сигурно място сред планинските джунгли, вместо да остане да чака съдбата си в сайгонското имение на французина.

В планината обаче имаше и други хора. Диви планинци, прокудени от родните си места, високо в платата на Севера. Повечето от тях бяха от племето „нунг“ — примитивни и свирепи аборигени от китайско потекло, които имаха свой собствен мироглед и бяха в състояние, макар и с помощта на забравени от векове способи, да запазят това, което им принадлежеше…

Дори свирепите партизани от Виетконг се страхуваха от нунгите и предпочитаха да се държат далеч от местностите, в които са били забелязани диваците. До Дук се наслуша на какви ли не небивалици за тези племена — че владеят до съвършенство черната магия; че навличат прясно одраните кожи на враговете си, докато чакат месото им да се опече на буйния огън…

Всичко това пробуди любопитството на момчето. Не се страхуваше от това тайнствено племе, напротив — то неотразимо го привличаше. По простата причина, че дори комунистите се плашат от него… По време на пребиваването си в имението на французина беше научил единствения урок, който има някаква стойност в Азия: човек не бива да ламти за пари, а за власт. Нунгите притежаваха власт, а До Дук — не. Това решаваше проблема и той без колебание тръгна да ги търси. Сметката му беше проста — може да загуби само живота си, който в този момент така и така не струваше кой знае колко… А може да спечели много…

Това беше най-доброто и същевременно най-лошото решение в живота му. Старият До Дук, какъвто и да беше той, неусетно се стопи и изчезна сред нунгите. На негово място се роди нов, съвършено различен До Дук. Думата възкресение би била твърде проста за това прераждане, би обяснила твърде малко неща… Но след продължителния процес на асимилация той често се усамотяваше сред непристъпните планински върхове, отправяше взор към прекрасния залез и тихо, почти несъзнателно си пееше Nunc dimittis.

Отделяше време за своята молитва дори след като старейшината на племето го подложи на внимателен преглед и установи, че е наркоман, отдавна привикнал към опиума. Продължи да се придържа към този навик и когато откри истинския състав на бонбоните на французина, в които се оказа, че има и нещо друго, освен мед, канела и карамфил… Нещо, което по откровено циничен начин е осигурявало подчинение към господаря на имението…

Господи,

Нека твоят покорен слуга почива в мир,

Така, както е казано в Твоето слово…

Тези думи, макар и все още неясни по смисъл и съдържание, му носеха душевно спокойствие и бодрост, той просто не можеше да се раздели с тях… Естествено той имаше родители, познаваше майка си, макар и не особено добре… А тя така и не пожела да го опознае и да стане близка с него. По простата причина, че в негово лице виждаше всичко това, което тя самата вече никога не би могла да бъде.

Псалмът Nunc dimittis остана единственото нещо на света, което му носеше сигурност, единствената топлина, която момчето познаваше. Не можа да го изтръгне от душата си дори когато започна специалната си подготовка при нунгите.

Те, нунгите, много се зарадваха на факта, че момчето е преследвано от закона. В нощта, в която ги откри в подножието на един непристъпен планински връх и им разказа своята история, те дълго се смяха, тупаха го по гърба и плюеха в огъня от удоволствие. С изключение на Ао — най-възрастния и най-уважавания сред тях. Той клечеше край огъня, мълчалив и непристъпен. Пъстрите му, странно приближени очи бяха присвити — сякаш думите на До Дук бяха ярки слънчеви лъчи, които го заслепяваха.

Наблюдавайки го докато говори, До Дук остана с впечатлението, че този старец вижда мъката на сърцето му. Яростта, горчивината, отвращението… А и странната обич, която изпитваше към човека, когото беше убил… Макар тя да беше скрита дълбоко в душата му като риба, заровила се в тинята на планинско езеро…

Когато нунгите се разпръснаха и всеки пое по пътя си в хладната нощ, старецът отвори очи и ги закова върху До Дук. Край огъня бяха останали само двамата, съчките тихо пропукваха.

— Хората говорят странни неща за нунгите — промълви До Дук и изведнъж потръпна от студ. Опря длани в свитите си колене — един почти умолителен жест. — Казват, че ядете враговете си, като първо ги изпичате на огъня…

— Аз лично предпочитам месото си сурово — отвърна Ао, изчака един сякаш безкраен миг, сетне избухна в хриплив смях. Когато лицето му се успокои и възвърна обичайните си черти, той поклати глава и вече сериозно добави: — При нас няма от какво да се страхуваш, млади братко…

Ето по какъв начин стоикът Ао отвори душата си за До Дук и го поведе към дълбините на Мрака.

Беше необикновено едър мъж с властно поведение. Познаваше всички Тайни, познаваше и техниката на белите. Например беше в състояние на тъмно да разглоби, почисти и сглоби американска автоматична пушка М-60, можеше да работи с пластични експлозиви, с фосфорни мини и газови гранати, познаваше основните принципи на въздухоплаването.

Една вечер поведе До Дук надолу, към гъстия черно-зелен пояс на джунглата. Там беше толкова влажно, че момчето остана с впечатлението, че се гмурка под повърхността на морето. Направи му впечатление, че макар и стар, Ао се придвижваше абсолютно безшумно. Вървеше със сигурна крачка и сякаш по добре отъпкана пътека, макар около тях да нямаше нищо подобно, само гъстата зеленина.

Придвижваха се в абсолютен мрак, До Дук беше принуден да се държи за рамото на възрастния мъж, за да не се загуби. Около него джунглата дишаше с пълни гърди, разнасяха се тайнствени звуци, животински рев. Миришеше на мъх и гниеща растителност, миризмата беше силна и натрапчива — като на току-що запарен черен чай от Железните планини на Китай.

Големи насекоми се блъскаха в бузите и ръцете на До Дук, веднъж непосредствено до тях се разнесе заплашителното ръмжене на хищен звяр. Теренът под краката им продължаваше да се спуска надолу, скоро момчето видя бледото сияние на луната сред разредилите се клонаци над главата си.

Ао спря, приклекна и безмълвно посочи пред себе си. Отначало момчето не забеляза и не чу нищо, после вятърът смени посоката си и до ушите му достигна ромон на течаща вода — богат и плътен като камбанен звън. Звуците помогнаха за ориентацията му, скоро беше в състояние да определи, че клечат на брега на планински ручей. Разнесе се силен плясък, някакво едро тяло се натопи във водата.

Ао издаде странен гърлен звук, космите по врата на До Дук неволно настръхнаха. Черното тяло във водата надигна глава и се извърна насам. Беше голям черен леопард.

Беше слушал разни истории за тези рядко срещащи се зверове, на не познаваше човек, който да ги беше виждал. Говореше се, че черните леопарди обладават магическа сила и благодарение на нея са изтрили оранжевите ивици от кожата си.

Ао отново издаде същия звук, До Дук потръпна. Черният леопард бавно се измъкна от водата и тръгна към тях. Нервен тик, напълно неконтролируем, разтърси мускулите на До Дук. Главата му започна да се тресе, приближаващият се хищник ту се появяваше, ту изчезваше от погледа му. Беше толкова уплашен, че кръвта замръзна в жилите му, а стомахът му се сви на топка.

Отдалечил се от водата, звярът беше на крачка от тях, лесно би могъл да смаже главата на До Дук с могъщата си лапа. Тялото му беше дълго най-малко три метра, още метър добавяше стегнатата опашка, която бавно помръдваше нагоре-надолу.

Тежка миризма блъсна ноздрите на До Дук. Миризмата на животинска сила и смърт. Устата му пресъхна, езикът му залепна за небцето. Звярът втренчено ги гледаше, дишането му беше дълбоко и равно, придружено от едва чуто мъркане.

Ао притисна с длан рамото на До Дук, давайки му сигнал да не мърда. После изведнъж се изправи и изчезна в мрака на джунглата.

Масивното тяло на звяра изпълваше пространството пред очите на момчето, превърнало се сякаш в отделна планета. Могъщият гръден кош бавно се надигаше и отпускаше, огромните кехлибарени очи го наблюдаваха с някаква странна интелигентност, изглеждаха някак късогледи и разфокусирани. Един американски полковник, чест гост в имението на французина, беше казал на До Дук, че леопардите не притежават добро зрение и слух, разчитат преди всичко на своето обоняние.

Жълтите очи примигнаха въпреки желанието си До Дук се разтърси от страх. Черният леопард глухо изръмжа, главата му започна да се свежда надолу. До Дук усети как се подмокря, но нищо не можеше да направи.

Ао отново се появи, лявата му ръка беше протегната напред. Клекна на крачка от звяра, около китката му беше увита отровна змия, триъгълната й глава беше здраво стисната между палеца и показалеца му.

Насочи змията напред в някакво непонятно предложение. Ноздрите на звяра потръпнаха и се разшириха, доловили безпогрешно присъствието на влечугото. Движението на главата му беше мълниеносно. До Дук силно се съмняваше, че дори човек като Ао би могъл да се отдръпне навреме…

Огромните челюсти широко се разтвориха, ръката със змията изчезна между тях. Миг по-късно Ао изтегли ръката си, змията вече не беше увита около нея.

В продължение на няколко секунди тишината се нарушаваше единствено от мляскането на звяра. После челюстите престанаха да се движат, ноздрите изпръхтяха. Ао отново издаде странния гърлен звук, после сложи ръце на раменете на момчето и го побутна напред, по посока на хищника. Кехлибарените очи продължаваха да го наблюдават с предишното късогледо примижаване. По крака на момчето се стече вадичка урина, звярът изсумтя, явно заинтригуван от новата миризма.

От черната козина се излъчваше топлина, бърните се дръпнаха нагоре, оголвайки огромни бели зъби. До Дук усети как му се завива свят.

Зад звяра блестеше водата на потока, прорязана от сребърна лунна пътечка. Момчето имаше чувството, че може да стъпи на нея и да премине на отсрещния бряг.

После отново насочи вниманието си към звяра и примигна от изненада. Черният леопард беше изчезнал, на мястото му стоеше слаба жена с изящни черти на лицето и дълга черна коса, която почти опираше до земята. Изглеждаше съвсем нормално, но в ръцете й имаше нещо странно. До Дук напрегна взор и видя, че дългите й пръсти са всъщност извити дървесни корени…

Тялото й леко помръдна, в душата на момчето нахлу ужас… От кръста надолу жената беше скелет. Никаква кожа, никаква плът. Само кости, бледо проблясващи на лунната светлина.

— Коя… Коя си ти? — неволно прошепна До Дук.

— Нима не ме познаваш? — попита изящната жена, кехлибарените и очи се заковаха върху лицето му. — Аз съм твоята майка.

Сърцето на До Дук лудо блъскаше в гърдите, имаше чувството, че не звярът, а той самият е погълнал отровната змия.

— Това не е вярно — промърмори той с глас, натежал от ужас. — Моята майка е много по-възрастна, от теб.

— Не е така — поклати глава жената. — Защото аз съм мъртва.

— Какво?!

— Приятелите на французина ме убиха, защото отказах да им кажа накъде си избягал.

— Но ти не би могла да им кажеш, защото не знаеше! — възкликна До Дук.

— Знаех — поклати глава тя. — Знаех го със сърцето си. Можеше да идеш само на едно място… Ти, който не трябваше да се раждаш никога; момчето, чийто живот е една ужасна грешка… За да живееш, ти трябваше да умреш и отново да възкръснеш. Предишният ти живот беше недоразумение, сега обаче имаш още един шанс…

Сега вече я позна. Даде си сметка, че се явява пред него такава, каквато е била някога — млада, прекрасна… Можеше да разбере защо е била желана, макар и само за една нощ, от тъмните субекти, събиращи се под покрива на французина…

— Мамо… — промълви той, странна влага се промъкна под клепачите му. За пръв път в живота си проливаше сълза за някого…

— Не ме наричай така — тъжно поклати глава жената. — Никога не съм била майка за теб… Бях лоша и себична, не успях да намеря сили, за да те обичам… Аз те презирах, французинът положително те обичаше повече от мен… — главата й се сведе, черната коса се спусна на гъсти вълни над сребристото лице. — По-добре, че съм мъртва… Всеки ден се молех на Буда да ме дари с любов към теб, но той не чу молитвите ми… Сърцето ми изсъхна и умря далеч преди да умре тялото ми…

— Ти не си била виновна за това, мамо!

Главата й рязко се повдигна, косата се плъзна назад. Очите й горяха с мрачен блясък, гримасата й наподобяваше озъбената муцуна на черния леопард, готвещ се за смъртоносен скок.

— Това, което ти казвам, е истина! — просъска тя. — Аз съм Азия, винаги готова да разтвори крака, за да бъде изнасилена от французи и руснаци, от китайци и американци… Те винаги са ни използвали както искат, тъпкали са ни с опиум, превръщали са ни в свои роби… И в крайна сметка ние сме ставали бесни кучета, които хапят собствените си крайници, нахвърлящи се върху самите себе си…

Ръцете й се вдигнаха нагоре, костеливите пръсти с извити като куки нокти сграбчиха въздуха над главата й.

— И аз съм луда! Толкова луда, че не успях да обикна това, което би трябвало да обожавам! Ти си моя кръв, До Дук. Но аз гледах на теб по начина, по който гледат на нас… — главата и тъжно се поклати: — Не, не си губи времето да жалиш за мен. Аз следвам своята карма и вече съм част от разрухата на Азия. Може би звучи ужасно, но все пак е нещо…

— Но аз те убих! — проплака той. — Заради мен те…

— Не им казах къде си — светна призрачното й лице. — Не им издадох твоята тайна, До Дук. Нима мислиш, че не знаех какви ще са последиците? Знаех ги, знаех ги отлично! Но отказах да им се подчиня и се почувствах много добре! — от устата й се откъсна въздишка на задоволство: — Това беше единственият смислен акт в живота ми. И в крайна сметка открих, че сърцето ми продължава да тупти… За теб, До Дук… — златистите очи го увиха в блестящата си паяжина: — Сега е твой ред, синко… Възползвай се максимално от шанса си!

Лунната светлина изведнъж се стопи, вероятно небето се беше покрило с облаци. Настъпи мрак, До Дук неволно примигна. Когато отвори очи, пред него отново клечеше черният леопард. В ноздрите го удари тежката миризма на хищник, зави му се свят, отново примижа… Когато очите му се нагодиха към тъмнината, черният леопард вече го нямаше. Беше се плъзнал обратно във водата и плуваше нагоре срещу течението. След миг от него нямаше следа.

До Дук отпусна глава и се разрида. За пръв път в живота си бе докоснат от любовта. Страданието му беше непоносимо, даде си клетва никога повече да не позволява това…

Ръката на рамото му беше силна и някак успокоителна.

— Точно така, млади братко — прошепна Ао. — Трябва да превърнеш сърцето си в камък, защото ти предстои труден и опасен живот.

Приклекнал на брега на планинския ручей, До Дук по-скоро усети, отколкото чу думите му. Бавно и незабележимо те запълниха празнотата около него, отново изпита чувството на покой, което намираше само на дъното на басейна в имението на французина.

Когато най-сетне отново вдигна глава, нощта вече си отиваше. Беше настъпил онзи странен час преди изгрев-слънце, в който всичко изглежда монотонно сиво, природата сякаш е замряла…

— Цяла нощ сме били тук? — учуди се той.

— Времето няма никакво значение — отвърна Ао. — Можеш да го забравиш.

— Но какво стана? — погледна го До Дук. — Нима всичко беше сън? Черният леопард, змията, призракът на мама…

— Всичко е заради Нго-мей-юхт — Лунния полумесец — усмихна се възрастният мъж. — Сега ме слушай внимателно, искам да ти разкажа за танца Паау…

— Някога, преди много години, по време на разцвета на цивилизацията на нунгите, някои от нашите градове-държави имали за свой символ черния леопард… Нунгите го наричали Паау и вярвали, че е божество. Но сред тях имало хора, които ламтели за властта на боговете и решили да заловят Паау. Сторили го много хладнокръвно, с голяма смелост в сърцата… Изкопали дълбока яма и звярът попаднал в капана им…

Ао имаше способността да говори просто, но омайващо. Гласът му сякаш правеше черна магия, околният въздух се наелектризираше…

— Веднага му счупили краката, за да не може да избяга… Не посмели да го сложат в клетка. Били и зли, и безскрупулни, но все пак се страхували от гнева на боговете. Пречупвайки костите на Паау, те вярвали, че духът му ще остане на свобода и по някакъв начин ще се всели в тях… Според тогавашната вяра „душата“ на хора и животни оставала в здравите им кости, след време, с помощта на молитви и особени ритуали, от нея можел да започне нов живот…

— Второто нещо, което направили, било по-просто. Започнали да хранят звяра с труповете на своите врагове. Вярвали, че по този начин ще засилят божествените му способности. След девет дни разрязали гръдния кош на леопарда, строшили ребрата му и измъкнали все още тупкащото му сърце. Изяли го, а после увили голите си тела с топлия му труп, сякаш за да попият кръвта му. Според легендата трупът на Паау започнал да трепери и подскача върху раменете им… Така се родило преданието за танца на Паау…

Утринните изпарения бавно скриха от очите им прозрачните води на планинския ручеи, ромонът заглъхна, джунглата изчезна. Можеха да бъдат навсякъде, сякаш висяха във въздуха, изпаднали в странна безтегловност.

— Ритуалът се превърнал в традиция, властта на тези хора — реална или въображаема, продължавала да расте… Намирали враговете им голи и безпомощни, с пречупени крайници и лице в прахта… Така ги лишавали от сила, правели бягството им невъзможно… — В пъстрите очи на Ао се появи особен блясък.

— Най-важната част на този ритуал обаче била свързана с изтръгването на сърцата. Изваждали ги от гръдния кош на нещастниците и ги пришивали към пъпа им. Вярвали, че по този начин душите им не могат да напуснат тялото в мига на смъртта…

Главата на стареца се извърна встрани, До Дук остана с чувството, че очите му пронизват мъглата на изпаренията около тях, насочват се в друго време, в друг свят…

— Точно на това възнамерявам да те науча — някак глухо прошепна Ао. — Ще овладееш танца Паау, ще се научиш да поглъщаш силата на боговете… Защото именно затова си тук, изминал дългия път от низините… — ръката му рязко се вдигна: — Но първо трябва да си избереш някакво живо същество. То ще бъде твой представител, другар на духа ти. Хайде, избирай!

— Избирам бялата сврака — механично отвърна До Дук, спрял се на първото нещо, което се появи в съзнанието му.

— Бялата сврака значи… — проточи Ао, после заби огнения си поглед в лицето на момчето. — Сигурен ли си?

До Дук кимна с глава. Странно, но наистина беше сигурен. Това се случваше за пръв път в живота му.

— Да бъде — тържествено промълви Ао. — От този момент нататък другар на твоя дух е бялата сврака.

Думите му пронизваха До Дук, тялото му усети почти физическа болка. Очите на стареца се превърнаха в черни дупки, в гладки камъни на дъното на планински поток.

— Да бъде — повтори той. — Ти ще станеш Нго-мей-юхт и само човек като теб ще бъде в състояние да те разкрие и победи.

— Какво означава това? — попита шепнешком До Дук.

— Ще се превърнеш в друг човек — саркастично се усмихна Ао. — Плаши ли те това? Не? Много добре… Душата ти ще страда от вечна жажда. Скоро, много скоро ще престанеш да се интересуваш от храна и вода…

— А с какво ще поддържам живота си?

— Зависи — с мрачна тържественост отвърна Ао. — Зависи от това, което ще остане от теб, след като се превърнеш в Нго-мей-юхт…

— Но аз ще си остана смъртен…

Ао дълго мълча, после въздъхна и каза:

— Да, получиш ли смъртоносна рана, ти наистина може да умреш… В този смисъл си смъртен. Но като Нго-мей-юхт тялото ти ще притежава забележителна способност за възстановяване.

— И ще бъда близо до безсмъртието, така ли?

Тежките клепачи на Ао почти скриха блестящите пъстри очи.

— В крайна сметка сам ще решиш това — отвърна той, вдигна ръка между двамата, дланта й беше обърната нагоре.

Някъде наблизо пропя птичка, звукът прониза утринните изпарения, блъсна се в стената на джунглата и се върна обратно — рязък и някак недействителен.

Ао чакаше ръката на До Дук да легне върху неговата. Стисна я здраво, цялото тяло на момчето се разтърси. Когато проговори, гласът му беше съвсем различен, идващ от нова, още по-непозната и тайнствена планета.

— Готов ли си да продължиш своето пътешествие от една планета към друга? — попита този глас.

До Дук отвори уста да отговори, но Ао вече поклащаше глава, сякаш доловил мислите, оформящи се в съзнанието на момчето.

Пета глава

Венеция | Токио | Ню Йорк

Никълъс се събуди от басовото боботене на моторниците по Канале Гранде. Отвори очи, навън все още беше тъмно. Зашляпа бос по плочките и забеляза, че през цепнатините на затворените капаци се процежда онази особена млечна сивота, която предхожда утрото. Бутна ги навън, пред очите му блеснаха мраморните фасади на сградите, окъпани в странна светлина, бледа и разсеяна, която няма име и трудно може да се опише. Във водите на канала се отрази стройното тяло на морска птица, миг по-късно вече го нямаше. Остана само гордата осанка на Санта Мария дела Салуте в далечината.

Влезе в банята да се облекчи, наплиска лицето си със студена вода, после се облече и излезе. Не знаеше къде отива, единственото му желание беше да върви по улиците и да диша въздуха на този невероятен, покрит с паяжината на златно було град.

Откъм лагуната подухна хаплив ветрец, той вдигна яката на велуреното си сако. Прекоси малък площад и пое по тясна уличка с многобройни магазинчета. Беше пуста, повечето от тях бяха все още затворени. Обонянието го заведе при малка пекарница, от която излезе с картонена чашка кафе и великолепна на вкус кифличка. Задъвка с видима наслада, прекоси малкото мостче и се насочи към площад Сан Марко.

За момент се спря в средата на мостчето и погледна към разиграните води на канала. Товарните лодки леко се поклащаха, завързани с къси въжета пред пристаните на своите собственици.

Прекоси още две мостчета, без да види жива душа, после закрачи под сводестата галерия, от която се излизаше на площада. Пред него се издигаше Дворецът на дожите, вляво беше внушителната камбанария, която, както векове наред, продължаваше да отмерва часовете с мелодичен звън. Огромното, оградено с магазини и кафенета пространство изглеждаше някак интимно и близко — сякаш човек влизаше в гостната на боговете.

Стъпи на плочите и се насочи към средата на площада. Ята добре охранени гълъби лениво са клатушкаха на късите си крачета в очакване на тълпите туриста, до чиято поява имаше още доста часове.

Изведнъж до ушите му достигна песен. Закова се на място като омагьосан. Във въздуха звучеше „Nessun Dorma“ — прекрасната ария на принца от „Турандот“ на Джакомо Пучини.

„Никой не бива да спи“, пееше свежият тенор, гласът ставаше все по-силен и по-ясен. След миг на площада се появи уличен чистач. В ръцете му ритмично се движеше метла с дълга дръжка, зад гърба му безшумно се търкаляше количка на гумени колела. Отметнал глава назад, човекът пееше с пълен глас, великолепната мелодия изпълваше древния амфитеатър на Площада на дожите. Душата на Никълъс се изпълни с радост, изведнъж му се прииска да благодари на бога, че е жив… Неприятностите, които остави в Токио, бяха забравени, пет пари не даваше за това, което му готви съдбата…

Поздрави едрия здравеняк, човекът любезно се усмихна, кимна с глава и продължи напред, без да прекъсва арията си. Страстният му глас кънтеше между високите стени на величествените палати.

Никълъс сви зад ъгъла, прекоси откритото пространство на гранитния кей и се изправи над водата на Канале Гранде. Лагуната се къпеше в първите лъчи на изгряващото слънце, небето и околните сгради искряха в златни отблясъци, суша и вода се сливаха в едно…

Пристанът Рива де ла Скиавони се изпълни с деца, които шумно скачаха в корабчетата трамваи, за да отидат на училище. Площадът закънтя от звънките им гласчета, сред тях се виждаха невъзмутимите лица на подранили работници, забили нос в своите вестници.

Туристи почти липсваха. По всяка вероятност повече от тях току-що бяха станали от леглото и чакаха своето капучино с чинийка кроасани. Никълъс бавно се насочи към пристана. Вдясно от него остана статуята на свети Теодор, а вляво — прочутият крилат лъв. Струваше му се напълно в реда на нещата, че венецианските дожи бяха избрали именно това митично създание за символ на своя град.

Погълна остатъка от кифлата, допи кафето и бавно съзна, че колкото повече стои тук, толкова по-ясно разбира, че Венеция действително е един град-държава в съвременен вариант. Жителите му действително са италианци, но приликите с останалата част на страната свършват дотук. В много области на Италия се говори на диалект, както това става тук, във Венеция. Но никъде мисленето на хората не е толкова различно, толкова самобитно. Тези люде просто живеят по различен начин, свой и неповторим. Начин, който особено много допадаше на Никълъс.

Приближи се до статуята на крилатия лъв и забеляза, че на каменния постамент седи жена с късо кожено палто. Първата вълна ученици вече отплува по водите на Канале Гранде, пристанът опустя.

Жената беше красива и привлекателна. Лицето й беше типично средиземноморско — с издължен нос и чувствени устни, загатващи за вековната смесица на финикийска и римска кръв. Гъстата червеникава коса стигаше до раменете й, кожата й беше с цвят на северноафриканска пустиня… Никълъс вече беше достатъчно близо, за да различи и цвета на очите й — наситен аквамарин. Продълговатото й лице, далеч от съвършенството, а дори и от законите на симетрията, излъчваше невероятна привлекателност, човек неволно задържаше дъха си пред неговото обаяние. Седеше със свити колене, в ръката си държеше шоколадов сладкиш, зъбите й се забиваха в него с нескрито удоволствие.

Вдигна глава, когато сянката на Никълъс падна върху ръцете й, синевата в очите й стана прозрачна под лъчите на утринното слънце. Никълъс я позна по великолепната усмивка — широка, ослепителна и едновременно с това малко загадъчна.

— Бихте ли се отместили мъничко? — попита на английски тя, в ъгълчетата на устата й бяха полепнали шоколадови трошици. Говореше правилно, но лекият акцент намекваше, че това не е майчиният й език. — Наслаждавам се на гледката…

Никълъс седна на камъка до нея.

— Чаках ви — каза жената.

— Надявам се, че не е било прекалено дълго — отвърна той. — Приятно съм изненадан да ви видя без маска…

Тя се усмихна и отхапа нов залък от сладкиша.

— Денят на Вси светии отмина. Слънцето изгря и вече сме това, което винаги сме били…

— Дори Микио Оками?

— Оками-сан води невероятно напрегнат живот — стрелна го с поглед тя. — Много хора на негово място не биха издържали…

Никълъс мълчаливо разтърка ръцете си, изтръпнали от хладната утринна влага.

— Вие ще му помогнете, нали?

— Какво общо има той с Доминик Голдони — най-влиятелния бос на американската мафия?

— Прави опит да се спаси — отвърна тя, после подхвърли: — А вие какво друго знаете за Голдони?

— Какво друго трябва да знам?

— Ами преди всичко, че е бил наполовина венецианец — отвърна с тъжна усмивка тя. — И това го е правело уникален сред останалите босове на мафията, всички без изключение сицилианци… Освен това неговите възгледи са били далеч по-широки, ясно е разбирал, че времето на хора като Сам Джанкана е безвъзвратно отминало и е имал нови планове за бъдещето на своята организация… Широките му връзки в Америка бяха жизнено необходими на Оками-сан за борбата срещу „Годайшу“… — ясните й очи се заковаха върху лицето му: — Означава ли това, че вие няма да помогнете на Оками-сан?

В гласа й прозвуча дълбока загриженост.

— Я ми кажете — погледна я Никълъс, — знаете ли самоличността на провидението, създало връзката между Якудза и американската мафия?

— Не — отвърна Челесте. — Макар че много ми се иска…

— С какво някой би могъл да държи в подчинение могъщи хора като шефовете на мафията?

Челесте мълча толкова дълго, че Никълъс се принуди да смени темата:

— А какъв е за вас Оками-сан? — попита той. — Работодател? Ангел-хранител? Любовник? Или и трите заедно?

Тя се разсмя.

— Щеше да бъде страшно горд, ако можеше да ви чуе!… Знаете ли, че е прехвърлил деветдесетте?

— Не.

— Хм… Живее тук вече доста години, а връзките му с няколко от най-влиятелните венециански фамилии датират още отпреди това…

— Да разбирам ли, че и вашата е била сред тях?

— Баща ми даде живота си за Оками-сан — отвърна Челесте и избърса пръстите си с книжна салфетка. — Това може би ще ви прозвучи странно…

— Никак — поклати глава Никълъс. — В жилите ми тече източна кръв, зная какво означава дълг…

— Да, разбира се — прошепна тя и извърна глава към слънцето, издигащо се величествено над спокойната лагуна. Вдясно, оттатък спокойните води на канала, стените на Санта Мария дела Салуте грееха в бледорозово; крилете на Венецианския лъв над главите им пламнаха… — Моите прадеди, или поне част от тях, са дошли от Картаген… Били са не само мореплаватели, но и философи. А според някои твърдения — и добри учени. Когато домовете им били превърнати в пепелища, а градът — в руини, те се насочили към морето — последния верен другар… Така се озовали тук, във Венеция — извърна глава и закова поглед в лицето му: — Тази история съм чувала от дядо си, кълнеше се, че е истинска… Кълнеше се още, че лодката, с която са пристигнали, е потопена точно под палацото, в което прекарахте нощта…

— То е било вашият дом? — озадачено я погледна Никълъс.

— Сега принадлежи на Оками-сан — отвърна Челесте без дори следа от горчивина или меланхолия. — Аз живея на друго място, далеч от Канале Гранде. Там е тихо и спокойно…

— А останалата част от семейството ви?

— Оками-сан купи на мама малък апартамент, а сестра ми отдавна не живее във Венеция.

Главата й помръдна, слънчев лъч заигра в основата на носа й. Никълъс изведнъж си я представи на борда на древен плавателен съд, напуснал е вдигнати платна димящите руини на Картаген, порещ сините вълни на Средиземно море към тихите води на лагуната, около която по-късно щеше да се изгради уникалният град Венеция…

— Предполагам, че съдбата на моето семейство е съвсем обикновена, особено на фона на историята на Венеция — продължи Челесте. — Тук ние овладяхме изкуството на приспособяването. Към времената, съдбата и най-вече към политиката… Бизнесът на баща ми беше свързан с тъканите: коприна, кадифе, фина бродерия. Дядо ми открил особен начин за производство на брокат с метални нишки, който все още е патент на фамилията. Хората на Оками-сан дойдоха от Осака и навлязоха в този бизнес, двамата с баща ми моментално се разбраха… Защото бяха хора на честта и прагматизма. Във фамилията на баща ми властваха подчертано източни традиции, той веднага видя защо Оками-сан иска да купи неговата компания… В крайна сметка станаха съдружници…

— За да се легализира престоят на Оками тук, така ли?

— Мен ме интересува единствено това, което Оками-сан направи за моето семейство — отвърна тя с тон, от който личеше, че не желае да навлиза в тази тема. — И затова отново ви моля да отговорите на въпроса ми: възнамерявате ли да му помогнете?

В главата на Никълъс изплува снощната среща с възрастния японец, с признанието, че съществува заплаха за живота му.

Нека видим какви са проблемите, беше му казал той. На първо място стои въпроса за самоличността: ние не знаем кой е изпратен да ви убие. На второ място поставям въпроса с времето: длъжни сме да приемем, че не разполагаме с много от него… При създадените обстоятелства нямаме кой знае какъв избор. Безсмислено е да ви изпращаме в нелегалност, тъй като трябва да продължите своята работа. Няма смисъл да ви охранявам двадесет и четири часа в денонощието по простата причина, че предполагаемият убиец ще има право на избор. Ако не на мястото, то поне на времето за изпълнение на своя замисъл. А това ме поставя в неизгодна позиция. При създалите се обстоятелства аз не мога да приема неизгодна позиция. Вече съм изпаднал в такава по простата причина, че не зная с кого си имам работа…

Оками мрачно го погледна:

— Значи сме в шах, така ли?

— Нищо подобно. Особените обстоятелства изискват и особено противодействие — внезапно беше потръпнал, сякаш леден вятър проникна в просторния палат. — За да бъда в състояние да ви помогна, аз ще трябва да се превърна в магнит…

— В магнит ли?

— Да. Или в жив щит, наречете го както искате… Целта ми е да отвлека вниманието на убиеца от вас и да го насоча към себе си…

— Ще направя каквото мога — отвърна на въпроса Никълъс.

— Сигурна съм в това — кимна Челесте. — Снощи, след като си тръгнахте, ние с Оками-сан дълго си говорихме… Но исках да го чуя и от вас… — погледна към сините води на лагуната, после добави: — Трябва да ви разкажа за тричленния съвет на Кайшо, тъй като един от тези хора е наредил убийството на Оками-сан…

— Същият, който според Оками иска да превърне „Годайшу“ в международна престъпна организация? — попита Никълъс.

Челесте кимна с глава.

— В съвета влизат оябуните на трите най-големи фамилии Якудза. Това са Тецуо Акинага, Акира Чоса и Томоо Козо — в ръцете й се появиха снимки на главатарите. — Всеки един от тях трябва да бъде считан за виновен, докато вие не докажете противното. Съветвам ви да не се доверявате на никого, тъй като един от тях е предал не само Оками-сан, но и неговата кауза…

Никълъс взе снимките и запечата лицата в съзнанието си.

— Оками-сан не е ваш любовник, но положително ви е скъп — отбеляза той. — Преди малко споменахте, че напрежението на живота, който води, със сигурност би убило всеки обикновен човек…

— Точно така.

— Въпреки че е надхвърлил деветдесетте…

Тя рязко се изправи.

— Студено ми е, нека се поразходим.

Пъхна ръце в джобовете на палтото си и без да дочака съгласието му, тръгна по тясната уличка. Гълъбите се вдигаха и кацаха на вълни като крилото на една-единствена гигантска птица. Собственици на лодки под наем деряха гърла и предлагаха безплатно пътуване до остров Мурано за задължителната обиколка на прочутите стъкларски работилници. Във въздуха се носеше гърленото боботене на дизелови мотори, раздирано от писъците на гладни гларуси, които летяха с бръснещ полет над главите на ранобудните туристи.

— Ще споделя с вас една тайна, която не знаят дори членовете на Съвета — промълви Челесте. — Кайшо обладава умението на „корьоку“…

Тайнствената дума прониза съзнанието на Никълъс. „Корьоку“ — Силата на Просветлението!

— Нима Оками го владее? — попита на глас той.

— Благодарение на него е успял да оцелее до тази възраст — кимна Челесте. — Това дава отговори на много въпроси, нали? Прехвърля деветдесетте, а притежава силата и енергията на петдесетгодишен мъж!

Никълъс усети как сърцето му се качва в гърлото, отвори уста и напълни дробовете си с въздух. Умът му бясно препускаше. „Корьоку“ — вълшебният ключ към „Шукен“! Ако Оками действително обладава Силата на Просветлението, той положително ще каже дали и Никълъс може да стигне до нея! И може би най-сетне ще се сбъдне мечтата на живота му — да открие изгубената тайна на своите деди, да намери точната комбинация между Акшара и Кшира — Светлината и Мрака — двете полукълба на великото изкуство Тао-тао!

Ако успее да запази живота на Оками, разбира се.

— Най-накрая успях да ви стресна — усмихна се Челесте.

— Страхувам се, че наистина е така — призна Никълъс.

Тя рязко се обърна, очите й пробягаха по лицето му.

— Той не иска това от вас! Не желае да се излагате на опасност!

— Вече е твърде късно — поклати глава Никълъс.

— Какво искате да кажете? — любопитно вдигна глава тя. — Аз съм напълно съгласна с него…

— Продължавайте да вървите, може и малко по-бързичко — отвърна Никълъс и я насочи в една от тесните странични улички. Вече беше достатъчно късно, всички магазини бяха отворени, по каменната настилка бързаха отиващи на работа местни жители. Това беше любопитна гледка, Никълъс не можеше да повярва, че някой в този вълшебен град може да ходи на работа… Разбира се, под своите съкровища Венеция си оставаше един обикновен град, като хиляди подобни по света.

— Вече нито аз, нито Оками имаме избор — промълви той. — Обречени сме да извървим този път докрай. А вие трябва да приемете всичко онова, което предстои да се случи…

— Карма — иронично подхвърли тя. — Това е съдбата ви.

— Вижте какво, Челесте — погледна я в очите той. — Кармата съществува само когато човек вярва в нея.

— Като „гири“, нали? — попита тя и се усмихна на изненаданото му лице. — Да, аз зная какво значи дълг… Как човек никога не може изцяло да го изплати…

Той мълчаливо я дръпна в една малка пекарница, двамата се изправиха пред стъклена витрина, отрупана с пресен хляб и малки кифлички.

— Гладен ли сте? — учудено го изгледа Челесте. — Нали току-що закусвахме?

— Искам да съм сигурен, че никой не ни следи — отвърна той.

Тя проследи погледа му, закован в огледалото на стената зад гърба на възрастната собственичка на пекарната със зачервени страни и приятелска дума за всеки от редовните си посетители.

— Какво видяхте?

— Може би нищо — промърмори той и посочи на приближилата се към тях жена огромен плосък хляб, обсипан с маслини и розмарин. Показа й с пръсти колко филии да отреже, но очите му продължаваха да прескачат към огледалото. — А може би нещо…

— Започна ли се вече? — прошепна тя и на лицето й се изписа страх, примесен с дълбоко вълнение.

Никълъс извади от джоба си една банкнота, пое книжната кесия и рестото си, после се насочи към вратата.

— Останете тук — тихо нареди той. — Изчакайте пет минути, после се върнете там, откъдето тръгнахме.

— Не — тръсна глава Челесте. — Идвам с вас!

— Нямате нищо общо с тази история — погледна я с тежък поглед Никълъс.

— Напротив, имам! Помните, че ви споменах за „гири“, нали? Имам дълг към Оками-сан… Освен това този, който е тръгнал по дирите му, положително отдавна знае за мен… Затова е по-безопасно да бъда край вас.

На тези аргументи Никълъс нямаше какво да отговори. Освен това беше сигурен, че тази жена едва ли ще си остане у дома, докато бурята отмине… Реши да премълчи, но плановете му трябваше да претърпят лека промяна.

Излязоха на улицата и поеха в посоката, обратна на Канале Гранде. Тесните улички периодично се задръстваха от забързани хора, после внезапно опустяваха.

През цялото време Никълъс прибягваше до дебелите армирани стъкла на витрините, за да наблюдава пространството непосредствено зад тях.

— Какво видяхте? — попита Челесте.

— В момента не се тревожа точно от това, което виждам — поясни той. — Тревожа се от това, което усещам. А то ми казва, че някой ни държи под постоянно наблюдение!

Прекосиха тясно мостче и свърнаха наляво в поредната уличка.

— Значи наистина се започва — констатира тя. — Какво ще правим сега?

— Ще оставим нашия човек да продължи с проследяването.

— Защо?

— Защото колкото по-дълго време ни следят, толкова по-големи са шансовете ни да ги засечем — поясни той. — И аз възнамерявам да сторя точно това… — стисна ръката й и попита: — Готова ли сте да се изправите очи в очи с врага?

Тя леко се усмихна:

— Това е най-силното ми желание, особено при създалите се обстоятелства!

— Докопахме се до нещо! — извика Лилехамър и със залитане се насочи към дъното на салона. В ръката си стискаше няколко листа факсова хартия, току-що получени в самолета на военновъздушните сили.

— Вероятно за обезобразеното момиче — промърмори Кроукър, остави чашата с кафе на масичката до себе си, но продължаваше да я стиска между пръстите си.

— Точно така — размаха факсовете Лилехамър. — Имала е мост… необичайна зъбна протеза… Два от постоянните й зъби отказали да поникнат и на тяхно място била поставена протезата… Още като дете, веднага след падането на млечните и зъби…

— Значи е била зъбла, а?

Лилехамър се усмихна, ситните белези се пръснаха като мрежа около устата му. Оттатък илюминаторите развяваха криле сиви буреносни облаци, самолетът продължаваше да набира височина, за да се измъкне от бурята, обхванала въздушното пространство над централната част на Минесота. Корпусът все още се тресеше от ураганния вятър, но вече се измъкваха и на изток се виждаше синьо небе.

— Това се случва толкова рядко, че компютрите изплюха името й за броени секунди — поясни Лилехамър. — Казва се Вирджиния Морис.

Какви ли ще са тези компютри, мълчаливо се учуди Кроукър. За по-малко от дванадесет часа бяха открили жертва на неизвестен насилник, при това по ортодонтични данни! Навремето той също беше работил с компютри, но паметта им беше далеч по-ограничена. Дори последните модели, предоставени единствено на ФБР… Може би просто не са му осигурявали достъп до тези, с които работеше Лилехамър…

Очите му замислено следяха бялата пелена зад прозорчето, тялото му усещаше вибрациите на корпуса.

— Вероятно именно с нея Доминик е нарушавал правилата на ФПЗС — промърмори той.

— Така изглежда — кимна агентът. — Тя е от Куинс, някогашната му империя. Говорих с федералните власти, не знаят нищо за нея, разполагат с данни единствено за делата, които са водили срещу Голдони. Но аз съм убеден, че се познават именно оттам. Доминик е от хората, които не изтрайват без жени повече от едно денонощие!

— Излиза, че е довел любовницата си чак в Минесота под носа на хората от ФПЗС, така ли? — вдигна глава Кроукър. — Но как е успял да го стори?

— Хиляди са се подчинявали на заповедите му — сви рамене Лилехамър. — Всеки от тях с готовност би му свършил тази услуга…

— Съмнявам се — въздъхна Кроукър и отмести очи от оловните облаци. — Познавам доста добре тези типове. Нямат навика да забъркват стрелците си в своя личен живот… Това би ги изложило на огромен риск.

— Имаш ли представа кой му е помогнал тогава?

— Просто обмислям теорията ти за вътрешна работа…

— И какво? — сведе глава към рамото си Лилехамър. — Кой друг, ако не вътрешен човек, би насочил убиеца към скривалището на Голдони?

— Зная какво си мислиш — поклати глава Кроукър. — Убеден си, че работата е свършил някой корумпиран държавен служител. Но инстинктът ми нашепва да търся други вероятности и аз реших да го послушам… Знаем къщата, в която е бил убит Голдони, нали? Но как се е озовал там? Отвлечен ли е бил? В това, последното, силно се съмнявам — бил е наблюдаван прекалено изкъсо. Освен това, ако предателството действително е работа на вътрешен човек, те просто щяха да идат в секретната квартира и да го ликвидират там. Но какво би се получило, ако Голдони сам се е изплъзнал от наблюдение и е отишъл на любовна среща? Това не е чак толкова трудно. Казва на жена си, че ще отскочи до супермаркета за руло тоалетна хартия или прясна пържола, после кръшва и изчезва…

— Това е напълно възможно — призна с блеснали от възбуда очи Лилехамър. — Но защо би го направил?

— За да се срещне с някого — отвърна Кроукър. — С човек, на когото има абсолютно доверие… — хвърли кратък поглед на часовника си и добави: — В колко приблизително ще се приземим, ако променим маршрута си и се насочим към летище „Кенеди“ в Ню Йорк вместо към Вашингтон?

— Ще питам пилота — отвърна Лилехамър и вдигна слушалката на вътрешния телефон.

Джъстин се събуди, ръката й се плъзна по широкото легло на хотел „Хилтън“, напразно търсейки мъжа до себе си. Сърцето й пропусна един такт, прониза я тъпа, тежка като олово болка, приличаща на неутолим глад.

После надигна глава от възглавницата и го чу как се облекчава в тоалетната. Нещо в плясъка на струята върху порцелановата чиния — един толкова типично мъжки звук, я накара да се отпусне и успокои.

— Рик?

Той се изправи на вратата на банята, гол и усмихнат.

— Събуди ли се най-сетне? Чудесно! Надявам се, че изпитваш глад, защото се готвя да поръчам закуската.

Джъстин седна в леглото и се протегна. Усети очите му върху тялото си, жадни и блеснали от желание.

— Чух те в банята — засмя се тя и протегна ръце. Той скочи и се приземи в леглото до нея, тялото му бързо зае позиция. — Нали щеше да поръчваш закуска?

— Не знам как е при теб, но след като се събуди, на мен изведнъж ми мина гладът — отвърна той.

По-късно, след като взеха душ и се облякоха, двамата слязоха в ресторанта. Рик си поръча бекон с яйца, картофена салата, голяма кана портокалов сок, кафе и препечени филийки. Джъстин се разсмя на типично американската му закуска и, свивайки рамене, поръча същото и за себе си.

Сокът и кафето бяха сервирани почти веднага. Той отказа захар и сметана, побутвайки ги към нея. После отпи глътка и попита:

— Кога можеш да се върнеш в Ню Йорк, ако, разбира се, не си променила решението си?

Джъстин взе ръцете му в своите.

— Не съм променила решението си — промълви тя. — Ти кога ме искаш там?

— Веднага — целуна дланта й той. — Не искам да чакам нито минута повече.

Джъстин се усмихна на ентусиазма му.

— Добре. Но все пак ми дай един ден да си приготвя багажа…

— Защо? Нима искаш да вземеш нещо оттук?

Храната пристигна и това й даде време да обмисли отговора си. Рик поиска конфитюр от ягоди. Набучила на вилицата си късче бекон, Джъстин гледаше как маже препечената си филийка с масло и сладко. Помълча малко, после тръсна глава:

— Като се замисля, май наистина няма какво да взема оттук… — той вдигна глава и тя добави: — Зная какво имаш предвид. Ново начало, едно съвсем ново начало… Мисля, че точно това ми трябва.

— Прекрасно — избърса устните си той. — Веднага ще направя резервациите.

Стана и попита оберкелнера къде е най-близкият телефон, Джъстин продължаваше да фиксира лицето му. Представи си, че е омъжена за него, живеят удобно в Ню Йорк, тя отново има любимата си работа. Усети прилив на невероятна енергия в жилите си, жажда за живот. Не можеше да повярва, че това чувство се е върнало, искаше й се час по-скоро да стане някогашната Джъстин, да работи и утвърждава себе си, да бъде силна и независима.

Към масата пристъпи келнер с безжичен телефон в ръка.

— Търсят ви, госпожо Линеър — поклони се той.

В един кратък миг тя замръзна на мястото си, сигурна че Никълъс все пак е успял да я открие. Вероятно с помощта на Нанги. В стомаха й се настани топка лед, стана й трудно да диша.

— Госпожо Линеър?

Тя кимна с глава, възнагради човека е подобие на усмивка и пое апарата в ръка.

— Ало?

— Джъстин, обажда се Нанги.

— Добро утро — промълви тя, в душата й нахлу облекчението.

— По-добре ли се чувстваш? Добре ли премина срещата ти с Милар-сан?

— Да, много добре — отвърна тя, давайки си сметка за факта, че Нанги и Никълъс са близки приятели. Но Нанги не беше танжин, нямаше начин да разгадае какво вълнува душата и, особено пък по телефона. — Беше прекрасно да се видя със стар приятел от Щатите…

— Мога да си представя това — отвърна Нанги. — Макар Токио да е сърцето на Япония, аз често страдам за родното си място… Няма нищо по-естествено от това.

— Благодаря за вниманието, Нанги-сан.

— Вероятно скоро ще можем да се видим — с някаква меланхолия промълви той. — Все още не зная кога ще се върне Никълъс.

— Ти свърза ли се с него? — попита тя и веднага разбра, че е допуснала грешка.

— А ти? — учуди се той. — Още снощи помолих Ито-сан да остави номера му на администрацията в хотела.

Дали наистина беше получила послание от омразната асистентка на Никълъс, учуди се в себе си тя. Не помнеше нищо, отчаяно се опитваше да измисли някаква убедителна лъжа.

— Да, получих го — отвърна. — Звънях няколко пъти, но никой не отговаряше…

— Това не ме учудва — отвърна Нанги. — Аз също не успях да се свържа с него. Ще трябва да бъдем настоятелни…

— Да, разбира се…

— Обади ми се, когато искаш, Джъстин-сан.

— Непременно, Нанги-сан. Благодаря.

Прекъсна разговора с нескрито облекчение. Никак не искаше да лъже този човек, но какво друго можеше да стори? Забеляза, че слушалката беше овлажняла от здравото й стискане.

Рик скоро се появи, на лицето му грееше доволна усмивка.

— Всичко е наред — обяви той и се отпусна на стола си. — Довечера заминаваме. Това ти дава възможност да ме поразведеш из града, нали все пак съм турист?

— Няма да стане — поклати глава Джъстин. — Направо ми се повдига от Токио. По-добре да отидем някъде из провинцията, наоколо има чудесни местности… Освен това ще трябва да върна колата у дома…

За известно време се храниха в мълчание, Джъстин беше убедена, че отдавна не е имала толкова приятна закуска.

Напълниха за втори път чашите си с кафе, Рик захапа втора филия с масло и конфитюр. След което започнаха да обсъждат новия си живот.

— Къде предпочиташ да се установиш? — попита той. — В Манхатън или някъде по-настрана, например в Лонг Айлънд?

Джъстин се замисли.

— От това, което чувам напоследък, стигам до заключението, че Манхатън трябва да отпадне — поклати глава тя, очите й потъмняха. — Но същото се отнася и за Лонг Айлънд… — спомените за къщата в Уест Бей Бридж и за щастливите години с Никълъс там все още бяха прекалено силни. — Какво ще кажеш за Кънектикът?

— Идеята не е лоша — кимна Рик и отпи глътка кафе. — Един от висшите чиновници на агенцията живее в Дариън, мястото е чудесно… — на лицето му грейна широка усмивка: — Така ще се отървем от досадните данъци на нюйоркската управа!

— Значи нямаш нищо против да изоставиш апартамента си? — попита тя, спомнила си, че Рик има едно просторно жилище на Пето Авеню.

— Нищо — тръсна глава той. — И без това го иска бившата ми жена, постоянно ми досажда за него… — избърса устни и добави: — Един Господ знае защо иска да живее в Манхатън… Там човек вече не може да мръдне, без да препаше през кръста си патлак 45-и калибър… — сви рамене: — При всички случаи това ще опрости нещата… Мога да й продам апартамента и така ще й затворя устата завинаги… Защото едва ли може да ми го изплати…

— Сигурен ли си, че искаш да се разделиш с него?

— Ама ти шегуваш ли се? — вдигна глава той. — Изгарям от нетърпение и веднага след като се приберем, тръгваме на лов за нашия нов дом!

Това прозвуча толкова добре, че очите на Джъстин неволно се насълзиха. На лов за нов дом в Дариън, Америка! У дома, Господи! Прекалено хубаво, за да бъде вярно!

Рик взе ръцете й, наведе се през масата и целуна влажните и клепачи.

— Край на болката, скъпа — прошепна той. — Това ти го обещавам! — устните му се впиха в нейните, задушавайки зараждащото се в гърдите й стенание.

— Тони, сицилианската афера е мъртва — каза Маргарет, изправила се на прага на спалнята.

Антъни де Камило — новоизбраният дои на фамилията Голдони — лежеше под ярката светлина на кварцовата лампа. Беше гол, само по миниатюрни найлонови гащета, с пластмасови очила, които го правеха да изглежда като някоя от евтините фигурки на светци, поклащащи се от огледалцата на поне половината коли в Ню Йорк.

Таймерът звънна, ултравиолетовата светлина се изключи. Антъни де Камило се изправи и смъкна пластмасовите очила. Насочи поглед към щедрите форми на жена си, очертаващи се съвсем ясно под полупрозрачната нощница. Изведнъж започна да се възбужда.

— Казвал ли съм ти, че днес изглеждаш по-добре, отколкото преди десет години? — дрезгаво промърмори той. — Странно, но факт!

— Просто не си имал подходящ случай да ми го кажеш — отвърна Маргарет и пристъпи напред. Пръстите й бавно разтъркваха дневен крем по кожата на лицето.

Тони изсумтя и реши да зареже плахите опити за помирение.

— Брат ми твърдеше, че един ден ще съжалявам задето не съм си взел жена от Сицилия…

— Брат ти е идиот! — хладно отсече Маргарет.

— Хей, я внимавай какви ги дрънкаш! — подскочи той. — Става въпрос за член на моето семейство!

— Съжалявам, Тони — отстъпи тя и седна на ръба на леглото. Питаше се дали съпругът й ще се отдръпне.

Чувстваше се неспокойна и раздвоена. Част от душата й отчаяно искаше да поправи пораженията от отвличането й, отново да бъде чиста в очите на съпруга си. В същото време друга, далеч по-малко позната част от нея открито се радваше на презрението към него, нахлуло в душата й веднага след злополучното пътуване до Ню Хемпшайър.

— И двамата знаем, че се намираш в беда — каза на глас тя. — Фамилията Леонфорте несъмнено ще се придвижи на изток и ще се опита, да завземе част от територията, принадлежала някога на Доминик…

— Намирам се в беда заради шибания ти брат! — ядосано отвърна Тони. — Той никога не си направи труда да има официален „консилиере“, не се довери на никого от своите лейтенанти. Предпочиташе да действа сам, но днес връзките му във Вашингтон вече не струват нищо… — ръцете му се стрелнаха нагоре и започнаха да чертаят сложни фигури: — Пресвета Дево, единствено ти знаеш колко пъти съм го молил да ми повери тези връзки, да сподели част от тайните си! „След като искаш да бъда твой наследник, аз трябва да зная всичко, казвах му. Не бива да ми връзваш ръцете по този начин!“

Поклати глава, в жеста му се долавяха гняв и тъга:

— Кълна се, че го обичах като роден брат, Маргарет! Но той беше невероятен инат! Така и не ме прие за своя кръв… Ето защо сега се люшкам на вятъра, а отвсякъде ми вони на Отровната мида и шибаната му организация от Западното крайбрежие!

— Не забравяй, че имаш мен — подхвърли Маргарет.

— Този твой брат беше истински безумец! — отново избухна Тони. — Споделил тайните си с теб — една шибана фуста! — ръцете му отново се стрелнаха нагоре: — Не ми стига, че цял живот трябваше да се задоволявам с дребни операции и да търпя ти да вземаш решения вместо мен, ами сега трябва да се примиря и с най-важното — че Дом е споделил тайните си с теб, а не с мен!

Скочи на крака и започна да се облича.

— Изобщо не ми пука от това, което ще ти кажа — с внезапна решителност добави той. — Онзи мръсник Чезаре Леонфорте най-сетне получи това, което искаше. Толкова силно искаше смъртта на Доминик, че сигурно го е споменавал в неделните си молитви. Но аз нямам намерение да го оставя да се измъкне! Сигурен съм, че именно той е наел мръсника, който според теб ни държи в джоба си! Мисля, че е време да…

— Не по-зле от мен знаеш, че не можеш да се сравняваш с Чезаре! — хладно го прекъсна Маргарет. — Крайно време е да спреш да се заблуждаваш. Ти изобщо не си шеф на тази фамилия!

Тони съсредоточено я гледаше, пръстите му механично вкарваха колана в гайките на панталона.

— Знаеш ли какво ще ти кажа, момичето ми — промърмори. — Очевидно все още преживяваш силен шок… Не само защото ФБР нареди на вдовицата на Дом да напусне страната заедно с децата си, а и защото ти дойде твърде много вчерашното погребение… когато двамата с теб трябваше да се преструваме, че тялото на Дом е вътре в шибания сандък…

Тя се запита дали Тони се готви отново да повдигне проблема с Робърт. Обзаложи се със себе си, че няма да посмее след всичко онова, което се беше случило. И спечели.

— Господи! — въздъхна съпругът и. — Страшно много си се променила след принудителното си пътешествие!

— Разбира се, че съм се променила.

— Но едва ли разбираш естеството на тази промяна — поклати глава той и нахлузи леките си италиански мокасини. — Ти си съвсем друг човек. Маргарет Голдони — жената, която избрах за своя съпруга, вече не съществува!

— Даваш прекалено много храна на въображението си — отвърна тя и потръпна. Беше сигурна, че в главата й прозвуча един ясен, до болка познат глас: Какво друго ти дадох, Маргарет? Вече знаеш, че притежаваш силата на целеустремеността… Полазиха я тръпки. Колкото от ужас, толкова и от нетърпеливо очакване…

— Така ли мислиш? — подскочи Тони. — Но преди се занимаваше само със своя бизнес и това ти беше достатъчно!

— Бизнесът си е бизнес, Тони. Отдавна съм доказала, че имам глава за подобни занимания…

— Признавам, че не си от хората, които си оставят магарето в калта — кисело промърмори Тони. — Но искам да ти напомня, че така и не можа да ми родиш наследник!

— Гадно копеле! — изгледа го тя с овлажнели очи. — Мислех, че няма да ме обвиняваш за нещо, което не зависи от мен! Нима забрави, че три пъти забременявах, за да ти родя така желания син? И че последния път за малко не умрях?

Причината е толкова физическа, колкото и психологическа — поклати глава Тони. — Ти никога не си искала да се занимаваш с отглеждането и възпитанието на деца. Вземи за пример дъщеря ни. Фактът, че я има, изобщо не те накара да забавиш темпото. Помниш ли поне една вечер, в която си пожелала да останеш у дома, при нея?

— А ти помниш ли поне една вечер, в която да си се прибрал навреме, за да я видиш?

— Това е друго! — изкрещя той. — Блъсках се по осемнадесет часа на ден, за да ви осигуря прилично съществуване и да не се чувствам задължен на брат ти! И какво получих в замяна? Живея именно в неговото шибано имение, а дъщеря ми дори не знае как да каже едно „здрасти“!

— Ясно. Затова ти е по-удобно постоянно да липсваш, просто защото си мъжът в семейството…

— Нямаше да водим този разговор, ако жена ми знаеше какви са и задълженията! — изкрещя извън себе си Тони. — Ако знаеше как да бъде майка!

— Господи, колко ме уморяваш с глупостите си! — въздъхна Маргарет.

— Тогава хващай пътя! — кресна той и направи груб сицилиански жест.

— Може би ще го направя — наведе глава тя и тихо се разрида.

— Мръсна, гадна кучка!

Маргарет рязко вдигна глава, лицето й пребледня.

— Няма да ми говориш с такъв език! — викна през сълзи тя. — С приятелите си мъже никога не го използваш, нали?

— Защото те не са шибани фусти!

Тя замахна да го удари, но той хвана ръката й и я блъсна към стената. Болката отново се появи, позната и близка както винаги.

— Сега му е времето да ти дам един окончателен урок! — надвеси се над нея той и започна да сваля колана си. — Май имаш нужда от него!

В следващата секунда насреща му зейна дулото на 45-милиметров револвер, коланът увисна в ръцете му.

— Вие, проклетите сицилианци, само от това разбирате! — просъска тя и започна да се изправя на крака.

— Маргарет!

— Само не допускай грешката да си въобразиш, че не зная как се използва оръжие!

Какво беше новото чувство, разтърсило гърдите й? Ярост? Не, яростта тя познаваше добре, твърде дълго я беше носила в гърдите си. Тогава какво? Под клокочещия гняв и ужас се появи здрава стоманена нишка. Нещо, което никога не беше допускала, че притежава нещо, родено от кошмарния живот, който беше водила в продължение на години. Посегна и сграбчи тази нишка, стори го с отчаянието, с което изтощен плувец се вкопчва в спасителния бряг.

Сама не можа да познае гласа си, който бавно и отчетливо каза:

— Толкова дълго време съм била… Всъщност какво съм била? Ужасена! Била съм ужасена от теб! Произнасям тази дума и не мога да повярвам! Ти ме удряше, аз навеждах глава, прехапвах устни и мълчах. Не казвах на никого, дори на брат си… Защото се страхувах от теб, защото бях ужасена от теб!

Тони бавно отстъпваше пред нея.

— Хайде стига, бебчо — промърмори той. — Успокой се. Много ти се струпа — убийството на брат ти, този мъж, който те…

— Когато се върнах у дома с нашето дете на ръце, за мен нямаше блага дума, нямаше нежност и състрадание. Видях само омразата ти, Тони… Ти мислеше… всъщност не, ти знаеше, че той ме е изнасилил. В твоето съзнание аз вече бях омърсена… Просто защото вече съм била с него. Личеше ти по лицето… Господи, това ми помогна да бъда наясно с нещата, да приема това, което никога не съм искала да приема… И то ме накара да се почувствам като…

— Виж какво, бебчо…

Той млъкна, видял как дулото на револвера се насочва в гърдите му. Тя беше на такова разстояние, че не можеше да й отнеме оръжието, не можеше да я победи с груба сила. Очите й блестяха с опасен пламък.

— Маргарет, чух всичко — смени тона той. — Чух и разбрах. Защо не махнеш това нещо от ръцете си, преди да стане беля?

— Не, Тони — поклати глава тя. — Край на „бебчо“, край на крясъците и побоищата. С това е свършено веднъж завинаги, редът е променен. Защото аз имам властта да те убия. Аз мога да натисна спусъка, само ми дай още един, последен повод. Ето как се промених… Получих силата… не, по-скоро си възвърнах силата и самоуважението. Това, което ти ми беше отнел, Тони…

Тони облиза устни, очите му скачаха от дулото към лицето й и обратно.

— Хей, хайде престани! — неуверено промърмори той. — Според мен още не си възприела всичко, което напоследък ни се стовари върху главите. Зная, че си разстроена заради детето. А шокът от смъртта на…

— Мръсно копеле! Аз прекрасно зная какво се случи на Доминик, на Франсин и на мен! Ти си този, който никога няма да го разбере!

— Много добре разбирам какво ни се случи! — повиши глас Тони. — На дома ни, на семейството ни…

Очите й блеснаха, пръстът й почука по слепоочието:

— Най-накрая ми светна! Ти не мислиш нито за брат ми, нито за Франсин или мен! Ти мислиш единствено за себе си и шибаното си мъжко достойнство! Не можеш да понесеш това, което онзи тип е сторил на теб!

Изведнъж си даде сметка, че говори с гласа на брат си. Част от съзнанието й се удиви на това чудо, друга ясно си спомни онзи далечен момент, в който Доминик опря пистолета си в челото на Рич Купър — нейния бизнес партньор. Маргарет се беше заела със задачата да открие задгранични филиали на „Серенисима“ — своята парфюмерийна компания, но Рич беше против. Доминик изхаби цял следобед да го убеждава, извади на бял свят какви ли не аргументи. Но онзи упорито се противеше. Накрая, с подписан договор във вътрешния си джоб, Доминик се обърна към нея и каза: Ето, Маргарет, сама виждаш, че всеки човек се нуждае от свой собствен начин на убеждение.

Сега, видяла добре уважението на съпруга си към насоченото оръжие, тя разбра, че вече е открила начина за убеждение на Тони де Камило.

— Трябва ни огледало — каза Никълъс.

— Огледало ли? — учуди се Челесте, докато бързаха по тясната уличка.

— Да. Място, от което можем да наблюдаваме преследвачите си, без те да ни виждат…

— Мисля, че знам такова място — усмихна се тя и хвана ръката му.

Преведе го през Понте де ла Паля — Сламения мост, под който векове наред бяха разтоварвали бали слама от товарните гондоли, после минаха и прочутия Мост на въздишките, водещ до мрачните затвори на дожите. Прекосиха къс подземен пасаж и излязоха на малък площад с незабележителна по венецианските стандарти каменна църква.

— Това е Конвент Сан Дзакария — поясни Челесте и се насочи към единствената уличка, която се вливаше в противоположни край на площадчето. — Има интересна история, тукашните послушници са бродирали церемониалните шапки на дожите. — Уличката се извиваше като старчески гръб и чезнеше вдясно, по посока на второ, съвсем миниатюрно площадче. — Още през девети век управниците дожи са установили традицията да идват тук на Великден и да присъстват на тържествена вечерня.

Уличката свърши, озоваха се на широк гранитен пристан. Вдясно имаше дълга редица от къщи и магазини, вляво се издигаше висока ограда от ковано желязо, зад която плискаха водите на тесен канал, пресечен от две тесни каменни мостчета.

— По тази причина църквата е укрепена изключително добре — продължи с обясненията си Челесте.

— Както може би забелязахте, до площада се стига само по една уличка, а в самия храм се влиза от един-единствен, при това доста тесен вход…

Изминаха половината от дължината на гранитния кей и спряха пред старинен портал, над който висеше надпис:

ОСНОВНО УЧИЛИЩЕ „АРМАНДО ДИАС“

Челесте внимателно се огледа в двете посоки, после дръпна Никълъс навътре. Прекосиха вонящ подземен пасаж и се озоваха в затревен двор, ограден от три страни със сравнително модерни постройки. Зад широките прозорци се чуваха детски гласове. Челесте го преведе през двора, чиято повърхност беше запълнена с безразборно разхвърляни ярко боядисани играчки и детски велосипедчета, отвъд ги чакаше приятна изненада — задната стена на Сан Дзакария.

Спуснаха се в мазето на една от старите спомагателни сгради, вътре миришеше на урина и мухъл. В дъното на просторното помещение, служило някога за парно отопление, имаше стара, полуизгнила дървена врата. Челесте я бутна и в носа на Никълъс нахлу миризмата на близкия канал. В здрача цвъртяха плъхове, проблясваха злобни рубинени очички.

Стъпките им отекваха сред каменните стени, очевидно бяха попаднали в мрежа от подземни тунели.

Челесте потвърди това със своите обяснения:

— Венецианските дожи са били големи параноици — каза тя. — Предполагам, че са станали такива по силата на обстоятелствата… Заповядали прокопаването на тези тунели, за да могат да влизат и излизат в Сан Дзакария, без да се излагат на опасности. Векове по-късно било построено училището, което видяхме. Разбира се, под строгия контрол на монахините от Сан Дзакария, които не искали да се рушат установените традиции…

Въздухът тежеше от влага и столетна история. Никълъс виждаше пред себе си единствено светлия облак от косата на Челесте, който сякаш беше фар, насочващ го навътре в дебрите на Времето.

Тунелът свърши при малка дървена портичка, обкована с желязо. Челесте почука в особен ритъм, вратичката почти моментално се отвори. Тя се плъзна напред и дръпна Никълъс след себе си. Портичката се затръшна зад тях.

Светна фенерче, за миг пред очите му се мерна дребна жена с бяла кордела на монахиня. Челесте започна да говори на бърз венециански диалект, той дори не се опита да чуе думите й, просто защото беше сигурен, че не може да ги разбере. В крайна сметка монахинята кимна с глава, насочи фенерчето към стръмна каменна стълба и им направи знак да я последват.

— Къде сме? — попита той.

— Нали искахте огледало? — обърна се Челесте. — Сега ще го получите.

Изкачиха стълбата, тя пристъпи към прозорец със спуснат сенник и дебело, доста зацапано стъкло. Махна с ръка и каза:

— Ето. Долу е площадът, на който бяхме току-що…

Никълъс напрегна очи и наистина видя покритото с плочи площадче пред входа на църквата-манастир.

— Силата на параноята е била водещ фактор в политиката на Венеция — обади се Челесте. — Непостоянна и променлива, като подвижни пясъци… Част от дожите, за които ви споменах, така и не са успявали да се върнат от вечернята в Сан Дзакария… Убивали ги точно тук, на мястото, което гледате в момента… Жителите на Венеция са се отличавали с особена жестокост по време на бунтове и въстания…

И тук, както навсякъде в този град, светлината се бори с мрака, помисли Никълъс.

После на площадчето се появи фигурата на мъж. Беше облечен като всеки друг, с изключение на старомодната широкопола шапка, която хвърляше дълбока сянка над лицето му. Изправен на прозореца, издигащ се на няколко метра над нивото на площада, Никълъс не можеше да види чертите му.

— Това ли е нашият преследвач? — попита Челесте.

Никълъс внимателно наблюдаваше действията на мъжа, който бавно започна да обикаля площадчето. Ръцете му, опитни и бързи, проверяваха вратите и прозорците на околните сгради. Вършеха работата си така майсторски и така незабележимо, че случаен наблюдател едва ли би обърнал внимание.

— Това е той — кимна Никълъс. — Хайде!

Спуснаха се обратно по каменните стъпала и спряха в мрачното приземно помещение. Никълъс пристъпи към вратата и постави ръка на бравата от ковано желязо. Дойде времето да започнат проследяването на преследвача си.

Напуснаха своето „огледало“, прекосиха обратно тунела до училищния двор и излязоха на каменния кей.

Далеч пред тях се мерна фигурата на мъжа, предпазливо, поела по тесните улички оттатък площада на Сан Дзакария. Действа изключително професионално, отбеляза в себе си Никълъс. Методично и внимателно, нищо не пропуска. Редовно проверяваше пътя зад себе си в стъклата на витрините, веднъж замалко не ги засече, Но Никълъс успя навреме да дръпне Челесте и двамата хлътнаха в някакъв вход.

Постепенно започна да схваща стратегията на съгледвача и това улесняваше проследяването му. До даден етап, разбира се, после щеше да стане изключително трудно… Надяваше се, че мъжът с широкополата шапка скоро, ще си даде сметка за окончателното изгубване на обекта, ще зареже предпазливостта и ще хукне към базата си, за да съобщи неприятната вест. Точно тогава ще трябва да се действа изключително бързо, въздъхна в себе си Никълъс. С малка доза късмет биха могли да не го изпуснат, а едновременно с това да останат незабелязани.

Преследвачът ги заведе отново на площад Сан Марко, вече задръстен от туристи и деца, които тичаха с шепи трохи към тромавите гълъби. Хлътна в пасажа, който започваше вдясно от Торе дел Оролоджо — Часовниковата кула в северния край на площада, после пое сред тълпите, задръстили тесните улички на Мерсерията. Оттук до моста Риалто се простираше търговската част на Венеция, някогашен център за продажба на фини, известни в целия свят, тъкани и дрехи. Днес районът беше задръстен от ресторанти, кафенета и най-различни магазинчета.

В сравнение с ярко осветения площад, тук беше сумрачно и някак тайнствено. Дори бутиците на водещи в света модни дизайнери като Джан Франко Фере и Франко Дзанкан изглеждаха някак древни, лишени от докосването на времето…

Преследвачът спря пред някакъв антикварен магазин и поведе разговор със съдържателката, облегната на рамката на вратата. Никълъс хвана Челесте за ръката и бързо я дръпна в първия изпречил се насреща им бутик. Оказа се магазинче на венецианската модна къща „Роберта ди Камерно“. Побутна Челесте към роклите от фина вълна, оцветени в типичните за този град морскосиньо и небесно лилаво, той самият внимателно надникна през витрината.

— Спря да провери дали не го следят — прошепна в ухото й той. — Наистина си го бива…

Безупречно облечената продавачка положи огромни усилия, за да накара Челесте да пробва някоя от изложените дрехи.

— Запомнихте ли го? — попита тя.

— Не мога да видя лицето му — поклати глава Никълъс, докато тя любезно отпращаше продавачката. — Вървим след него, а той използва всяко възможно прикритие…

После бавно започна да се вглъбява в себе си, скоро усети мекото пулсиране на „кокоро“ — центъра на света, сърцевината на Вселената…

— Трябва да видим това лице, ще ни бъде от полза да го видим… — шепнеха устните му, тихо и сякаш несъзнателно.

Внезапен порив на вятъра повдигна полите на шлифера на преследвача, вдигна шапката от главата му и тя се затъркаля по каменната настилка на улицата.

И лицето се появи — ясно и добре очертано, въпреки разсеяната светлина в тесния пасаж. Беше загоряло лице на човек от Изтока. Решително не беше японец — острите му черти бяха някак смекчени, вероятно от присъствието на кхмерска, бирманска или тибетска кръв… Устните му бяха добре очертани, с решителна извивка и малка бенка в ъгъла. Лице, което лесно се запомняше, поне от човек като Никълъс…

Без да проявява някаква изненада или колебание, преследвачът се наведе да вдигне шапката си. За частица от секундата Никълъс зърна твърдите мускули на ръката и рамото му, стегнатите бедра и корем без капчица излишна тлъстина, спокойното лице, по което не се изписа абсолютно никакво усилие. После шапката отново кацна на главата му, лицето се скри в сянката на периферията.

— Хайде!

Преследвачът тръгна напред, пробивайки си път в навалицата. Проследиха го до края на уличката, изчакаха го да свие зад ъгъла. Когато стигнаха там и внимателно надникнаха вляво от себе си, пред очите им се появи малък двор, покрит с каменни плочи и разкошни бугенвилии в пръстени саксии. В дъното зееше отворената врата на някакъв ресторант. Влязоха в помещението, обзаведено като първокласен вагон-ресторант. Лявата му част беше заета от блестящ махагонов бар, вдясно имаше три дискретни сепарета.

— Тук има и друг изход! — напрегнато прошепна той.

Забързано прекосиха тесен коридор, озоваха се в малък, тапициран с кадифе вестибюл, от който се излизаше на друга улица.

— Натам! — махна с ръка Никълъс и двамата хукнаха по паважа.

— Господи, имам чувството, че този човек се е насочил към Риалто — задъхано промълви Челесте. — Това прави задачата ни изключително трудна, тъй като около моста винаги гъмжи от народ…

Предчувствието й се оказа вярно. След няколко минути изскочиха на кея пред прочутото покрито съоръжение, което до средата на XIX век е било единственият мост през Канале Гранде. Сергии и миниатюрни магазинчета бяха наблъскани от двете страни на тясното, покрито с каменни плочи платно, чуждестранните стоки и непознатите езици го караха да прилича повече на арабски „сук“, отколкото на европейски търговски център.

В далечината се мярна фигурата на преследвача, Никълъс се затича следван по петите от Челесте. Стигнаха каменния пристан точно навреме, за да видят как техният човек се изправя на спирката и се готви да скочи на борда на водния трамвай номер по линията за Арсенала, който бавно прилепяше корпус до стената.

Увеличиха скоростта, без да го изпускат от очи. Той се качи на корабчето заедно с шумна тълпа туристи. Успяха да си пробият път сред хората, които чакаха корабчета за други дестинации, скочиха на борда в момента, в който трамвайчето вече се отделяше от кея.

Останаха близо до борда, Никълъс искаше да бъде сигурен, че ще могат да слязат в момента, в който техният човек реши да напусне корабчето. Плъзнаха се край Фондако дей Тедески — огромен дворец със 160 стаи, в който днес се помещаваше Централната поща на Венеция. Фамилията Тедески го беше построила за склад на вносни стоки, едновременно с това са го използвали за хан, в който отсядали търговци от други фамилни.

Придвижваха се към „Волта дей Канал“ — широкия завои на Канале Гранде, който затваряше окръжността му около града. В устието му се издигаха четирите Палаци Мосенито — символ на величието на една от най-старите венециански фамилни, дала на града седем дожи… Челесте му предоставяше тази информация шепнешком, сякаш двамата бяха безгрижни туристи, поели по предварително избран маршрут.

Преследвачът се раздвижи в момента, в който корабчето приближи нос към кея на спирката Сан Анджело, Никълъс и Челесте бързо си пробиха път сред тълпата туристи. Плъзнаха се край още един дворец, изграден в строго съответствие с венецианските традиции, техният човек забързано сви зад ъгъла на Палацо Спинели и пое по тясната уличка вдясно. В дъното имаше друга сграда, по-обикновена от останалите. Мъжът изчезна в една от страничните врати.

Спряха се да изчакат. Секундите бавно се точеха, Челесте ставаше все по-нервна. Фасадата на къщата беше тухлена, покрита с традиционната венецианска замазка, която проблясваше с червеникавите си оттенъци. Никълъс най-сетне се размърда и й направи знак да го последва. Внимателно се приближиха към вратата, той се наведе към ключалката. Отвътре не долиташе нито звук. Какво ли ги чака? Пое си дълбоко дъх и решително натисна бравата.

Озоваха се в малък вътрешен двор с розови храсти и стара върба с напукан, наподобяващ мраморна колона ствол. От ъгъла съсредоточено ги наблюдаваше лъв от истрийски гранит.

Нещо над тях прошумоля, Никълъс рязко вдигна глава. Видя широка веранда, копне на онези, които опасваха Двореца на дожите. Външната стълба от напукан веронски мрамор водеше към поредицата арки, изографисани с византийски стенописи. „Пиано нобиле“ — стажът на благородниците, сякаш висеше между небето и земята — лек, изящен, ефирен, подпрян на стройни колони във византийски стил.

Внимателно изкачиха мраморните стъпала. Подът на верандата беше покрит със стари плочки в наситен жълто-оранжев цвят, който недвусмислено напомняха за някогашните собственици на този дворец — византийски търговци. Вътрешната стена беше боядисана в топъл кафеникав цвят, спираловидните носещи колони от външната страна бяха тъмнозелени.

Огледаха се, но не видяха никого. Челесте стоеше много близо до него, потръпвалото й тяло излъчваше топлина. Спряха пред средната част на верандата, напълно лишена от врати и прозорци. Това беше нещо необичайно за дворец, построен във византийско-венециански стил.

Продължиха нататък. Листата на дърветата оттатък спираловидните колони тежко се раздвижиха, небето се заоблачи. Верандата се изпълни със странна фосфоресцираща светлина, под която предметите оставаха без сянка и човек неволно губеше ориентация.

Стигнаха завоя, между фасадите на съседните сгради проблесна водата на тесен канал. Цветът й беше тъмносив и сякаш поглъщаше светлината на късния следобед. До ушите им долетя приглушеното боботене на невидима моторница, после бързо заглъхна.

Спряха пред тежка дъбова врата с пиринчена, по-зеленяла от влагата обковка. Тя беше единственият отвор в стената, от тази страна също липсваха прозорци.

Много любопитно, каза си Никълъс и посегна към бравата.

— Чакайте! — напрегнато прошепна Челесте и дръпна ръката му. — Аз не искам да влизам там!

— Налага се — отвърна Никълъс. — Трябва да разберем кой ни следи!

Тя се вкопчи в лакътя му, тялото й видимо потръпваше.

— Има и други начини! Страх ме е!

— Ето, хванете се за ръката ми…

Тя се подчини, той бавно завъртя топката и бутна вратата навътре. Пристъпиха прага, безшумни като призраци.

Озоваха се в непрогледен мрак, въздухът беше напоен с миризмата на пепел и още нещо — тежко, сладникаво-горчиво, което Челесте не беше в състояние да определи: Отдалечиха се на няколко крачки от вратата с чувството, че са извървели километри… Изгубиха усещането, че се намират в покрито помещение, че са вътре… Нещо прошумоля, сякаш студен вятър полъхна над гола и мрачна прерия… Изпитаха остър пристъп на световъртеж.

После чуха, или по-точно усетиха, с тъпанчетата на ушите си някаква вибрация, която ставаше все по-силна, а може би просто по-отчетлива… Ритъмът и неусетно се променяше, двамата останаха с чувството, че тя ръководи тласъците на кръвта в артериите им…

Челесте потисна писък на ужас.

Пред очите им бавно, сякаш от нищото, изплува странен мост. Изглеждаше изграден изцяло от човешки кости, които бледо проблясваха в мрака. Някои от тях бяха червеникави, сякаш наскоро отделени от плътта… Мостът висеше в празно пространство, свързваше двете части на непрогледния мрак.

Челесте, захапала юмрук да не изкрещи, инстинктивно се обърна да побегне, но Никълъс я задържа.

— Това място ми е познато — дрезгаво прошепна той.

— Боли ме главата — оплака се тя. — Трудно ми е да дишам, сякаш се намирам под вода…

Никълъс замръзна на място и се концентрира. След миг в главата на Челесте нещо пропука, душата й се изпълни с облекчение. Имаше чувството, че наднича от вратата на самотна, затрупана от снега хижа и открива, че навън вече властва пролетта… Съзнанието й бавно започна да се прояснява. Понечи да го попита какво става, но той я дръпна напред, към началото на зловещия мост.

Гледката съвсем не беше от най-приятните. Застанали само на метър от това странно съоръжение, те ясно видяха, че то наистина е направено от човешки кости, при това беше невероятно тясно… Ако искаха да го прекосят, можеха да сторят това само един по един, като при това трябваше да внимават за „парапетите“, състоящи се от извити навътре, остри като бръснач човешки ребра…

Изглежда заваля, или поне така им се стори. Звуците на падащи водни капки се появиха отнякъде, прекосиха пространството, което се покриваше от слуха им, после бавно заглъхнаха. Но те не усетиха абсолютно нищо.

— Къде се намираме? — попита Челесте. — Може би халюцинираме или сънуваме…

— Нито едното, нито другото — отвърна Никълъс.

— Но тогава… — тя тръсна глава: — Отказвам да вярвам, че този мост от човешки кости съществува в действителност!

— Изглежда напълно реален — стисна ръката й Никълъс. — Което не означава, че няма да изчезне всеки миг… Помните ли миризмата, която усетихме на влизане? Получава се, когато гори една особена гъба — Agaricus muscarius.

— Като пейот[4], така ли? — попита тя. — Значи наистина халюцинираме!

— Не — поклати глава Никълъс. — Употребата на халюциногени е обикновена фалшификация, те не могат да внушат мистиката и чистия транс, в които човек изпада по заповед на собствената си воля… — дръпна я след себе си и стъпи на призрачния мост. — Тази гъба се използва при особени ритуали. Помага на магьосника да концентрира своите необичайни способности, позволява му да създава картини, които съществуват реално, но твърде рядко могат да бъдат видени…

„Настилката“ на моста беше широка едва девет кокала, а стената от закривени остри като бръснач ребра — наистина страховита. Той ясно усети страха й, превърнал се в почти триизмерна фигура, която тежко дишаше във врата му. Даде си сметка, че именно този страх може да ги погуби. Затова трябва да отвлече вниманието й в друга посока, да я накара да забрави ужаса…

— Челесте — меко промълви той. — Наистина зная къде се намираме… Това е мостът Канфа — средата на Вселената. Тук се срещат небето и земята, тук се сблъскват животът и смъртта…

Говореше, без да престава да се движи напред, ръката му внимателно я придържаше.

— На Канфа времето спира своя ход, или по-скоро не действа по обичайния си начин… Не се измерва в секунди и минути, не се движи в една-единствена посока…

Още една стъпка напред, после тя се олюля и тихо възкликна. Бузата и мина на милиметър от наточеното като бръснач ребро. Никълъс се извърна и здраво стисна ръката й.

— Тук времето тече във всички посоки едновременно, те често се преплитат и звучат като ехо от миналото, настоящето и бъдещето… Бавно и неусетно престава да бъде точното измерение, което сме свикнали да възприемаме, безвъзвратно потъва в океана на Вечността…

Продължаваше да върви напред, но още по-внимателно. По-скоро почувства, отколкото видя как главата й се извръща встрани, към пространството отвъд извитите ребра.

— Не гледай надолу — посъветва я той. — Канфа е висок колкото са високи телата на сто мъже, наредени едно над друго. Под него лежи това, което християните наричат ад, а свещенослужителите на Тао-тао — с друго, далеч по-древно име…

Челесте отправи поглед нагоре, право в тила му.

— Този мост е творение на Тао-тао, на неговата магическа сила? — попита тя.

Никълъс доста се учуди от факта, че тя знае за Тао-тао, очевидно знаеше и друго — че той самият е танжин…

— По косвен начин — отвърна. — Всъщност мостът Канфа е творение на най-древните чудотворци, обработвали предимно психиката на своето паство. Били са известни под името месулети и са живели преди толкова хилядолетия, че никой не може да определи точно откъде са се появили: Вероятно това не е толкова важно, тъй като те с положителност са били номади, бродили из огромната пустиня Гоби, част от която по-късно се превръща в сибирските степи и високите плата на Тибет и Бутан…

Костите под краката им скърцаха и се огъваха, станали плъзгави от липсата на плът и сухожилия около тях.

— Били хора с бронзова кожа и монголоидни черти, вероятно прародители на част от племената, населяващи днес широки области от Северен Китай, Камбоджа, Лаос, Бирма и Полинезия… Отличавали се по син, татуиран от вътрешната страна на китката полумесец.

Мостът Канфа се стесни още повече, пропукването на костите ставаше все по-обезпокоително, започваше да звучи като стенанията на загубени души…

— Някои хора считат, че името им, превеждано на безброй езици, в крайна сметка става Метасула и се персонифицира в личността на древен мъдрец, цитиран от Библията…

Наближаваха най-високото място на моста, придвижването им стана още по-трудно поради увеличения наклон.

— Векове по-късно персийският мъдрец Заратустра открил следи от Канфа и ги включил в своето учение. Според неговата версия мостът може да бъде прекосен само от праведници, на другия край ги чака дух-закрилник, който ги отвежда в рая…

— А неверниците? — попита Челесте.

— Според Заратустра преминаването през Канфа е изпитание, нещо като ритуал за просветлението на духа. То символизира космическата битка за душата на човека… Предполагам, че можеш да се досетиш за останалото. Неблагочестивите не можели да стигнат отсрещния край… В средата на моста ги чакал демон, който ги хвърлял отвъд парапета…

Челесте вдигна глава, от устата й се откъсна сподавен вик.

Пътят им беше препречен от фигура с неясни очертания, огромна и заплашителна. Жестокото й лице с изпъкнали очи беше покрито с маска, от нея стърчаха само рунтави вежди и широка, злобно ухилена уста. Противна мутра, събуждаща страх и отвращение във всяко живо същество. Никълъс усети как Челесте прави опит да се откопчи от пръстите му, мускулите му инстинктивно се стегнаха. Съзнаваше, че ако сега я изпусне, шансовете им да преминат през моста Канфа се превръщат в нула.

С помощта на Тао-тао той беше разбрал какво ги очаква още преди да стъпят на верандата отвън. Не се уплаши, беше по-скоро заинтригуван, а и мъничко учуден… От книгите знаеше нещичко за Канфа, но никога не беше предполагал, че то може да се демонстрира на практика от Тао-тао или някоя друга форма на психическо въздействие. Месулетите винаги са били обект на интензивно проучване от проповедниците на Тао-тао, но техните познания често се оказваха не само непълни, но дори и противоречиви.

Фактът, че Канфа се демонстрира тук, във Венеция, също беше безкрайно интригуващ. Което обаче не означаваше, че е необясним. Нали Челесте беше споменала за скитите и първото им събиране в църквата Сан Белисарио? А именно скитите са практикували древното магьосничество на месулетите, при това по-рано дори От Заратустра… Според разказа на Челесте те са били сред бежанците, основали Венеция…

Отправи поглед към маскирания демон и каза:

— Зная какво искаш, но няма да го получиш!

— Нищо не знаеш — отвърна демонът, гръмотевичен кикот се изтръгна от тъмната дупка, която му служеше за уста. Ехото се блъсна в невидимите стени, върна се при тях и накара кожата им да настръхне.

Никълъс концентрира духовните си сили, после рязко се спря. Инстинктът му отправяше недвусмислено предупреждение, стори му се, че започна да разбира защо е бил издигнат мостът Канфа. Прогони от духа си силите на Акшара, усвоени от Канзацу — неговия опитен сенсей по Тао-тао и смъртен враг; човека, когото Съдбата беше предопределила да унищожи. Изведнъж потръпна от желание да притежава „Шукен“ — онази сила, която обединяваше Акшара и Кшира — двете съставни части на Тао-тао, и превръщаше своя приносител в подобие на боговете… Защото подозираше, че само такава сила може да го спаси от смъртната опасност, пред която се намираше в момента…

Пусна ръката на Челесте, приклекна и се стрелна с протегната глава към маскирания демон. Дясната му ръка направи лъжливо движение — сякаш се готвеше да нанесе „атеми“ — най-опасния удар от айкидо, тежестта на тялото му се пренесе върху левия крак, едновременно с това се изправи в цял ръст.

Маскираният демон блокира удара, но Никълъс направи нов финт, десният му крак се стрелна към слабините на противника. Демонът реагира според очакванията — премести тежестта на тялото си назад, готов да блокира удара. Тогава Никълъс осъществи същинската си атака и дясната му пета се стовари със страстна сила върху глезена на маскираната фигура. Без да губи дори хилядна от секундата, той заби лакът в десния бъбрек на противника, плъзна се край него и изчака неизбежното извръщане. Ръбът на дланта му се стрелна напред и влезе в съприкосновение с най-долното ребро на гръдния кош — оказало се напълно беззащитно.

От устата на демона изригна облак зловонен въздух, Никълъс изведнъж изпита чувството, че се намира под вода и дробовете му се борят за кислород. Ушите му бръмнаха, остър свредел прониза мозъка му.

Прекрасно знаеше какво означава това. Обладателят на Тао-тао докосваше мембраната на „кокоро“ в сърцето на безкрайния Космос, извикваше на помощ ялата си психическа енергия. Това беше същата онази странна вибрация, която двамата с Челесте усетиха непосредствено след влизането си тук, именно благодарение на нея беше изграден ужасният мост под краката им…

И нещата дойдоха на мястото си. Срещу него нямаше никакъв демон, не беше се изправил пазителят на ада. Беше човек от плът и кръв, опитен танжин и майстор на Тао-тао — вероятно същият, който е изпратен да умъртви Оками… Но този човек притежаваше и допълнителна мощ, тъй като очевидно владееше уменията на месулетите!

Усети магическите вълни на Тао-тао, заливащи съзнанието му с ритмична последователност. Въпреки това отказа да им противопостави силата на своя дух, предпочете да затвори подстъпите към съзнанието си и да продължи физическото нападение срещу демона.

Скоро обаче почувства, че срещу него действа нещо по-силно от Тао-тао, промъква се сред пулсациите на „кокоро“ и бавно започва да парализира съзнанието му. Това беше древната магия на месулетите, разцъфваща като отровно цвете.

Челесте гледаше вкопчените им тела, напрегнатите мускули, овлажнялата от пот кожа. Парализата на ужаса изчезна, тя се втурна напред в помощ на Никълъс. Закова се на място на крачка от центъра на моста, душата и бе пронизана от ледена вихрушка. Едва сега си даде сметка, че битката между двамата мъже се води не толкова във физически план, колкото в психологически.

Над моста от скелети изведнъж се изви буря, вятърът зави между острите човешки ребра, играещи ролята на парапет.

Челесте отстъпи назад, препъна се и падна на колене. В очите й блесна ослепителна зелена светлина, от устата й се откъсна отчаян вик. После припадна, тялото й безжизнено се отпусна върху хлъзгавите кости.

Над Токио висеше странна, разсеяна светлина, идваща сякаш от огромните турбини на междупланетен кораб. Бледи и готови всеки момент да се стопят сенки следваха Джъстин и Рик Милар, методично пробиващи, си път към покрайнините на града.

А може би не само сенките ги следваха. Рик се беше впуснал в обширен монолог за бъдещето на рекламната агенция след нейното завръщане в нея, докато Джъстин не изпускаше от очи огледалцето за обратно виждане. Една бяла тойота неотклонно ги следваше, разстоянието до тяхната кола никога не надвишаваше три-четири автомобилни дължини…

Все още не беше обезпокоена. Същата кола беше забелязала точно зад себе си на няколко от големите кръстовища, вероятно беше една, от хилядите, които пълзяха като мравки из улиците на огромния град.

Все пак не можеше да се отърве от чувството, че нещо отличава тази тойота от останалите й посестрими. Не се ли превръщам в параноик, запита се тя. Но дори и да е така, параноята ми не е резултат от чувство за вина, а от целия ми досегашен живот… Добре де, защо трябва да бъда нервна, укори се тя и отново погледна в огледалцето. Ник има работа с толкова опасни хора, че аз не би трябвало дори носа си да показвам без поне двама телохранители… Всъщност Никълъс на няколко пъти беше повдигал този въпрос. Но тя винаги отказваше. Нямаше никакво желание да бъде наблюдавана, особено пък от непознати хора. Все пак се научи да хвърля по някои поглед зад гърба си, особено когато се налагаше да ходи в Токио. И вероятно затова забеляза бялата тойота.

Придържаше се в посоката, която водеше към дома й. При всички случаи трябваше да се отбие там, ако не за друго, поне за да остави колата… За пътуването към летището бяха поръчали кола с шофьор. Напрегна се, опитвайки се да различи лицето на човека зад волана бялата кола. Но слънцето блестеше в предното стъкло, нищо не се виждаше.

— Какво има, скъпа? — попита Рик, най-сетне забелязал загриженото изражение на лицето й.

— Вероятно нищо — отвърна тя, включи се в дясното платно на магистралата и рязко увеличи скоростта.

Миг по-късно бялата тойота изпревари някакво БМВ и отново се залепи зад нея. — Не искам да те тревожа, но мисля, че ни следят…

— Какво? — рязко се извъртя Рик и втренчи поглед през задното стъкло. — Кой?

— Бялата тойота — отвърна Джъстин. — Залепи се зад нас още в центъра на града…

— Рик внимателно огледа колата, после се обърна напред, придърпа пешовете на сакото си и сви рамене:

— Глупости! За какво ще ни следят?

— Не зная — отвърна тя. — Може би има връзка със спешното отлитане на Никълъс за Венеция… Всичко лошо досега е ставало заради него…

— Мисля, че си внушаваш — промърмори Рик. — Но нека проверим как стоят нещата, просто за твое успокоение… — посочи с пръст и добави: — Напусни магистралата на следващото отклонение. Ще видим дали и тойотата ще направи същото.

Джъстин кимна, но не смени платното на движение, въпреки знаците.

— Но какво правиш? — учуди се Рик. — При тази скорост едва ли ще напуснем магистралата, а до следващия… О, Господи!

Джъстин рязко подаде газ, плъзна се на сантиметри от бронята на тежък камион, шофьорът ядосано натисна сирената си. Отклонението бързо наближаваше, но лявото платно беше заето от семеен нисан, който едва-едва се влачеше. Тя скочи на спирачката, колата поднесе, купето се изпълни с миризма на прегоряла гума. Успя да завърти волана точно толкова, колкото да се плъзне в свободното платно на отклонението, скоростта й си остана поне два пъти по-висока от позволената.

За малко не се удари в предпазното островче, намали още повече и се плъзна в широкия, полегат завой. Когато поеха по една от улиците на предградието, тя се облегна назад и попита:

— Е, какво стана с тойотата? Последва ли ни в отклонението?

— Ти майтап ли си правиш? — кисело се усмихна Рик. — Не гледах никаква тойота, единствената ми грижа беше да държа мехура си затворен!

Обърна се да огледа пътя. Току-що бяха направили десен завой, платното зад тях беше пусто.

— Нищо — рече и я целуна по бузата. — Както и предполагах… Само дето можеше да напуснеш магистралата по по-човешки начин!

— О, Господи! Не!

— Какво има? — видял, че тя отново е заковала поглед в огледалото за обратно виждане, Рик рязко се извъртя и веднага засече познатия силует на бялата тойота. — Същата ли е?

Джъстин мрачно кимна с глава.

— Какво ще кажеш сега за предположението ми?

— Опитай се да му избягаш.

Тя отново кимна.

— Близо сме до дома, този район го познавам отлично. Ако успеем да стигнем отклонението за нашата къща с известен аванс, положително ще успея да му се измъкна…

Следващият завой беше ляв, тя го взе рязко, с пронизително свирене на гумите, пресече кръстовището с опасно висока скорост. Подаде още газ, продължавайки да търси преките вляво. Рик разбра намерението й — да опише пълен кръг на квартала, да настигне тойотата изотзад, след което да кривне където й хрумне… Така преследвачът щеше да изгуби всякакви шансове.

На шестия завой му се зави свят. От бялата кола нямаше следа, неволно започна да си мисли, че Джъстин е преследвана от гузна съвест, дължаща се на снощната изневяра…

— Наближаваме пресечката, която ми трябва — обади се тя. — Онзи зад нас ли е?

— Никакъв не се вижда — отвърна загрижено Рик. Не изпитваше страх, тя беше наистина великолепен шофьор. Тревожеше го друго — беше принудена да обръща внимание на прекалено много неща едновременна да открие алеята, която и трябва, да гони острите леви завои, да следи за дистанцията на бялата тойота. И вероятно и Никълъс не й излизаше от главата…

— Отпусни педала — успокоително се обади той. — Тойотата я няма, дори наистина да е вървяла подир нас, вече отдавна сме я изгубили…

— Не — поклати глава Джъстин. — Вече почти стигнахме, искам да съм абсолютно сигурна, че никой не може да ни открие…

— Алеята беше тясна и изпълнена с остри завои. От двете й страни имаше стена от гъсти храсти и високи японски кедри, липсваше каквато и да било канавка. Рик имаше чувството, че се движат в гигантски лабиринт. Стана му ясно защо тук Джъстин се чувства в безопасност — след гигантските размери на Токио, изпълнени с бетон и стомана, това място наистина приличаше на късче от рая.

Завоите бяха почти под прав ъгъл, много от местните жители бяха монтирали огледала по околните дървета — единствен начин да видиш дали насреща не идва друга кола.

Летяха между вечнозелените храсти с огромна скорост, на Рик започна да му прилошава от люшкането по острите завои.

— За Бога, Джъстин! — примоли се той. — Пусни проклетия педал!

Тя продължаваше да хвърля кратки погледи в огледалото за обратно виждане, от цялото й поведение личеше, че още се страхува от неизвестния преследвач.

— Само няколко минути и вече ще бъда сигурна — процедиха здраво стиснатите й устни.

Навлязоха в поредния завой, по-остър от предишните. Тук огледала липсваха, Рик усети онова свиване на стомаха, което беше почувствал при първия си скок с парашут. Под него има само въздух, земята се приближава насреща му с главозамайваща скорост, тялото му всеки миг ще се сплеска в нея…

Слухът му долови боботенето на дизеловия двигател още преди очите му да видят огромния булдозер, в същия миг Джъстин отново беше отместила поглед към огледалото. Рик нададе силен предупредителен вик, ръцете му се вкопчиха във волана.

Грамадната машина закри гледката през предното стъкло, Джъстин изкрещя и скочи върху спирачния педал. Воят на сирената върху покрива на булдозера прогони следобедната тишина на предградието, прозвуча като погребален звън…

Рик скочи върху Джъстин и завъртя волана с цялата сила на мускулите си. Но в този момент бяха едва на метър от тежката машина.

Какви мисли минават през главата на човек, попаднал в подобна ситуация? Умът на Джъстин се изпразни от съдържание, очите й механично регистрираха късчето синьо небе, появило се над покрива на тежкия булдозер: В тази кратка, изпълнена с неземно сияние частица от секундата тя видя целия си живот като на длан, като картина, очертана от въздишката на Бога…

Метърът беше преодолян за отрицателно време, греблото на булдозера от дебела стомана се вряза челно в колата. Предницата се нагъна като тънък картон, моторът, натрошеното арматурно табло и челното стъкло, пръснато на ситни късчета, влетяха в купето със страшна сила.

Остатъкът от колата, скъсен наполовина, рязко се повдигна във въздуха, като матадор, попаднал между рогата на разярен бик… Прелетя известно разстояние, преобърна се и със страшна сила се вряза в двойка дебели и очевидно много стари японски кедри. Преряза ги като бръснач, за частица от секундата увисна във въздуха, прозрачни струи бензин плискаха от смачкания резервоар, сякаш бяха кръв от прекъсната артерия.

Водачът на булдозера усети миризмата на бензин и това го изтръгна от вцепенението. Скочи на крака, отвори вратичката и хукна по-далеч от мястото на катастрофата. Тичаше колкото го държат краката — така, сякаш го гонеха сто дявола. Въпреки всичко силната вълна на експлозията повдигна тялото му от пътя и го запрати в крайпътните шубраци. След известно време надигна глава и установи, че лежи в основа на дърво с обелена кора. Не му стана ясно дали е станало сега, или при някой предишен инцидент. Насочи замаян поглед към мястото на катастрофата, но видя само огромно огнено кълбо, закриващо дори небето. Потръпна и отново припадна.

10 001 нощи

Виетнам, есента на 1971 година

Специалните части на американската армия във Виетнам съвсем справедливо бяха наричани „Научна фантастика“[5]. Тези момчета вършеха черната работа в една мръсна война, техните дела никога не влизаха в ССРС — Секретните седмични разузнавателни сводки на Оперативния щаб на Пентагона, разположен в Тан Сон Нхут. Обикновените войници пък ги наричаха НЛО — Необичайни ловни операции.

Въпреки тази слава До Дук беше истинска аномалия в редовете на „Научната фантастика“. Официалното му звание беше Е-9, тоест старши-сержант от ВСЮВ — Въоръжените сили на Южен Виетнам. Служеше в Трета стрелкова дивизия, която изпълняваше мисии в тила на врага и именно като експерт по тези операции попадна в полезрението на НФ.

Когато се записа доброволец във ВСЮВ, той беше едва шестнадесетгодишен и, естествено, скри както възрастта, така и произхода си. Далеч по-просто беше да е чист виетнамец, затова смени малкото си име. Никой не си направи труда да го провери, защото по онова време Южен Виетнам водеше битка за оцеляване, важно беше пушечното месо, а не бюрокрацията…

Старши-сержант беше най-високият чин, който се полагаше на доброволец. До Дук притежаваше безспорни качества за офицер, но упорито отхвърляше предложенията на командирите си да замине в школа.

Нещо в характера на тази луда война неотразимо го привличаше. Тук животът беше прост и ясен, като изсушено цвете в хербарий. Мъжете се избиваха един друг, жените служеха за пълнеж между изпълнението на две бойни задачи. Толкоз.

Нямаше нищо чудно във факта, че при подобна тежка действителност, хората губеха човешкия си облик. Животът се превръщаше в обикновена стока — може да се купи и продаде, да се притежава или изгуби. Душата бързо загрубяваше, никой нямаше време мисли за смисъла на съществуванието.

Виетнамската джунгла притежаваше уникалната особеност да отнема всичко, бавно и методично това гнездо на ужаси белеше на тънки ивици пластовете цивилизация, натрупани в душите на хората, накрая като член нерв отдолу зейваха тъмните страни на човешката природа. Добродетелите бързо се стопяват — И в крайна сметка човек се чудеше дали изобщо е притежавал качества, които наподобяват хуманност. Затова нямаше нищо странно във факта, че „Симпатия към дявола“ на групата „Ролинг стоунс“ стана любимата песен на До Дук.

Състраданието се превръщаше в далечен спомен, на негово място идваше инстинктът на акулата да се движи, да се движи на всяка цена… А това означаваше изпълнението на нови и нови задачи, скокове на сляпо в джунглата, парализиращ страх от противопехотни мини, които за секунда те оставят без крака, или пък от пръчките „Пунжи“ — втвърдени на огън бамбукови тръбички, напоени с отрова, която светкавично води до парализа на централната нервна система… Хората от бойната група на До Дук откровено признаваха, че постоянно сънуват подобни кошмари. Но реакцията им беше много странна — дори когато имаха право на почивка, те предпочитаха да се запишат доброволци за поредната акция.

Причината беше проста — почивката между две акции не им предлагаше нищо. Инстинктът на акулата искаше своето. Сексът беше приятен само по време на практическата си реализация, после оставаха единствено наркотиците, които създаваха илюзията за движение… Но До Дук се нуждаеше от повече, от много повече…

Така се роди връзката, която изглеждаше странна дори в чудовищното ежедневие на войната. Всичко започна, когато в бойната група на До Дук беше прехвърлен ефрейтор на име Рок. Обикновен войник в „Армията на смъртта“, както по онова време наричаха Първа пехотна дивизия на Южновиетнамската армия, Рок беше привлякъл вниманието на командирите си с безумно нападение, извършено срещу укрепление на Виетконг. Убил петима, преди да бъде ранен в ръката, после хвърлил граната в близкото картечно гнездо на противника и си плюл на петите. Тази постъпка му донесла нашивките на ефрейтор, сложени на раменете му от истински, жив генерал…

Но всичко това беше станало, преди да се запознае с До Дук, преди да изяви желание да бъде включен в бойна група на „Научната фантастика“. Даваше си ясна сметка, че е поискал това поради жаждата за нови бойни подвизи…

Членовете на бойната група наричаха себе си „прилепи“. Обличаха се като виетконгци, действаха като виетконгци, правеха всичко възможно да нямат нищо общо с обикновените войници край себе си. „Прилепите“ се бяха превърнали в някаква полуавтономна бойна единица от напълно откачени индивиди, използвани само за такива акции, които други подразделения не можеха или не желаеха да изпълняват. Някои от тях бяха от такъв характер, че дори президентът на Съединените щати би ги отрекъл, ако, естествено, имаше кой да му съобщи за тяхното провеждане…

До Дук така и не разбра по чия заповед се провеждат подобни акции, но командирът на „Прилепите“ беше полковник с груби черти и властен глас, стопроцентов американец от Средния Запад. Името му беше Бъд Пауъл — преподавател в колеж в средата на 60-те години, на когото монотонният живот дошъл до гуша и внезапно стигнал до решението, че войната във Виетнам може да бъде вълнуващо преживяване. Но едва ли някой можеше да открие у него следа от академичното минало, особено ако присъства на планирането и изпълнението на акциите на „прилепите“… Подчинените му го обожаваха и с обич го наричаха „Червото“…

Именно Червото предложи на До Дук да вземе новопостъпилия Рок за свой партньор.

— Научих, че това копеле си го бива — рече той, дръпнал настрана До Дук преди поредния разбор. — Успял да пропълзи до бетонен бункер на онези мръсници и от упор да вкара вътре една противотанкова ракета… Какво ще кажеш?

— По всичко личи, че е от моята кръвна група.

— И аз тъй си помислих — подсмръкна Червото. — Давам ти го за индивидуална задача, така ще разбереш колко струва…

Изпратиха ги да засекат и унищожат „патрул вампир“ на Виетконг — една от бойните единици на комунистическата армия, която прилагаше тактиката на нощните нападения и на която се дължеше смъртта на много войници, убити, докато почиват… Според Червото, подобно поведение на противника беше нетърпимо. Вероятно такава беше и официалната позиция на Генералния щаб, с който Червото поддържаше постоянна връзка.

Нощните рейдове на противника имаха опустошителен ефект, особено в психологически план. Трябваше да бъдат прекратени на всяка цена, именно това бе беше новата задача на „Прилепите“…

Червото дръпна Рок и До Дук настрана и им обясни, че физическото ликвидиране на нощния патрул няма да бъде достатъчно.

— Искам да им дадете урок за назидание, нека всички го разберат — изръмжа той. — Ваша работа как ще го постигнете!

— Означава ли това, че можем да използваме всякакви способи? — пожела да узнае Рок.

Червото му обърна гръб, на лицето му се изписа отвращение.

— По дяволите, синко — въздъхна той. — Изобщо не разбирам какво имаш предвид…

До Дук и Рок направиха кратък преглед на оръжието и екипировката си, после потънаха в джунглата.

— Червото наистина ли не разбира? — попита Рок, когато лагерът остана зад гърба им, облян от лунната светлина.

— Наистина, особено след като го е казал — отвърна До Дук. — А понякога не разбира и това, което е казал!

— Вие наистина водите своя собствена война — усмихна се Рок. — И това ми харесва!

Известно време вървяха в мълчание, после До Дук тихо се обади:

— Не искам да убиваме тези копелета, ясно?

— Спокойно — отвърна Рок. — Вече обмислям поне хиляда варианта, които ще са по-добри от смъртта им…

За бивак си избраха едно закътано място. Спяха един по един — два часа сън, два часа на пост… Малко преди разсъмване бяха на крак, броени минути след това засякоха патрула на „вампирите“, прибиращ се при своите след нощната акция. Бяха четирима.

Спипаха ги в собствения им, отлично замаскиран бивак. Без нито един изстрел, макар там да ги очакваха още четирима. Обесиха ги с главата надолу, осем врели и кипели в джунглата виетконгски рейнджъри, наредени един до друг. После разпраха коремите им чак до шията и ги оставиха на милостта на смъртта. Така щяха да ги открият разузнавачите и на двете воюващи страни — димящите им вътрешности щяха да бъдат доказателство за силата на човешката омраза и извратеност на човешката душа. Двете най-дълбоки рани, които водната може да нанесе…

Рок се оказа наистина неустрашим. Ако не беше натрупаният при подобни операции опит, До Дук положително би го взел за глупак. Рок обаче беше всичко друго, но не и глупак. В движение и с необичайна лекота усвояваше всичко, което трябваше да знае за нощните рейдове, освен това притежаваше вродена способност за бърза преценка на ситуацията и максимално възползване от нея.

На практика Рок приличаше на онези хлебарки, които обитават големите градове и цял месец могат да поддържат живота си от протеина, съдържащ се в отпечатъка на човешки пръст. Душата му се подхранваше от страха, самият акт на убийството — движещ фактор и основна мотивация в живота на повечето от „прилепите“ — за него беше просто инцидент. Червото имаше право да го включи в изпълнението на тази задача…

После, разбира се, те бяха длъжни да спасят самите себе си. От лудостта, или от прекалената гордост може би… Тая работа свърши алкохолът, поне през първите четиридесет и осем часа… След което дойде времето на нервите. И двамата станаха избухливи като сух барут и влязоха в спиралата на естествената реакция едно освобождение неизбежно водеше до натрупвало на ново напрежение.

До Дук беше в компанията на своето момиче — малка виетнамка, която едва ли беше на повече от четиринадесет години. Галеше гъстата й гарвановочерна коса, мазолестите му пръсти се докосваха с такава нежност до кадифената й кожа, че тя се надигна от сламеника и в знак на благодарност целуна трапчинката на гърлото му.

От съседното помещение се разнесе пронизителен вой. Там се беше затворил Рок със своето момиче. До Дук скочи на крака, грабна дългия моряшки нож и хукна да спасява партньора си. Беше убеден, че са го нападнали виетконгци. На прага рязко се спря, кръвта застина в жилите му. Рок беше овързал момичето си с тънък кабел, стегнат толкова яко, че плътта се беше подула като козунак, а от разкъсаната кожа течеше обилна кръв.

— Стиснал в ръка бамбукова пръчка, гол и възбуден, Рок здравата я налагаше.

До Дук неволно си спомни за касапницата, която бяха оставили след себе си в джунглата. Стоеше напълно неподвижен, между свистящите с ритмична последователност удари долавяше тласъците на кръвта в жилите си.

— Какво става? — обади се на виетнамски момичето му, неусетно застанало зад него.

— Виж колко кръв — промърмори До Дук.

— И какво от това? Кръв се пролива всеки ден… — момичето плъзна ръка към слабините му, обхвана с пръсти потрепващия му от възбуда орган и тихо възкликна: — О, твоето оръжие е прекалено твърдо! Какво чакаш още? Ела оттатък, ще те побъркам от чукане!

До Дук тръгна към вратата, отстъпвайки пред настоятелно притисналото се до него момиче, очите му за последен път пробягаха по голото тяло на Рок и окървавената жена. Сякаш гледаше стенопис в изоставен храм, оцелял като по чудо през вековете. В душата му се появи странно чувство, приличаше на болката от стара рана — не особено силна, но в замяна на това постоянна и позната…

Години по-късно До Дук отново имаше повод да си спомни за тази сцена на кърваво насилие. В ноздрите отново го удари сладникавата миризма на кръвта, в ушите му прозвучаха думите на онази полужена — полудете: Ще те побъркам от чукане…

Два дни след като напуснаха базовия си лагер, намиращ се приблизително на пет часа път с катер от Бан Ме Туот, бойците бяха потънали в пот, кал и оризови листа.

Бяха шестима: До Дук и Рок, татуиран чернокож гигант на име Ригс, сапьорът Доналдсън — толкова млад, че любимото му четиво все още бяха комиксите от серията „Доктор Странник — майстор на тайнствените илюзии“, плюс двама от ВГГЗ — съкращение, означаващо Волнонаемна група за гражданска защита. Това бяха местни хора, познаващи отлично терена и преминали специален курс на обучение, воден от инструктори на „Научна фантастика“. Специално тези двамата бяха нунги, заклети антикомунисти, които познаваха като петте си пръста терена на предстоящата операция. Командването на Специалните части често прибягваше до услугите на планинците от племето нунги, които се оказаха отлични разузнавачи и бойци, винаги готови да се бият с „Чарли“ — прякора, обединяващ всички противникови войници.

Тези двамата бяха костеливи и слаби, с хлътнали очи, До Дук ги оприличаваше на героите от „Острова на изгубените души“ и изпитваше нещо като съжаление към тях. Лишени от естествената си среда, обучавани дълго време в подривна дейност, те си оставаха някак безпомощни и по нищо не се отличаваха от новопристигналите в джунглата американци.

До Дук пилотираше един транспортен самолет У-8Ф „Семинола“ без каквото и да било въоръжение, който Червото беше осигурил неизвестно откъде. Беше оборудван единствено с радар за проследяване на наземни цели.

До Дук изрази учудване от факта, че е реквизиран един напълно беззащитен самолет, вместо да се иска тежковъоръжена машина, а Червото си направи труда да отговори.

— Това е Божа мисия — каза той. На жаргона на „Прилепите“ това означаваше „задача, която официално не съществува“. — Не искам на вечеря да ни се струпат разни каубои от щаба на ВВС… Ясно?

— Ясно — кимна До Дук.

— Ей това най-много ти харесвам, момчето ми — изгледа го с присвити очи Червото и тикна в устата си жалко подобие на пура, което предъвкваше вече от месеци. — Знаеш кога е дошло времето да поработиш Чичо Сам… Тази мисия, освен че е Божа, може да бъде наречена и Тенту… — замислено проточи той. „Тенту“ означаваше най-лошата от всички възможности. — Свързана е със съдбата на един човек, който официално се води за безследно изчезнал. Той или е мъртъв, или е пленник на Чарли… — Червото подъвка известно време отвратителния остатък, който стърчеше от зъбите му, разбра, че До Дук няма намерение да коментира, и продължи: — Знам, че звучи гадно, но ние сме се справяли и с по-лайняни ситуации…

— С много по-лайняни — потвърди До Дук.

— Не знам — поклати глава Червото, в гласа му се промъкна съмнение. — Почакай да видиш какъв товар трябва да вдигнеш… Ще се наложи да кацнеш в мъртва зона…

Това наистина беше обезпокоително. „Мъртва зона“ наричаха онези райони на бойните действия или в тила на противника, в които не можеше да се разчита нито на подкрепления, нито на прикриващ оттеглянето огън. Отчел присъствието на нунгите, До Дук стигна до заключението, че ще се отправят дълбоко в територията на Северен Виетнам.

— Името на твоя човек е Майкъл Леонфорте — добави Червото и отново направи пауза, сякаш очакваше отговор. Не го получи и продължи: — Съвсем различен от нас, ветеран на „Отровната лозичка“… — Четвърта пехотна дивизия. Страхотен боец, но малко буйничък… Два пъти е бил в дисциплинарна рота. Първия — защото пребил до смърт някакъв нафукан цивилен, а втория — защото наръгал с нож мадама, за която се кълнял, че е виетконг…

— Това било ли е проверено?

— Много биха искали — изкриви уста Червото. — Но мадамата вече била изстинала…

— Тоя Майк започва да ми става интересен — усмихна се До Дук. — А как се е измъкнал от военния пандиз в Лонг Бий?

— Благодарение на връзките си. Отговорни фактори в Пентагона са го считали за важна личност. Пратили го на фронта като командир на взвод. После прехвърлили взвода в тила на противника. Скоро ще откриеш къде точно е станало това. В продължение на пет дни поддържали редовна радиовръзка, после млъкнали. Оттогава насам не се знае нищо за тях.

Очите на Червото се плъзнаха към бледорозовата папка с поверителни материали, която държеше в ръката си.

— Това е станало приблизително преди три месеца. Когато го обявили за безследно изчезнал, онези от Пентагона надали страшен вой. Били изработили подробен план на разузнавателната операция, специално за него… Готови са да изпратят цяла шибана дивизия да го търси!

— За да открият някой си Майкъл Леонфорте? — учуди се До Дук.

Червото изсумтя и му подаде черно-бяла снимка. От нея го гледаше млад лейтенант с властно продълговато лице, раздалечени тъмни очи и бръчки по челото, по-дълбоки от Великия каньон… Дори от бледата фотография си личеше, че този човек е свикнал да издава заповеди.

— Тежка артилерия — промърмори До Дук.

— Точно — въздъхна Червото и си прибра снимката обратно. — Това е най-кратката и най-вярната характеристика на приятелчето Майк.

— В отдел „Изток“ на Пентагона той би трябвало да си има командир — отбеляза До Дук. — Защо той не организира екип за спасяването му?

— Стори го — кисело отвърна Червото. — Но екипът изчезна без следа, точно като взвода на Майк…

До Дук се замисли, после вдигна глава:

— Защо Пентагонът вдига толкова шум за изчезването му? Разполагал ли е с поверителна информация?

— Може би — отвърна Червото. — А може би са или специални планове по отношение на него. А може би цялата шумотевица се дължи на факта, че Майк е син на Франк Леонфорте — кръстника на цялата шибана мафия…

До Дук замълча. Ето какво означаваха думите съвсем различен от нас. Наблюдаваше безстрастното лице на Червото и се питаше какво още крие за личността на тоя Майк Леонфорте.

— И какво трябва да направим, ако открием местонахождението на тоя кучи син? — попита накрая той.

— Ако е мъртъв, ще докарате трупа му. Ако е жив, ще го измъкнете…

— Господи, сър…

— Точно с този език ми беше предадена заповедта, синко. Сега само ти я цитирам и гледам да съм точен. Естествено, както при всяка Божа мисия, и тук не трябва да има никакви писмени документи…

— Добре, да допуснем, че е жив и се намира в хотел „Алфа“… — На жаргона на „прилепите“ това означаваше „в задника на дявола“, тоест — в плен на Виетконг. — Тогава какво?

— Водиш ми го тук, ето какво!

Може би точно в този момент До Дук надуши нещо гнило, но си замълча.

— Искам го жив! — тежко го изгледа Червото. — Жив, разбираш ли? Отпускам ти екип от ВГГЗ, ще имаш нужда от опита им и те съветвам да се възползваш от него… Между другото, няма да носиш „пръдльо“. Не искам някой да се настрои на нашата вълна и да слуша какви ги дрънкаме. — „Пръдльо“ се наричаше леката полева радиостанция ПРГ-25, която беше част от стандартното оборудване на „прилепите“.

Червото се втренчи в него, прокашля се и приключи:

— Както вече ти казах, операцията си е стопроцентово „тенту“… Толкоз по въпроса. Само за едно ще те помоля, До Дук — гледай да не събориш някъде шибаната „Семинола“, там, където отиваш, съвсем нямаме нужда от неоспорими доказателства за своето присъствие…

До Дук стана и се насочи към вратата, спря с ръка на бравата и се обърна:

— Едно последно уточнение, сър… А какво да правя, ако обектът откаже да бъде измъкнат?

Червото дълго време мълча, погледът му пронизваше До Дук така, сякаш изобщо го нямаше.

— В този случай можеш да прибегнеш до собствената си преценка — най-сетне отговори той, бавно и отчетливо.

— Слушам, сър.

Очите на Червото отново дойдоха на фокус и се заковаха върху лицето на До Дук.

— Докарай ми го тоя мръсник, войниче! Жив или мъртъв, но ми го докарай!

Излетяха през нощта, До Дук така и не научи крайната точка на полета, задоволи се единствено с първоначалната информация. Във въздуха Доналдсън, по-напрегнат от всякога, се залепи за радара, Рок се изправи над рамото му. На него До Дук връчи запечатания плик със заповедите. Беше от специална, топяща се в устата хартия, при нужда лесно можеше да се глътне. През няколко, минути Рок крещеше корекциите в курса, които им предоставяше радарът. Ригс беше заковал поглед в тила на Доналдсън, сякаш очакваше поредната психологическа атака на доктор Странник. Двамата нунги спяха дълбоко.

Липсата на въоръжение в самолета ясно показваше, че крайната цел на полета е район с ограничен въздушен трафик, без наземни радари. Това намирисваше на Камбоджа, превърната от „Чарли“ в основна тилова база, откъдето комунистическите сили, след съответното прегрупиране и превъоръжаване, отново се хвърляха в боеве срещу американската армия.

Краткият инструктаж даваше смътна идея за крайната цел на полета, До Дук не беше изненадан от факта, че ще се приземят в отдалечен от вниманието на противника район. Впечатление му направи разстоянието, едва сега разбра защо е получил „Семинола“, чиято далечина на полета далеч надвишаваше тази на тежковъоръжен самолет. Доколкото можеше да се ориентира, те се насочваха към центъра на нищото. Върху картата, която беше запомнил наизуст, преди да я глътне, имаше един-единствен ориентир, разположен в близост до Меконг — някакво малко селце на име Сре Самбор разположено на около три градуса северозападно мястото за кацане.

— Прелетяхме над половината Камбоджа — обади се Рок, в гласа му се долови известно учудване. — К’во е търсил тук Майкъл Леонфорте, по дяволите?

— По-правилно е да попиташ защо Пентагонът го е изпратил тук — погледна го До Дук.

Официалната позиция на Камбоджа във военния конфликт беше неутралитетът, но До Дук беше чувал, че сложни проблеми с по-силния във военно отношение Виетнам принуждават министър-председателя Лон Нол да затваря очи пред набезите на Виетконг върху суверенната територия на страната. Всичко това го караше да мисли, че на практика са се насочили към горещ във всяко отношение район, при това напълно слепешком, тъй като не разполагаха дори с обикновена полева радиостанция.

Ситуацията наистина беше Тенту…

Намираха се в разгара на дъждовния сезон, вече дванадесети ден валеше като из ведро. Времето не беше особено подходящо за офанзивни операции, фактът, че въпреки това се придвижваха на север, означаваше само едно — задачата им беше важна и спешна. Пистата, на която трябваше да се приземят, не само не разполагаше с хангар, но край нея напълно липсваха и каквито и да било други съоръжения. Един Господ знае кой и как е открил нейното съществуване, помисли си До Дук. Тук нямаше нищо, което да наподобява военен обект, но въпреки това личеше, че полосата се поддържа добре. От кого?

Местоположението й беше в самия край на тясна долина, запълнена е оризища. Веднага след кацането групата разтовари оборудването си и тръгна на север, към реката Меконг. До Дук се обърна да хвърли последен поглед на машината, беззащитно стърчаща сред мочурливите оризища.

За прекосяването на многобройните блатисти оризови полета бяха необходими върховни усилия. Не срещнаха никакви военни патрули, не срещнаха изобщо никого. Вървяха сами, калното плато ги заобикаляше от всички страни.

Лидерът на нунгите се казваше Джин — мършав младеж с трескав поглед и отривисти движения. До Дук постоянно се съветваше с него, думата му беше решаваща, когато възникваше спор за посоката на придвижване. Рок очевидно не беше доволен от този факт, между двамата се възцари известно напрежение.

— Какво правиш, по дяволите? — изръмжа Рок, когато До Дук за пръв път поиска съвета на Джин.

— Не викай, за Бога! — раздразнено отвърна До Дук. — Знаеш, че джунглата има способността да усилва звука и да създава ехо!

Рок хвърли злобен поглед по посока на нунгите, но все пак снижи глас.

— А какво ще стане, ако тези копелета играят двойна игра? — попита той. — Чарли положително ще знае за присъствието ни тук…

— Спокойно. Забравяш, че никой не знаеше накъде точно излитаме…

— Което не пречи на тези мършави копелета да ни сготвят за обяд при първа възможност, нали?

— Зле си информиран — поклати глава До Дук.

— Те не са диваци…

— Хич не са! — избухна Рок. — Я им погледни мутрите!

— Тяхната цивилизация е по-стара от твоята, а дори и от моята…

— За каква цивилизация дрънкаш? — изсумтя Рок. — Векове наред тези лайна са се самоизтребвали, едва ли умеят да вършат нещо друго!

— А какво са правили „цивилизованите“ европейски народи? — вдигна глава До Дук.

— Много те бива в приказките! — тежко го изгледа Рок. — Тук си отраснал, нали? В средата на шибаната джунгла! Може би това е причината толкова добре да се разбираш с тези диваци!

До Дук безмълвно оголи зъби.

— Я се погледни! — ухили се Рок. — Шибан абориген, съвсем като тях! Бърбориш шибаното им наречие, може би наистина ги разбираш по-добре от мен…

— Добре е, че най-сетне проумя това, герой!

Зад гърба им, далеч на хоризонта, безмълвно проблясваха светкавиците на войната. Дотук не долиташе нито звук, но ясно се виждаха мълниите, озаряващи ниско надвисналите облаци. Нарушени от злия човешки гений, законите на природата видимо се променяха — натежало от заревото на пожарите и отровния дим, утрото над тази прокълната земя идваше доста по-рано от обикновено…

Установиха се на временен лагер малко преди настъпването на истинския ден. Рок вършеше работа за трима, но очите му продължаваха да светят с мрачен блясък. Глътнаха по едно голямо хапче против малария, справиха се с оскъдните бойни порции храна, които съвсем справедливо бяха получили прозвището „плъховете на Чарли“, после Рок вдигна глава.

— Къде, по дяволите, се бави почитаемият мистър Чарлс? — изръмжа той и потупа шестцевната ракетна установка, която се поклащаше на бедрото му. — Изгарям от желание да му забия един шиш в задника!

— Търпение — отвърна До Дук. — Имам гадното предчувствие, че сме се насочили точно към вонящото му гърло… Ще получиш възможност да се проявиш…

— Но кога? — нетърпеливо попита Рок и се изплю в краката си. — Тук е толкова пусто, сякаш вече сме на оня свят!…

— Джин твърди, че сме в центъра на гореща зона — отвърна До Дук, в гласа му се прокрадна съмнение. — Отказва да се поясни и аз продължавам да съм в мъгла… Дали Чарли е стигнал толкова далеч на север? — сви рамене и добави: — Скоро ще разберем това. Тръгваме на мръкване.

— Ако не пукна от скука преди това! — изръмжа Рок и изплю част от „плъховете на Чарли“ в краката си. — Господи, наистина предпочитам да закуся с ръката на някой гаден жълтокож!

През целия първи ден спаха под прикритието на храсталаците, издигащи се по синорите на оризовите нивици. Рок пое първото дежурство, после обаче не можа да заспи. Нямаше сухо място по тялото си, започна да го сърби навсякъде. Къде се губиш, мистър Чарлс, да те вземат мътните?!

Напуснаха лагера на мръкване. Вече не можеха да разчитат на визуалните си възприятия. Джин ги посъветва да не търсят хоризонта, а да насочат вниманието си към близката околност. Тя обаче беше толкова монотонна и скучна, че Рок почти заспиваше прав.

Около полунощ спряха за кратка закуска. Небето беше ясно, без нито едно облаче. Светлината на звездите и тънкият сърп на месечината ги обливаха в призрачно сияние. Рок се отдалечи с намерението да опразни мехура си. Спря на брега на близкото оризище и изведнъж замръзна на място. Приклекна, за да вижда по-добре.

Пресвети Боже!

— Я елате да хвърлите едно око! — дрезгаво подвикна той.

До Дук и Джин бяха най-близо. Пристъпиха към брега и се втренчиха във водата. Черепи.

Рок нагази в плитчината, направи няколко крачки и спря. Дъното на оризовата нивица беше изцяло покрито с човешки черепи, бяха хиляди. Около тях мътно проблясваха кости — пищяли, тазове, ребра… Истинско гробище.

Едва сега До Дук си даде сметка, че Джин беше казал истината. Действително се намираха в гореща зона.

— Я питай нунгите какво е станало тук, по дяволите! — изпръхтя Рок и направи опит да заобиколи стърчащ над водата гръден кош и строшен таз. Близостта на смъртта му действаше като адреналинова инжекция.

— Вече е крайно време да научиш езика им! — сопна се До Дук, после все пак се извърна към Джин.

Лицето на нунга беше непроницаемо.

— Северните виетнамци и Виетконг избиват камбоджанците по същия начин, по който избиват и моето племе — промълви на странния си диалект той. Гласът му беше спокоен и сдържан, До Дук трябваше да направи доста усилия, за да долови гнева му. — Това е нашата история, ето какво чака нашите деца… Разбира се, онези, които оцелеят… Затова неволно се питам има ли смисъл да оцеляват…

До Дук преведе думите му, Рок се умълча. Краката му най-сетне се отдалечиха от скелета. Пръстите му попипаха ракетната установка, гласът му прозвуча загрижено:

— Значи мистър Чарлс е някъде наблизо…

Продължиха напред, морето от скелети пропукат ваше с ужасяваща яснота под дебелите подметки на ботушите им.

Стигнаха края на оризищата малко преди разсъмване. Отново валеше като из ведро, всъщност не беше преставало през цялата нощ. Вятърът запращаше топлите капки в лицата им, видимостта беше силно ограничена.

Нивото на водата значително спадна, краката им с мъка си пробиваха път през тинята. Застанал начело на колоната, До Дук забеляза някаква тъмна грамада, издигаща се на брега на последното оризище. Отвъд нея би трябвало да е реката Меконг, те самите щяха да се насочат срещу течението й, нагоре към изворите. Вървяха само на изток, а коритото на реката постепенно щеше да ги отведе в северна посока, към границата на Лаос. Малката по територия държава се беше впила в снагата на Виетнам като кърлеж, южните й провинции — цел на тяхното пътешествие, постепенно се извиваха на северозапад, опираха в границите на Юнан — една от южните китайски провинции. Още по-нататък се намираше бирманската област Шан, станала известна на света под името Златният триъгълник заради обширните си плата, засети с мак.

До Дук ясно си представи паниката обхванала Дирекция „Изток“ на Пентагона, когато там са разбрали, че Майкъл Леонфорте е изчезнал именно в този район. После се замисли за спасителната експедиция, последвала съдбата на Майк, за категоричната заповед на Червото да го открие и върне обратно на него, а не на преките му началници от Пентагона. Започва да става интересно, беше окончателното му заключение.

Ускори ход, тъмната грамада бързо се приближаваше. Оказа се паянтов кей, състоящ се от три прогнили дъски, заковани за скърцащи колове, побити в мътната вода на малко поточе, което криволичеше по посока на голямата река.

— Това трябва да е — промърмори До Дук. Застанал на крачка от него, Джин мълчаливо кимна с глава.

Извадиха от багажа надуваемата лодка „Зодиак“, дръпнаха стърчащите от пакета въженца и след миг гуменият балон се изпълни с въздух. Примъкнаха я до ръба на кея и я спуснаха във водата.

— Дръжте ръцете си по-далеч от водата — предупреди останалите Джин. — Тук гъмжи от крокодили, в здрача лесно можете да ги вземете за плаващи трупи…

Пътуването по реката им отне четири нощи. Денем издърпваха лодката на калния бряг, прикриваха я под дърветата и лягаха да спят. Наоколо беше пусто, само веднъж по реката се плъзна патрулен катер с кхмерски войници, но групата беше прикрита добре и никой на борда не ги забеляза.

— Къде, по дяволите, е Чарли? — питаше от време на време Рок, както винаги изгарящ от желание да пролива кръв.

Никой не му отговаряше, просто защото никой не знаеше.

Хранеха се с риба, която Джин и неговият партньор ловко ловяха с помощта на малки кукички. Нунгите постоянно им сочеха шарените гърбове на лениви крокодили, които се носеха по течението като умрели. До Дук ги гледаше с каменно изражение, Рок, който постоянно го наблюдаваше, тънеше в недоумение.

Реката беше позната на До Дук. Не защото и друг път е бил тук, а просто защото помнеше наизуст картата в запечатания плик, който му беше дал Червото. Разбира се, тя, заедно с останалите документи и инструкции, отдавна беше изядена.

Малко преди разсъмване на четвъртата нощ той даде знак да се насочат към левия бряг. Утрото настъпваше с бисерна светлина, достатъчна за различаване на силуети, но все още слаба, за да се виждат цветове.

— Вече сме близо — прошепна на Рок той, докато останалите се занимаваха с маскирането на лодката. — Което означава, че и Чарли е някъде тук…

Бяха на хвърлей място от лаоската граница, дотук се простираше и предварително събраната информация за тази мисия. Някъде напред лежеше местността, в която беше изчезнал Майкъл Леонфорте заедно с още осем мъже.

До Дук и Джин тръгнаха на разузнаване, останалите се заеха да изграждат лагера сред дърветата. Когато свършиха, двамата все още ги нямаше. Рок взе в ръце гранатомета и тръгна да ги търси. Откри ги лесно, само на няколко крачки от горичката.

— Какво има? — попита той.

— Къдрава работа — отвърна До Дук и посочи с пръст.

Имаха чувството, което човек изпитва, когато лети със сто километра в час сред гъста мъгла излиза от нея и вижда насреща си кола, която се движи два пъти по-бързо… Тялото на десетгодишно момиче лежеше на метър от тях с извит гръб, сякаш приковано към дънера на старото дърво до него. Две трети от кожата му беше прогорена и висеше на накъдрени ленти, краката й бяха пречупени, острите краища на костите стърчаха от месото. Китките на ръцете липсваха.

— По дяволите! — изръмжа Рок. — Какво ли се е стоварило отгоре й?

До Дук мълчаливо гледаше трупа.

Отново заваля, дъждовните капки бяха огромни, като потта от челото на Буда… Въздухът беше тежък и лепкав, дишането стана трудна работа…

— Опушили са я като сьомга — промърмори Ригс, изскочил ненадейно зад гърба им с автоматична пушка М-60 в ръце, готова за стрелба. — Но останалото…

— Никога не съм виждал такова нещо — обади се Доналдсън, застанал до него, също с пушка в ръце. — Имам чувството, че ми настръхва косата…

— Това е работа на шибания Чарли! — изсъска Рок.

— Не са го направили виетконгци — обади се на съвсем приличен английски Джин.

Очите на Рок се разшириха, До Дук неволно се усмихна.

— През цялото време си знаел, че копелето говори английски, нали? — прогърмя заплашително рейнджърът.

— Нали ти казах да научиш езика му? — разшири усмивката си До Дук. — Както виждаш, той вече е научил твоя…

— Гадно, мръсно, смрадливо ко… — започна тирадата си Рок, но До Дук му махна с ръка да млъкне и се извърна към Джин:

— Кой тогава го е направил?

Джин прекрачи трупа на момичето, докосна го с дулото на съветския си автомат АК-47, устните му помръднаха в безмълвна молитва.

До Дук направи знак на другите да останат по местата си и тихо последва Джин. Нунгът се отпусна на колене, автоматът остана да стърчи между краката му. До Дук клекна до него и измъкна пакетче с цигари. Известно време пушиха в мълчание, после До Дук натисна фаса си в калта и тихо попита:

— Какво още трябва да знам за ситуацията?

Джин дълго не отговори. Очите му бяха насочени към триизмерното покривало на джунглата, пронизвано от гъсти водни струи. После започна тихо, без всякакви прелюдии:

— Като малък е часове си играех в градината на баба ми. Никога няма да забравя как цветята блестяха под топлите лъчи на слънцето, как тичах сред лехите и исках да докосна нежните им листенца… — дръпна дълбоко от цигарата, миг по-късно димът напусна ноздрите му с леко свистене. — Няколко месеца след като виетконгците убиха баба аз отново се озовах в този край. Реших да хвърля едно око на мястото, в което бях прекарал детството си. Къщата беше останала непокътната, но градината беше потънала в буренак, красотата я нямаше… — ръката му с бронзов загар се вдигна с дланта нагоре: — Много искам да вярвам, че един ден ще се върна у дома, без да имам нужда от това… дланта се стовари върху приклада на автомата. — Но колкото по-дълго воювам, толкова по-малко вярвам, че това някога ще стане… Злото се ражда всеки ден, избуява като бурен…

— Напълно те разбирам, Джин — прошепна До Дук. — Но все пак искам да зная какво се е случило с това момиче…

— Питай Гуай…

— Гуай ли? — озърна се До Дук. На диалекта на нунгите тази дума означаваше демон.

— Гуай са нунги като мен, но имат други цели и, действат с друга средства. Това е тяхна работа… — въпреки будисткото си възпитание Джин не успя да прикрие горчивината в гласа си.

— Никога не съм чувал за Гуай…

— Те се наричат другояче, този прякор са им дали хората, които са пострадали от тях…

До Дук с лека изненада забеляза, че Джин се чувства неудобно. Вълнението му от смъртта на това момиче беше далеч по-голямо от това, което беше изпитал, докато стъпваха върху костите на хиляди убити кхмери, изпълнили дъното на оризището.

Секта на племето нунги, наречена Гуай, е изтезавала това дете. Възможно ли е? В главата на До Дук отново звънна предупредителната камбанка, прозвучала за пръв път по време на инструктажа от Червото. Лаос. Южният път, водещ към Златния триъгълник. Подозренията му започнаха да придобиват плът и кръв.

— Знаят ли Гуай къде се намира нашият обект? — попита на глас той. — Възможно ли е да са го взели за заложник? — Това би обяснило до голяма степен истерията на шефовете в Пентагона след изчезването на Майкъл Леонфорте.

— Не зная — отвърна Джин, изправи се и тръгна обратно към гъсталака.

Дневна светлина и страх. Чувството за самота се беше стопило. Дъждът продължаваше да плющи с пълна сила, всички останали звуци бяха удавени в грохота му. Поспаха, доколкото това беше възможно, и До Дук установи, че затвори ли очи, пред тях моментално изплува обезобразеното тяло на момиченцето, проснато като жертвено агне в основата на прогнилото дърво. Не беше развълнуван от смъртта на това дете, тук деца загиваха с хиляди. Тревожеше го по-скоро начинът на умъртвяването.

Стана и отново се приближи до дървото, под което лежеше трупът. Приклекна, втренчи поглед в него, умът му заработи на високи обороти. Гледката наподобяваше картина, всичко в нея беше изчислено предварително. Една добре обмислена композиция. „Жертвено агне“. Фразата се въртеше в съзнанието му, ясна и натрапчива като камбанен звън. Дали наистина е била принесена в жертва? Това ли смущаваше Джин?

Зад гърба си имаше куп опасни мисии, многократно се беше разминавал на косъм със смъртта, отлично познаваше смразяващата тръпка на страха, разтърсваща тялото въпреки опита, въпреки желязното самообладание… Но сега се беше натъкнал на нещо коренно различно. Не знаеше дали това, което изпитва, е ужас или възбуда.

Дълго остана неподвижен, сякаш хипнотизиран от гледката, от необичайната алхимия на смъртта. Целия ден прекара в унесено състояние, пред очите му се мяркаха разпокъсани картини и образи, странна смесица от спомени и фантазия. От тях се роди една съвсем нова реалност — едно желание да прекара останалата част от живота си във вихъра на свещена, справедлива война…

Пред очите му се сблъскваха цели армии, от смъртоносни рани обилно се лееше кръв, ранените падаха, за да бъдат стъпкани от своите другари, устремили се напред, към победата…

Жегата на безцветния ден най-сетне започна да преминава в изумруден здрач. Дъждът беше престанал по време на съня им, но започна отново малко след като се събудиха. Облекчиха се кой както може, хапнаха надве-натри, прилежно изгълтаха хапчетата против малария и потеглиха на път. След около час стигнаха края на джунглата, пред тях блеснаха огньове, ярки като скъпоценни камъни. И злокобни.

— Лаос — обади се зад гърба му Джин.

До Дук кимна с глава и тихо нареди:

— Пеперуда!

Хората му моментално се пръснаха. „Пеперуда“ беше наименованието на разположението на силите, предхождащо навлизането в опасна територия и осигуряващо максимална защита срещу евентуална засада на врага. Не срещнаха никого, въпреки взетите предохранителни мерки.

Огньовете бяха на по-малко от километър, оказа се, че горят останките на голямо село. Приближиха се и спряха. Тук-там все още се издигаха ярки, почти бели на цвят пламъци. Наличието им в този порой беше неестествено, очевидно имаха химически произход. Наоколо бръмчаха едри мухи, няколко крачки по-нататък в ноздрите ги удари тежката миризма на изгоряло месо.

— Напалм — безпогрешно определи До Дук, имал възможност да се нагледа до насита на пораженията от това страшно оръжие. По улиците се въргаляха камари от трупове, черните дупки на мястото на очите им се взираха обвинително в пришълците. Над тях жужаха плътни облаци мухи, вонята беше отвратителна. До Дук прескачаше телата и внимателно се взираше в тях. Сякаш очакваше да чуе страшната им история. Дори нунгите не бяха в състояние да кажат дали тези трупове са на лаосци или на бойци от Виетконг…

— Какво се е случило тук според теб? — попита Рок. — Наказателна акция на армията?

До Дук сви рамене. Прекрасно знаеше какво има предвид партньорът му — акция, подобна на онази в Ми Лай, осъществена от лудия лейтенант Кели и неговите главорези.

— Доколкото ми е известно, наши части не действат на територията на Лаос — промърмори той.

— Я се стегни! — презрително го изгледа Рок. — Знае ли някой от нас какво планира ВР и какви ги върши из тези пущинаци?

Имаше предвид Военното разузнаване. До Дук наистина се замисли по въпроса. Онези от Дирекция „Изток“ на Пентагона, възложили на Майкъл Леонфорте тази мисия, наистина биха могли да бъдат от ВР.

Стиснали своите калашници в ръце, нунгите вървяха по улиците на унищоженото село с мрачни лица. До Дук отново си спомни за твърдението на Джин, според което Гуай действат на територията на Камбоджа. Нима не биха могли да бъдат и в Лаос? Всеки въпрос, изникващ в главата му, го водеше все по-близо до Златния триъгълник. Миризмата на гнило, доловена още по време на последния инструктаж, изведнъж придоби съвсем определен аромат — аромата на парите.

В същия момент Ригс извика, взводът хукна към източния край на руините, където се издигаше бетонен бункер. До Дук и Рок се спуснаха по стъпалата с намерението да го огледат. Макар и вкопан само наполовина в земята, бункерът беше останал недокоснат от въздушното нападение.

Рок насочи гранатомета към вратата и вдигна предпазителя. Доналдсън беше първият, който се втурна към дупката в бетона след оглушителната експлозия, хвърли вътре граната с нервнопаралитичен газ. Всички залегнаха на почетно разстояние от вратата, изчакаха разсейването на газа и бавно започнаха да се надигат на колене.

До Дук и Рок първи проникнаха вътре. Хора нямаше, бункерът очевидно беше използван за склад на оръжие и боеприпаси. Край стената бяха наредени 762 — милиметрови автомати К-50, китайско производство. Този факт беше знаменателен, особено в контекста на предупреждението, отправено от Джин. Вътре имаше и други оръжия, производство на комунистически Китай.

— Тук не ми мирише на Чарли — беше заключението на Рок. — Тези играчки са нови, мога дори да се огледам в прикладите им… Чарли не е толкова добре екипиран.

— Знаеш ли нещо за нунгите?

— Достатъчно — кимна Рок. — Бил съм патрул с няколко от тях, все по ръба на бръснача…

— Това тук да ти напомня за тях?

— Не — засмя се Рок. — Нямат мангизи за подобно снаряжение…

— А чувал ли си за Гуай — една по-особена прослойка на нунгите?

— Не — поклати глава Рок. — Защо?

— Джин спомена за тях… Били много гадни копелета.

— Шибани нунги! — изруга Рок.

До Дук сви рамене, миризмата на пари вече беше съвсем отчетлива.

— Тогава кой може да е платил за всичко това? — попита той.

— Много ясно кой. Руснаците или Чичо Сам…

Размениха си продължителни погледи, после Рок бавно поклати глава:

— Наистина ли мислиш, че това има нещо общо с приятелчето Майкъл Леонфорте?

— Може би — въздъхна До Дук. — Никой не може да каже какво се е въртяло в главата на ония типове от Пентагона…

— Но кого сме искали да въоръжим с тази стока?

— Добър въпрос — отвърна До Дук. — На този етап само господин Леонфорте може да ни предложи отговора…

— Ако го открием…

— Нали затова сме тук? — въздъхна До Дук. — Но ако се окаже, че е мъртъв, искам да се върнем тук и да приберем стоката. Можем да й вземем добри пари…

— Дадено — отвърна Рок.

Обърнаха се към изхода, Рок постави тежката си ръка върху рамото на До Дук.

— Собственикът на стоката не може да е далеч — тихо промълви той. — Като нищо вече ни дебне отнякъде…

Побързаха да излязат на чист въздух, тъй като остатъците от бойния газ вече размътваха главите им. До Дук раздели екипа на две, щяха да се съберат отново заедно едва след като селото остане зад гърба им.

После двамата с Рок огледаха околностите на бункера, но не откриха нищо интересно. След десетина минути от противоположния край на селото се появиха фигурите на Ригс и Доналдсън. В същия момент ги връхлетяха мините. Небето над главите им се продъни от пронизителен вой и смъртоносни експлозии.

Доналдсън бе улучен още от първата мина, тялото му хвръкна във въздуха и изчезна в алените пламъци на експлозията. До Дук се просна на земята редом с Рок, очите му напразно търсеха едрата фигура на Ригс. Нунгите не се виждаха никакви, той искрено се надяваше, че вече търсят огневата точка на противника.

Тишината след подобно нападение винаги е тежка и плътна. До Дук внимателно надникна иззад порутената стена, послужила му за прикритие. От Доналдсън не беше останало нищо, с изключение на тъмно петно върху напуканата земя. Откри Ригс сред развалините наблизо, залепен за някакъв бетонен блок. Гърдите му тежко се надигаха и отпускаха, очите му опулено гледаха кръвта, която обливаше долната част на тялото му.

— По дяволите! — изруга До Дук, докато партньорът му надигаше глава да огледа обстановката.

Наоколо продължаваше да бъде тихо. Джин и неговите нунги не се виждаха никъде, сега трябваше да се погрижи за Ригс.

— Прикривай ме — кратко заповяда той, напълни дробовете си с въздух и хукна на зигзаг през откритото пространство. Не проехтя изстрел на снайперист, не го посрещна вражеска пехота… От нунгите нямаше дори следа и този факт сериозно го разтревожи. Какво стана е тях? Малко вероятно беше да са неутрализирали огневото гнездо на противника, просто защото не се чу никаква пушечна стрелба. Дали не са дезертирали?

Тръшна се до проснатото тяло на Ригс, извади от джоба си ампула с морфин и промърмори:

— Всичко е наред, момчето ми. Сега се отпусни…

Още не беше успял да определи колко сериозно е нараняването, когато въздухът стана плътен от писъка на приближаваща се мина. Скочи към крехкото прикритие на някакво оголено скеле, с цялото си тяло усети тежестта на свистящата във въздуха смърт.

Къде, по дяволите са проклетите нунги?

В следващия миг сводът се сгромоляса върху него с противен вой и алени пламъци. Земята под ботушите му потръпна като жива, после се надигна и се стовари отгоре му.

Лежеше неподвижно, напълно замаян. По-късно беше готов да се закълне, че пред очите му се появиха армиите фантоми от неотдавнашния сън, ураганният им огън брулеше листата на дърветата над главата му, собствената му фигура — с маска и стоманена каска, закри кървавия диск на залязващото слънце.

Примигна и видя Рок, надвесил се над главата му. Той го разтърсваше и викаше нещо.

— Какво, какво?

— Давай да изчезваме! — крещеше Рок. — Открих нунгите, или по-скоро това, което е останало от тях… — напрегна мускули и го изправи на крака: — По дяволите, приятелче, размърдай си задника!

До Дук замаяно кимна с глава, опря се на рамото на Рок и бавно се повлече към покрайнините на разрушеното село, по-далеч от смъртоносните мини, които продължаваха да свирят във въздуха. Навлизаха дълбоко в лаоска територия, но това нямаше значение — главното беше да се измъкнат от обсега на артилерията.

Беше сигурен, че цяла нощ бълнува. Лежеше под някаква палма, свит като зародиш, чувстваше само изтощение и глад. Кожата му беше станала на решето от отломките на взрива, сърбеше го на толкова много места, че той отдавна се беше отказал да се чеше… Прие го като добър знак — значи все още е жив…

Очите му бяха затворени, пред тях се точеше лентата на фантастични събития. Сякаш съзнанието му се беше превърнало в летящ с пълна скорост автомобил, тласкан напред от уникалния адреналин на войната…

Разговаряше с обезобразеното момиче, което откриха на брега на оризището. То нямаше очи, но оголените му зъби обезоръжаващо се усмихваха. Тъмните дупки, заместили ретината, горяха с фосфоресциращия пламък на спомените, сякаш бяха трасиращи противосамолетни снаряди…

Спомените, разбира се, не бяха нейни, а на До Дук. Водеха го към тъжните дни на детството, припомняха му ужаса, който го придружаваше навсякъде… С мъка отлепи клепачи при настъпването на утрото, чувстваше се празен и отчаян, лишен от закрилата на приятни спомени и тихо пристанище… Навсякъде около него беше войната — мястото, което сам си беше избрал. Подобно на емигрант, решил да се стопи и изчезне в непознати земи, отвратен от живота в родния край…

Което в известен смисъл беше истина.

Пое първата смяна на нощното дежурство, но заспа непробуден сън броени минути по-късно. Извадиха късмет, че врагът не беше ги открил…

Хоризонтът беше забулен от тежки облаци. Сякаш не бяха в центъра на ниско плато, а на гребена на висока планина, хиляди метри над морското равнище.

— Къде, по дяволите, се намираме? — изръмжа Рок.

— Не знам — отвърна До Дук и приклекна няколко пъти. Тялото му бавно започваше да се освобождава от сковаността. — Мъглата е толкова гъста, че не мога да определя къде е изток, къде е запад…

Измъкна компаса от джоба на комбинезона, но той се оказа счупен: Вероятно по време на минното нападение. Погледна към Рок, седнал на прекършен от снаряд дънер. Гранатометът заплашително се поклащаше на коляното му.

— Трябва ми нещо определено, трябва ми веднага! — изръмжа той. — Не ми пука дали ще се върна, но искам да знам къде се намирам! Като се замисля, хич даже не искам да се връщам… Тук ми харесва, далеч от шибаната бюрокрация на войската! — изплю се в краката си и продължи: — И двамата знаем, че гората е мястото, където се води истинската война! Гората е мястото, където диша и сере Чарли, гората е мястото, на което ще му пръснем задника!

— А подкрепления? — вдигна глава До Дук. — Не можем да водим война без подкрепления!

— Забрави тая работа! — мрачно промърмори Рок. — Подкреплението от страна на Пентагона най-бързо ще ни види сметката! В това можеш да бъдеш сигурен. Погрешно насочена артилерийска подготовка, сбъркани координати за бомбардировка — ето какво можеш да очакваш от тях. И яйцата ще се стоварят върху нашите глави, а не върху Чарли, който ни дебне Бог знае къде…

— Тук си прав…

— Тогава защо да се връщаме? Намирам се тук, в сърцето на джунглата, и това ми харесва. Колкото по-навътре навлизаме, толкова повече ми харесва… И знаеш ли защо? Защото тук се чувствам в безопасност. Разчитам само на себе си и на теб, а не на разни парфюмирани задници в Сайгон, които са виждали войната само на кино! Затова ми харесва!

До Дук се замисли върху думите на партньора си, после бавно поклати глава:

— Не трябва да забравяме и своята мисия…

— Тая мисия вони на мърша и ти прекрасно го знаеш — отвърна Рик. — Вече сме само двамата, спокойно можем да си го кажем открито.

— Какво имаш предвид? — попита До Дук. Прекрасно го знаеше, но искаше да чуе версията на Рок.

— Мисля, че ни тикнаха в центъра на деликатна разузнавателна операция, която е била предварително осрана!

— Съгласен съм с теб — кимна До Дук. — Но въпреки това искам да открия обекта.

— Майкъл Леонфорте, а? Хубаво, защо не? Стига да е жив… — Рок размаза някакво насекомо между пръстите си, после добави: — Не по-зле от мен знаеш, че мисията вече не е това, което беше…

— Според мен изобщо не е била това, за което ни я представиха — въздъхна До Дук.

— Още по-добре — ухили се Рок и стана на крака. — Да върви на майната си!

Малко преди пладне спряха за почивка на продълговато възвишение, сгушено между две кални вади, запълнени с мътна вода. Преди войната тук положително е имало нива, помисли си До Дук и направи гримаса. Болеше го цялото тяло, чувстваше се разглобен.

Мъглата стана още по-гъста, видимостта намаля до метър. Всички звуци потъваха в нея, всъщност те съвсем не бяха много… До Дук имаше чувството, че се придвижват през мъртва пустиня, а те самите са се превърнали в призраци.

При липса на видимост и отсъствие на звук сетивата неволно се притъпяват. Дори острата миризма на гниещи тропически растения изглеждаше някак далечна, сякаш затрупана от гъсти пластове мъгла. В замяна на това се изостряше онова, което повечето хора наричат предчувствие.

До Дук рязко се закова на място и вдигна глава.

— Не сме сами! — прошепна той.

— В тая боза никой не може да ни види, дори с приспособление за нощно виждане — отвърна Рок, но ръката му намести гранатомета. — Само едно ще ти кажа — ако Чарли се мотае някъде наблизо, скоро ще му припари под задника!

— Бъди търпелив — докосна рамото му До Дук. — С нищо няма да си помогнем, ако вдигнем във въздуха царството на уважаемия мистър Леонфорте.

— Ако е пленник на Чарли, Гуай или подобни копелета, той положително е охраняван добре — промърмори Рок.

До Дук беше сигурен, че е прав, но не беше сигурен дали самите те действат по най-правилния начин. Махна с ръка по посока на тъмнеещите наблизо дървета:

— Натам.

В ушите им звучеше единствено влажното жвакане на калта под стъпките им. Придвижваха се бавно, сякаш бяха под вода или пък на непозната планета, с далеч по-голяма гравитация от земната… Дишането им значително се затрудни, сякаш джунглата беше решила да им покаже в пълна степен своето негостоприемство.

— Предполагам, че биете тоя път заради мен… Заковаха се на място, очите им бавно обхванаха първата сянка, изскочила иззад дърветата, последвана от още няколко. Дали не са Гуай, трепна сърцето на До Дук, после напрегна очи по посока на фигурата, която беше проговорила.

— Вие вероятно сте Майкъл Леонфорте…

— Майк е напълно достатъчно — усмихна се мъжът. — Познаваш ме, защото са ти показали моя снимка в Пентагона… Нали те ви изпращат?

— Не съвсем — отвърна До Дук. Този Майкъл Леонфорте доста се различаваше от фотографиите, които му беше показал Червото. Но приликата беше очевидна. — Мисията ни няма официален характер като онази, изпратена от Пентагона… Ние сме „прилепи“.

— Чувал съм за вас — усмихна се Майк Леонфорте. — „Прилепите“ от „Научната фантастика“, нали?

Беше заобиколен от издължените китайски лица на нунгите, облеклото му не се различаваше от тяхното — комбинезон в защитен цвят, високи ботуши и широк колан. Части от униформата на американските морски пехотинци, използвана по време на Втората световна война. Бяха въоръжени с китайски автомати К-50 — същите като онези в бункера. На реверите им липсваха отличителни знаци. Когато Леонфорте вдигна ръка, До Дук зърна странната татуировка от вътрешната страна на китката му: човешко лице, на което лявата половина беше в естествен цвят и с широко отворено око, а дясната представляваше синьо петно с вертикален полумесец на мястото на окото. Мерна се само за частица от секундата, но До Дук изпита странна възбуда, беше сигурен, че няма да забрави тази татуировка до края на живота си.

— На доста гадове сте видели сметката из тая джунгла — промърмори Майк Леонфорте — Жалко, че трябва да ви убием…

До Дук не каза нищо, тялото на Рок до него се стегна. Продължаваше да изучава лицето на мъжа срещу себе си, сега най-важното беше да разбере какво се е случило с него. Беше чувал за американски офицери, преминали на страната на планинците, но това обяснение му се струваше прекалено наивно за човек като Майкъл Леонфорте. Нямаше кой знае какво да му предложи, усети напрежението на нунгите и разбра, че времето му изтича.

— Моят командир ме прати да те прибера — каза той.

— Това не ме учудва — отвърна Леонфорте. Беше оставил косата си дълга, черна и лъскава — съвсем като на планинците, които го заобикаляха. Брадата му беше акуратно подстригана, макар че едва ли можеше да се вмести в стандартите на американската армия. Бузите му бяха леко хлътнали, очите му бяха ясни и с онзи особен блясък, който несъмнено би разтревожил психолозите на Военното разузнаване. — Откакто онези задници в Пентагона разбраха, че са изпратили неподходящия човек за изпълнението на неподходяща задача, те непрекъснато се опитват да ме върнат обратно…

— Вкарали са те принудително във ВР, нали? — попита Рок.

— Принудително ме вкараха, принудително извървях целия път, чак до другия край… И знаете ли какво открих? Страната на чудесата, съвсем като Алиса от приказката… — от гърлото му се откъсна подигравателен смях: — А някакви шпиончета със смешни псевдоними се опитват да ми дават заповеди! Чували ли сте имена като „Бърборко“, „Лудият шапкар“ и „Червената кралица“?

— Но ти би трябвало да си в плен или в пандиза! — възкликна Рок. — Какво, по дяволите…

— Можеш да забравиш за ВР! — прекъсна го До Дук. — Нали именно шпионите те изпратиха тук? Нали затова те измъкнаха от пандиза? Твоят „Бърборко“ си е въобразявал, че те държи в ръцете си. Или изпълняваш заповедите му, или задникът ти отново гние в затвора!

— Като при това губя вълшебното ключе за 10,001 нощи! — засмя се Леонфорте, но очите му огледаха До Дук с нов интерес. — Да, нещата стояха горе-долу така… Жалко че „Бърборко“ не попадна на когото трябва… Аз съм човек, който отстранява заплахите, а не ги заобикаля. Баща ми успя да ме научи как да се разправям с арогантни копелета… — сви рамене и добави: — Но както и да е… Пратили са ви да ме скалпирате, но аз не мога да си позволя подобен жест… — нунгите насочиха автоматите си в гърдите им: — Време е да си прочетете молитвата, задници!

До Дук реши, че е настъпил моментът за хазартен риск.

— Дори за миг не сме имали намерението да те връщаме обратно — промълви той.

— Много смешно! — озъби се Леонфорте, направи крачка напред и прокара пръст по челото на До Дук. — Пот ли е това, което усещам? — в гърлото му заклокочи насмешка. — Защо тогава сте се домъкнали чак тук, на моя територия?

Ето го потвърждението, което отдавна чакам, помисли си До Дук. Моята територия!

— А защо да те връщаме? — попита на глас той. — Кой иска да отреже главата на кокошката, която снася златни яйца?

Усмивката изчезна от лицето на Леонфорте. Настъпи дълбока, натежала от напрежение тишина. До Дук усети как косъмчетата на врата му настръхват.

— Златната кокошка, значи… — проточи Леонфорте. Вероятно с подобен тон Аладин е изричал вълшебните думички „Али Баба“…

— Разбира се. Нали затова си застанал начело на Гуай — най-бруталната секта на нунгите?

Очите на Леонфорте леко се разшириха.

— Какво знаеш за Гуай? — попита той. — Само слухове и небивалици, нали? Те са дълбоко религиозни люде!

— В момента мисля единствено за Златната кокошка — отвърна До Дук. — Мисля, че това е точното наименование за човек, дръзнал да завладее един от основните канали на Виетконг за доставка на наркотици от Златния триъгълник. Колко ли е годишният ти оборот, приятел? От името на своя партньор Рок и от свое име смея да заявя, че предпочитаме късче от тази баница, вместо да се занимаваме с глупостите, които ни заповядват онези тилови плъхове!

— Чухте ли го? — извърна се към своите Гуай Майкъл Леонфорте. — Какво нахалство, каква уста! — с рязко движение измъкна тежък армейски револвер 45-и калибър и го притисна в слепоочието на До Дук.

Рок понечи да направи някакво движение, но един от нунгите заби дулото на автомата си в гърба му.

— И през ум да не ти минават подобни глупости! — изръмжа, без да се обръща Майк. После заби поглед в очите на До Дук и тихо добави: — Завесата пада!

Пръстът му бавно натисна спусъка, острото изщракване на ударника прониза мъглата.

Приближил се на сантиметри до лицето на До Дук, американецът зловещо се ухили. После дръпна дулото от слепоочието му и изведнъж го разцелува по двете бузи.

Нунгите прибраха оръжието си и се раздвижиха.

— Добре дошли в Страната на мъртвите — тържествено промълви Майкъл Леонфорте.

В краткия промеждутък между натискането на спусъка от пръста на Леонфорте и изщракването на ударника върху празната камера в главата на До Дук прелетя целият му живот.

Започна със сиянието, излъчвано от хората край него, странната светлина сякаш разтвори плътта им. Той гледаше като омагьосан, сред пулсацията на ярките цветове виждаше единствено душите им, разголени като трупове на мъртъвци върху блестящата с никела си маса на патолога…

После в ушите му прозвуча призивният зов на бялата сврака — далечен, но ясен, сякаш усилен от невидими говорители.

Оказа се, че свраката — голяма колкото пеленаче, е кацнала на рамото му, чисти е клюн дългите си, сякаш фосфоресциращи пера, златночервеното й око е втренчено в него с интензивно любопитство. Ако изграчи, магията ще отлети и сиянието ще изчезне — До Дук беше сигурен в това. Но свраката мълчеше и той остана сред разноцветната, прозрачна светлина.

Ао, старейшината на нунгите, уважаваният шаман на племето, често го водеше до бреговете на широката мътна река, от която доставяха рибата си. Разходките им бяха белязани от спокойната идилия на общуването между баща и син, в тях почти не се забелязваше преднамереността на обучението.

Един ден, толкова горещ, че слънцето прогаряше голата кожа на До Дук, старецът успя да скочи на гърба на задрямал край брега крокодил. Пред разширения от ужас поглед на момчето той разтвори могъщите челюсти на звяра и пъхна между тях дебела, полирана тояга. После се намести върху грубите, подобни на броня люспи, а До Дук имаше чувството, че сърнето му ще изскочи, кръвта оглушително свиреше в ушите му. Ао рязко се наведе напред, към зиналата паст, очите му се озоваха на сантиметри от жестоките очи на влечугото.

Какво трябваше да види там? Дори сега, припомняйки си онзи ужасен миг, той не беше сигурен в отговора на този въпрос. Но подозрението си оставаше — може би е трябвало да потърси онзи сроден дух, който не можеше да открие между себеподобните си.

За много хора това би било ужасно прозрение, но не и за До Дук. Застанал на сантиметри от мястото на събитието, той наблюдаваше със смесица от любопитство и ужас как Ао забива дългия си нож в мозъка на крокодила — точно между очите, които го наблюдаваха, ако не с открито любопитство, то поне с нескрит интерес…

Същата вечер, наблюдавайки как нунгите пируват с печеното месо, което двамата със стареца бяха, одрали от скелета на влечугото, До Дук усети приближаването на сиянието, спомни си за крясъците на бялата сврака сред клоните на дърветата, която сякаш беше обидена от ръцете му, покрити с кръвта на влечугото.

За пръв път от присъединяването си към нунгите той прояви неподчинение към Ао, доброволно и сякаш с огромно желание се приготви да понесе наказанието, което му готвеше бялата сврака.

За пръв път осъзна греха. Не онзи, срещу който проповядваха двуличните католически мисионери, а истинския грях по отношение на природата. Бялата сврака не проговори с човешки глас, не отправи своите обвинения срещу него. Но въпреки това тя олицетворяваше короната на съкровените желания, божествения ореол, едновременно с това и повехналия гирлянд на греха…

Дори когато тръгна да дири светостта заедно с възрастните членове на племето, той запази една частица от душата си свободна, в нея имаше място единствено за онази Света Троица, която олицетворяваше бялата сврака…

Като част от посвещението трябваше да открие и убие крокодил — точно по начина, по който го бе сторил преди тринадесет месеца Ао. Беше длъжен да одере кожата на влечугото, а месото да занесе на празничната трапеза. От него щяха да почерпят сили както възрастните, така и младите бойци.

Тръгна сам, според условията на изпитанието. Откри своя звяр в плитчините на Сонг Ба — огромен и неподвижен като отсечен дървесен ствол. Беше величествен в своята неподвижност, готов да прекърши на две всичко живо, което дръзне да се доближи до ужасните му челюсти.

Неподвижността и силата — това беше онази съпоставка, която искаше да му внуши бялата сврака, До Дук беше сигурен в това. Нима имаше човек, който да го научи на това тайнство и още хиляди като него? Дори жреците на нунгите не бяха в състояние да го сторят…

Вместо да убие крокодила, той започна да му говори. Точно както свраката го беше сторила с помощта на любопитното си златисто оченце… После яхна могъщия му гръб и го насочи надолу по течението, към жилищата на католическите мисионери, тровещи съзнанието на хората от низините със своите басни за Бога и Дявола, адския огън и вечното проклятие. Мисионерите, които бяха напълно откъснати от природата, които не познаваха джунглата и се страхуваха от нея. Техният свят беше Рим, всичко останало им беше чуждо…

Един от тези мисионери се беше спуснал към калния бряг и разхлаждаше краката си в мътната вода. Крокодилът се плъзна напред със светкавична бързина, захапа глезена му и го дръпна към дълбокото. Там забави движенията на огромното си туловище, сякаш за да даде възможност на До Дук да убие на спокойствие крещящия от ужас човек. Ленивостта му се завърна, търпеливо изчака одирането на мисионера. До Дук изряза големи късове месо от гърдите и бутовете, едва след това звярът дръпна остатъците от трупа под повърхността на водата и се отдаде на заслужено пиршество.

Каква беше странната сила, издула мускулите на старейшините след обилното печено, донесено триумфално в лагера от техния възпитаник? В ушите на До Дук ехтяха пронизителните крясъци на бялата сврака, превърнали се по магически начин в ария от фантастична опера. Той забиваше зъби в крехкото месо заедно с останалите, на лицето му играеше щастлива усмивка.

— Можех да ви убия й двамата — изръмжа Майк Леонфорте. — Още се чудя защо не го сторих…

— Няма да съжаляваш, че се присъединихме към теб — отвърна Рок с такова вътрешно убеждение, че Леонфорте дълго не свали поглед от лицето му. После поклати глава и тихо добави:

— Все още не знаете цялата история… Когато я научите, тогава ще мислим какви мерки да вземем.

— Значи сме на изпитателен срок — подхвърли Рок.

— Не успеете ли да приемете някои положения, със сигурност ще се превърнете в покойници — поклати глава онзи. — А това няма да ви е много лесно… Както не беше лесно на някои хора преди вас.

— Имаш предвид хората от шпионската мисия на Пентагона, изпратени да те приберат? — попита До Дук.

— Аз съм Господ тук — продължи Леонфорте, без да дава вид, че е чул въпроса му. Ръката му описа широк кръг, който включваше и наклякалите наоколо Гуай, заети със скромната си закуска — сушена риба и оризови топчета, лепкави и студени, но страхотно вкусни в сравнение с „плъховете на Чарли“, които До Дук и Рок консумираха дни наред. — Можете да питате моите подчинени…

До Дук отново си даде сметка, че на чиновниците от Дирекция „Изток“ на Пентагона не им е било особено трудно да обявят този човек за луд. ОПВО — „Опасен при всички обстоятелства“ — така наричаха в Сайгон отцепници като Леонфорте. Но това беше прибързано и по тази причина доста вредно заключение. Вероятно именно заради него са били избити участниците в предишната мисия. До Дук знаеше, че ако се поддадат на подобно внушение, двамата с Рок бързо ще поемат пътя за оня свят.

— Хареса ми това, което каза за Златната кокошка — продължи Леонфорте. — Какво всъщност знаеш за каналите, излизащи от Златния триъгълник?

— Само това, което мога да си представя — отвърна До Дук. — Моят командир дрънкаше куп глупости по въпроса, но аз съм убеден, че и хабер си няма за истинското състояние на нещата…

— Защо мислиш така?

— Първо, защото той поддържа тесни връзки с Дирекция „Изток“ на Пентагона — замислено промълви До Дук. — Често съм разсъждавал по този въпрос… Искам да кажа, че той не е военен от кариерата, на практика е точно обратното… Преди да го налегне скуката и да се запише в армията, е бил преподавател в колеж… Логично възниква въпросът какво тогава го свързва толкова тясно с Генералния щаб? — облиза солта от пръстите си и продължи: — Второ, заповедта ми беше пределно ясна — да те измъкна оттук и да те отведа при него, а не в Пентагона… Това също ми прозвуча много подозрително. Нещата дойдоха на мястото си едва след като те видях и се убедих, че наистина си обект на преследване от шпионите… Ако моят командир е завербуван още в цивилния живот — да кажем по време на студентските си години, — всичко ще бъде логично и ясно: пращат го насред джунглата с единствената задача да те открие и прибере на сигурно място. Тоест — на разположение на неговите приятелчета шпиони…

На лицето на Леонфорте се появи усмивка.

— Знаеш ли, До Дук, май не съм сбъркал, когато реших да запазя мозъка ти цял… — промърмори той. После стана и изтърси трохите ориз от униформата си. Бойците Гуай моментално сториха същото.

До Дук още веднъж се увери в неограничената власт на този човек.

— Време е да тръгваме — каза Леонфорте. — Искам да ти покажа нещо, което държа в базата…

Стигнаха малко преди залез-слънце, небето на запад пламтеше в ярки багри, върховете на дърветата приличаха на стъклени ножове, насочени към облаците. Сред листата пърхаха птици, готвещи се за нощта, някъде наблизо проехтя гърлен рев на едър хищник, по всяка вероятност тигър.

Лагерът на Леонфорте отговаряше на предварителните му представи, в същото време криеше и някои изненади. Беше изграден от колиби, вместо очакваните палатки, но тези колиби бяха мрачни и паянтови, натежали от бедност и страдания, невъобразими за който и да било европеец. Вонята на смет и изпражнения беше толкова силна, че скоро се превърна в неделима част от вкусовите им възприятия.

Бойците се разделиха и изчезнаха в различни посоки без Леонфорте да им беше дал видим знак, само един от тях ги придружи до колибата, към която се насочи Леонфорте. До Дук реши, че това е постоянното жилище на главатаря, просто защото колибата беше по-голяма и по-солидна от останалите. Но се оказа, че греши. Това го накара да си забрани каквито и да било предварителни заключения по отношение на този човек.

Колибата се оказа затвор. Единственият й обитател беше бял мъж, облечен в черна рубашка с отпрани нашивки — от онези, които носят виетконгците. Въпреки това ясно си личеше, че е военен. — Това ли е шпионинът? — полюбопитства Рок.

— Да — кимна Леонфорте. — „Лудият шапкар“… Мъжът мълчаливо ги наблюдаваше. Беше висок и здрав, главата му почти опираше в покрива на колибата. Пронизителните му сини очи ги гледаха открито и спокойно, но До Дук не допусна грешката да приеме това за безразличие.

— Той беше водач на екипа, тръгнал да ме търси преди вас…

До Дук понечи да попита каква е съдбата на останалите, но навреме разбра, че присъствието на мъжа тук е достатъчно ясен отговор. Беше единственият арестант в затвора на Леонфорте, за другите никои нищо не споменаваше. Просто защото бяха мъртви… Даде си сметка, че за Майкъл Леонфорте няма връщане назад, изведнъж осъзна и последиците от тяхното присъединяване към този човек. Нищо чудно, че се счита за Бог, тъй като беше отхвърлил оковите на всички човешки закони. Беше го сторил с ясно съзнание и открито нетърпение — а така постъпва само човек, който наистина плюе на законите на цивилизацията.

— Какво мислиш да правиш с него? — попита Рок с онзи мек и почти нежен глас, който предвещаваше пробуждането на звяра в него.

— Още не съм решил.

Рок Пристъпи към решетките и заби тежък поглед в очите на Лудия шапкар.

— Аз пък имам някои идеи… — заплашително процеди той.

До Дук не възрази срещу кръвожадните помисли на партньора си, просто защото това щеше да заздрави отношенията им с Леонфорте. Самият Майк също нямаше нищо против. Рок не само щеше да спомогне за влиянието му над бойците Гуай, но и щеше да свърже себе си и До Дук с каузата на нелегалните канали по наистина необратим начин. Освен това искаше да натрие носа на разни типове като Бърборкото, настанили се зад луксозните бюра на Пентагона в Сайгон.

— Когато получат пратка като тази, която ще им приготвя, онези типове доста ще се замислят дали има смисъл да пращат някого подире ни — изръмжа Рок. Нареди на присъстващите в помещението Гуай да вържат Лудия шапкар за една метална рамка край стената, после клекна до главата му и започна да задава въпроси. Това беше уловка, разбира се. Лудият шапкар трябваше да остане с впечатлението, че се интересуват от шпионските тайни, които пази заключени дълбоко в съзнанието си. А истината беше друга — те просто щяха да го обработят както трябва, а след това щяха да го стоварят пред входа на Дирекция „Изток“ за назидание на типове като Червената кралица и други шефове е тъпи псевдоними.

— Лесно ще го убием, но това може да бъде изтълкувано погрешно — разясни тезата си Рок. — Онези плъхове веднага ще кажат, че убийството е работа на Чарли. Затова трябва да им пратим по-ясно и по-недвусмислено послание. Ще му позволим да се върне от Царството на злото и да разкаже на Червената кралица всичко, което е преживял. По този начин ще бъдем в състояние да заблудим Пентагона за своите намерения, при това далеч по-убедително от всичко, което самите ние можем да сторим…

До Дук беше впечатлен от плана на Рок. Без съмнение шпионите ще станат луди, ще бъдат твърдо уверени, че трябва да се намесят в търговията със своите тайни. Защото те отлично разбират езика на парите, за тях няма никакво значение дали си капиталист, или марксист, фашист или анархист… Основа на шпионската дейност винаги е била тезата, че търговията е по-важна от идеологията.

Двамата с интерес наблюдаваха действията на Рок. Лудият шапкар беше разпитван в продължение на часове, върху него се прилагаха както физически мъчения, така и силата на светлината и звука. До Дук бавно потъваше в процеса на инквизицията, наблюдавайки методичните като на университетски професор действия на своя партньор, той отново усети вече познатото настръхване на космите по врата.

Очевидно Рок не беше усвоил уменията на продължителния разпит по време на службата си в пехотата. Държеше се като бик за разплод, успял да се отскубне от веригите в обора и моментално започнал да точи зъбите си в близкия храсталак.

През главата на Леонфорте също минаваха подобни мисли.

— При „прилепите“ ли е усвоил всичко това? — попита той.

— Аз самият никога не съм учил подобно нещо при „прилепите“ — отвърна До Дук.

Бяха в примитивната тоалетна, насочили топли струи в тъмната дупка под краката си.

— Бас държа, че твоят командир знае как да човърка последните остатъци от съзнанието у жертвата си — отбеляза Майк.

— Червото? — учуди се До Дук. — Изключено! Защо иначе би се задоволявал с командването на малка бойна част, вместо да иде в някой кабинетна Пентагона?

— Защото мисли като шпионин — отвърна Майк и се зае да закопчава панталона си. — Иска да бъде по-близо до мястото на действието, да се включва в изпълнението на всяка задача, която си избере, без да му задават излишни въпроси. Освен това никой няма да подозира, че играе някаква роля…

— Може би си прав — вдигна панталона си До Дук. — А може би виждаш шпиони на всяко срещнато дърво…

— Ще ти кажа нещо, приятел — промърмори Майк Леонфорте, докато се връщаха към затворническата килия да присъстват на продължаващите мъчения. — В нашия бизнес е по-добре да търсиш шпиони по дърветата, отколкото да забравиш за тях. Иначе лесно ще се окажеш осъден от военен трибунал и екзекутиран, едва ли ще имаш време за защитна реч…

Влязоха в колибата. Въздухът тежеше от вонята на пот, страх и изпражнения. Виждаха само гърба на Рок, гол и мокър от пот. Огромните му мускули мърдаха като живи.

В ръката си държеше нож с късо острие, с точни и прецизни движения на хирург движеше това острие по лицето на Лудия шапкар.

Чул влизането им, Рок надигна глава:

— Искам да бъда сигурен, че никога няма да забрави това, което искаме от него — изръмжа той. Думите му бяха придружени от противно, смразяващо кръвта съскане, после ги последва тихо стенание и напрегнато, почти животинско дишане. До Дук пристъпи напред и видя точно с какво се е заел партньорът му. Зъбите на Лудия шапкар бяха здраво стиснати, между тях с мъка си пробиваха път сподавените степания…

Това беше достатъчно. До Дук кимна на Леонфорте и двамата напуснаха вонящата хижа. Навън се свечеряваше, времето беше изключително задушно.

— Трябва да се разберем с Гуай за пренасянето му до Пентагона — рече той.

— А твоят приятел Рок е истински работохолик — отбеляза Майк.

— Още нищо не си видял — поклати глава До Дук. — А всички ние тук май доста си падаме по неговата работа…

Леонфорте се разсмя.

— Баща ми едно време казваше: „Нищо не може да се сравнява с предприемчивостта на кандидат-капиталиста.“

— При Рок нещата не опират единствено до парите и властта — поклати глава До Дук. — За него това е свещенодействие, нещо като Светия Граал…

— Разбирам — кимна Леонфорте и избърса с ръкав потта от челото си. — Имам чувството, че може да обработва Лудия шапкар още четиридесет и осем часа без прекъсване!

— Идеята не е особено добра — въздъхна До Дук. — След подобен период от него едва ли ще остане нещо…

Признавам, че това изобщо не ме вълнува — отвърна Майк, после отиде да разговоря с лидера на Гуай.

Разбраха се на следващата сутрин, още преди разсъмване, група бойци да отнесе тялото на Лудия шапкар обратно към низините.

— А сега да уточним нещата, партньоре — рече До Дук, когато Леонфорте се върна при него. — Искам да зная точно как успя да измъкнеш канала от ръцете на Чарли…

Леонфорте отметна глава и избухна в продължителен смях.

— Още не ти е ясно, а? — изхълца след известно време той.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите? — изръмжа До Дук, ядосан от факта, че е обект на непонятен присмех.

— Това, че си се включил в голямата игра, приятел. Това е основният канал от платата Шан, той никога не е принадлежал на Чарли. През цялото време от него се е възползвал Чичо Сам, благодарение на този канал се финансира цялата шибана война!

— Искаш да кажеш, че правителството на Съединените щати притежава действащ канал за контрабанда на опиум? — вдигна вежди До Дук. — Трябва да си превъртял!

— Ако под думата правителство имаш предвид Конгреса или Обединения щаб на въоръжените сили, отговорът е не — отвърна Леонфорте. — Това наистина е едно безумно предположение. Аз имам предвид хора на различно управленско ниво в държавния апарат — висши военни, съдии, президенти на корпорации, юридически съветници… Една подмолна организация, която работи в името на ясно поставена цел.

— И тя е?

— Властта — отвърна Леонфорте. — Това е всичко, което им трябва. Власт, позволяваща им да манипулират хора и събития, правителства и икономически структури. Власт, която заобикаля закона, а често и го замества. Тази група дори си има име — наричат себе си „Огледалото“.

— Откъде знаеш всичко това?

— Бях изпратен тук именно от „Огледалото“, задачата ми беше да следя отблизо дебита на канала… Но само един поглед ми беше достатъчен, за да разбера, че такъв шанс идва един път в живота… И оттогава насам „Огледалото“ вече не получава цялата стока… — от гърлото му се откърти силен смях: — Защо мислиш, че Бърборкото умира от желание да ме прибере на топло?

— Това са пълни глупости! — решително отсече До Дук. — Човек с твоето досие никога не би получил доверието на „Огледалото“, пък и на всяка друга организация за наблюдение на най-големия канал за наркотици в Азия!

— Имам високопоставени приятели — поясни Леонфорте, в очите му проблясваха весели искрици. — Или поне доскоро ги имах… Освен това си имам брат, който бди над мен като ангел-пазител…

До Дук стоеше напълно неподвижно, потта се стичаше на бразди по сгорещеното му тяло. Умът му остана парализиран, не можеше да очертае последиците на това, което току-що чу. Все пак отбеляза, че Леонфорте каза „брат“, а не „баща“. Кое от двете беше Франк Леонфорте, по думите на Червото — „всемогъщият главатар на мафията“?

— Но сега си им свил номер — промълви на глас той. — Свил си номер на всичките си високопоставени приятели. Защо?

— Джунглата ме промени — сви рамене Леонфорте. — Би трябвало да знаеш какво имам предвид, защото си виетнамец и цял живот си бил близо до нея… В тези планини наоколо се крие мощ. Мощ, която заразява кръвта като ухапване на вампир. Защо трябва да бъда момче за поръчки на „Огледалото“, когато мога да бъда владетел на тази обетована земя? — отново се засмя, поклати глава и добави: — Освен това е много приятно да режеш главите на хора, които не могат да ти направят нищо, нали?

— Ако ми казваш истината, „Огледалото“ едва ли скоро ще те забрави — поклати глава До Дук. — Ще докарат тук цяла дивизия, но пак ще те принудят да очистиш терена!

— Вярно? — подигравателно се усмихна Леонфорте. — А можеш ли да ми кажеш как ще стане тая работа? Колко трябва да бъдат пренасочени? Колко офицери трябва да вземат участие в подобна операция? При това, провеждана в гореща зона, каквато е Лаос? — усмивката му се разшири: — Не бива да се безпокоиш, приятел. Защото съм сключил сделка с брат си и всичко ще бъде наред…

До Дук се замисли върху чутото. Ясно си представи в какво положение са онези типове от Пентагона, едва сега разбра защо си правят труда да изготвят специални планове за залавянето на този човек, защо се обръщат към подбран екип от „прилепите“ на Червото за неговото завръщане. После си спомни за заповедта на полковника да отстрани Леонфорте с всички възможни средства и разбра, че нещо не е наред. Пое си дъх и бавно каза:

— Искам да ти е ясно едно… Имах заповед да те прибера, жив или мъртъв…

— „Огледалото“ — кимна Леонфорте. — Те пратиха подире ми и онзи мръсник в колибата… Какво от това?

— Според мен „Огледалото“ няма нищо общо — поклати глава До Дук. — Моят командир беше пределно ясен… Нареди ми да те закарам на него, а не на хората от „Изток“… Това ми се стори доста…

Млъкна, почувствал върху себе си тежкия поглед на Леонфорте. Гледаше го така, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Кой ти даде тази заповед? — тихо, почти нежно попита той.

— Моят командир, Бъд Пауъл…

— Брат ми! — възкликна Леонфорте. Стори го така, сякаш беше открил най-трудното от хилядите имена на Бога. — Пауъл работи за брат ми, в най-секретните кръгове на „Огледалото“! Шибаният ми брат се е превърнал в мой враг!

Извърна се настрана, гърбът му се приведе под напора на леден вятър, който единствен той можеше да усети. Когато отново се обърна с лице към До Дук, нещо в изражението на лицето му беше претърпяло промяна. Очите му светеха с мрачен огън, думите му звъннаха като оглушителни камбани в съзнанието на До Дук:

— Това променя всичко! Включително и твоята роля в тази все по-тайнствена пиеса!

Книга втора

Стари врагове

Истината за един човек се съдържа предимно в това, което той крие.

Андре Малро

Шеста глава

Венеция | Токио | Вашингтон

Когато Челесте дойде в съзнание, от демона и моста Канфа нямаше дори следа. Тя напълни гърдите си с кислород и примигна като човек, който се събужда от тежък кошмар. Установи, че е просната по гръб върху хладните плочи на просторна, лишена от прозорци стая, сякаш измъкната от сърцевината на мрачния дворец. Мебелировка липсваше, край стената се издигаха седем огромни свещника от потъмнял пиринч, над тях се виеше жълтеникав пушек — вероятно догаряха остатъците от странната гъба, за която беше споменал Никълъс.

Видя и него, клекнал в средата на помещението с гръб към нея. Там беше мястото, на което допреди малко се издигаше арката на ужасния мост. Беше гол до кръста, ризата и якето вероятно бяха изчезнали по време на жестокия двубой. Тя ясно виждаше набъбналите мускули на раменете и гърба му, лекото помръдване на гръдния кош при вдишването и издишването.

— Никълъс?

Той не отговори.

Дишането й постепенно се нормализира, пред очите й изплуваха древните фламандски гоблени по стените, върху повечето от които бяха втъкани различни ловни сцени. На една от тях жертвата беше малка дива коза със сребърна козина, на друга — рогат дракон, от чиято уста излизаха ярки пламъци.

Дълго време остана вторачена в лицата на групичката ловци, с напрегнати черти и с уголемени от страх очи, в които се долавяха кървави отблясъци.

Трагедията е там, че животът й свърши именно в Токио, мислеше си Танцан Нанги. Едно място, което й беше съвършено чуждо място, което не разбираше и не обичаше, място, което в крайна сметка стана причина за раздялата й с Никълъс.

Стоеше изправен пред закования ковчег, положен в един от параклисите на „Света Тереза“ — единствената католическа църква в Шинжуку, намираща се на четири преки западно от просторния Мейжидори. Това беше неговата църква, тук беше довел Джъстин, когато тя се беше оказала в безизходица.

За известно време храмът й даде нужната утеха, но това беше отдавна. Напоследък тя не му беше споменавала, че се отбива тук, по всичко личеше, че цялото й време е ангажирано от нейния стар приятел и шеф Рик Милар…

Лицето й под дебелото стъкло на капака изглеждаше спокойно и отпуснато — такова, каквото Нанги не беше го виждал никога. Стори му се, че то се превръща в огледало, в което играят отблясъците на последните събития в живота й… До момента, в който, изправен край тесния път, ням свидетел на усилията на униформени полицаи и пожарникари да извадят останките на Джъстин и Милар от унищожената кола, той не можеше да обхване значението на случилото се нещастие. Нима можеше да знае, че интересът на Милар към Джъстин не е случаен, че е искал да я вземе със себе си в Америка? Нима можеше да допусне, че тя е приела предложението му, като преди това е прекарала нощта с него?

Нанги направи опит да отмести поглед от лицето й, но не успя. Както не успя и да я намрази за това, което беше сторила зад гърба на приятеля му. Тук фактът, че е християнин, не играеше никаква роля — дори да беше убеден будист или шинтоист, той пак щеше да насочи взор към деликатните и многопластови човешки отношения. Защото не можеше да не си зададе и обратния въпрос — какво е сторил Никълъс с нея, за да изпита тя нуждата от любовта и обещанията на друг мъж…

Под свода се разнесе тиха хорова музика, той неволно потръпна. Фактът, че беше записана на лента, съвсем не я правеше по-малко красива и тържествена. Част от отговора на последния въпрос Нанги, разбира се, знаеше: Тао-тао. Той беше усетил нещо, което вероятно беше убягнало на Никълъс — Джъстин изпитваше дълбок ужас от това, в което щеше да се превърне Никълъс, след като разгадае тайнственото наследство на своята майка и тръгне по нейния мрачен път — пътя на танжина… Дори Нанги нямаше никаква представа за тайнствените събития, разиграли се в подножието на връх Ходака, сред ледовете на Японските Алпи. Там, където Никълъс беше овладявал тайната на бойните изкуства под ръководството на Канзацу — неговия сенсей и смъртен враг… Нанги знаеше само това, което можеше да види с просто око — след неизвестните си премеждия сред ледовете Никълъс беше станал друг човек. Затворен в себе си, готов да търси тайната на своя род, без да се страхува от евентуалните ужасни разкрития. Двамата разговаряха на всякакви теми, продължаваха да бъдат близки приятели, които си споделят всичко — тайни и страхове, триумфи и падения. С изключение на Тао-тао, което беше забранена територия.

Нанги можеше да разбере подобно поведение, на моменти дори се възхищаваше от вътрешната дисциплина на Никълъс, но не беше убеден, че и Джъстин мисли така. Никълъс й се доверяваше като на никой друг и това го караше да мисли, че ще разбере всичко около него, че автоматически ще заобича дори Япония. Фактът, че беше сгрешил в това отношение беше не толкова изненада, колкото трагедия.

И ето го крайният резултат, въздъхна Нанги, очите му погалиха лицето под стъкления капак. Това е била нейната карма, но аз трябваше да я отгатна… Бистри сълзи опариха клепачите му, но той не вдигна ръка да ги избърше. Искаше да усети тяхната тежест и топлина, парливите вадички по бузите си. Не само заради себе си, но и заради Никълъс, който отново отсъства и вероятно никога няма да узнае как са протекли последните тридесет и шест часа от живота на жена му…

Облегна се тежко на стария си бастун, драконовата глава се впи дълбоко в дланта му. Но аз бях свидетел на тези часове и не направих нищо, упрекна се той. Ала какво можеше да направи? Кой би го послушал? Кой вярва на това, което му готви съдбата? Стана това, което е било писано.

Хорът премина към страстно кресчендо, професионално обработените гласове на певците изпълниха всяко кътче на огромната катедрала. Акустиката беше великолепна, благодарение на нея изповедниците чуваха дори и най-тихия шепот на грешниците, дошли да се изповядат…

Нанги усети, че вече не е сам в компанията на Джъстин. Обърна се е цената на известни усилия, болка прониза ранения му крак. Зад гърба му стоеше Сейко, асистентката на Никълъс. Кой знае защо това го накара да си спомни за Гелда — сестрата на Джъстин, единствената й жива роднина. Цяла сутрин напразно се беше опитвал да открие местонахождението й в Щатите. Сякаш бе потънала вдън земя.

Сейко се приближи едва след като се увери, че Нанги е забелязал присъствието й.

— Извинявайте за безпокойството, Нанги-сан — каза с поклон тя. — Но казахте да ви съобщя веднага, ако науча нещо за Линеър-сан…

Нанги внимателно слушаше, веднага му направи впечатление, че очите на младата жена избягват ковчега. Дали това се дължеше на будисткото отвращение към погребението, или имаше и други причини? Доверен приятел на Джъстин, той знаеше за подозренията й по отношение на Сейко и Никълъс. Беше направил всичко възможно да я успокои, уверяваше я във верността на своя приятел. Но сега, почувствал притеснението на Сейко, той отново се запита каква всъщност е истината.

— Линеър-сан вече не е във Венеция — каза младата жена.

— Какво?

— Снощи е напуснал хотела си, съвсем набързо.

— Оставил ли е адрес?

— Не — поклати глава Сейко, ситните й бели зъби леко хапеха долната устна. — От администрацията казаха, че нямат представа къде е заминал.

Нанги продължително я изгледа, това я направи още по-нервна. Може би предпочиташе да продължат разговора на безразличната, залята от слънчева светлина улица, но Нанги, изведнъж усетил липсата на спокойното съзерцание сред напрегнатите дни, не искаше да напусне хладната тишина на храма. Даваше си сметка, че напрежението винаги води до неочаквани разкрития.

— Колко съобщения му оставихте?

— Три.

— И той не се обади нито веднъж?

— Не, сър.

— Значи за последен път го видяхте, когато напусна кабинета си?

Долови лекото й колебание, внимателно го опипа в съзнанието си. Сякаш беше узрял, готов за трапезата грозд.

— Не, сър — отвърна Сейко. — За последен път го видях на летището, малко преди часа на излитане.

— По негова молба?

— Не, сър — поклати глава момичето и пристъпи от крак на крак. В тъмнокафявите й очи се появи нещо, което я правеше безкрайно различна от Джъстин. — Получих кодиран факс от Винсънт Тин малко след като Линеър-сан напусна службата. Беше спешен и аз реших да го занеса на летището.

Нанги забеляза, че е започнала да се поти, макар в храма да беше хладно. Протегна ръка и тя сложи в дланта му копне от дешифрирания факс. Прочете го два пъти без никакъв коментар — така, както правеше с всички документа. Нямаше нищо особено тревожно, очевидно по тази причина Никълъс беше решил да не се консултира с него.

— Какви са вашите заключения?

Този път Сейко беше подготвена:

— В отсъствието на Линеър-сан си позволих да изпратя обратен факс на Винсънт Тин. Настоявах за разяснения по въпроса за правителството в сянка. Досега отговор нямам…

— Това не ме учудва — отвърна Нанги, вътрешно доволен от нейната инициативност. Точно за такива действия я беше обучавал Никълъс. — Тин положително ще има нужда от време, за да открие източниците на слуховете…

— Нямах предвид това — поклати глава Сейко и облиза пресъхналите си устни. — Исках да кажа, че Тин-сан изобщо не изпрати потвърждение за получаването на моето искане…

Сега в хора преобладаваха сопраните, сводът ехтеше от ясните гласове, които след миг бавно започнаха да заглъхват.

Нанги бавно прехвърли в главата си последиците от тази обезпокояваща новина.

— Мисля, че незабавно трябва да се върнем в службата и да се опитаме да се свържем с Винсънт Тин — тихо рече той.

Небето навън беше ясно и спокойно, някак лишено от цвят и без нито едно облаче. Човек изпитваше чувството, че е попаднал в стъклена сфера, а отвъд нея се издигат декорите на свръхмодерен мегаполис, направени от блестяща стомана.

Макар да не идваше пряко от слънцето, светлината беше толкова ярка, че те неволно присвиха очи, докато пресичаха тротоара и се насочваха към лимузината БМВ на Нанги, зад волана на която чакаше униформен шофьор.

Джъстин беше споделила страховете си от наличието на връзка между Никълъс и Сейко, не обръщаше внимание на успокоенията му.

А й защо да го стори? Той от опит знаеше, че любовта не е онова ефимерно чувство, за което я вземат болшинството от хората. Тя е нещо солидно, със собствена тежест, със свои железни закони. Излъчването на любовта наподобява целувката на ангел — невидимо, но напълно осезаемо.

Именно това излъчване се долавяше от загриженото лице на Сейко, макар момичето да правеше всичко възможно, за да демонстрира естествено поведение. Изведнъж подозренията на Джъстин придобиха плът и кръв Нанги вече не ги считаше за плод на въображението й. Отношенията между Сейко и Никълъс очевидно надхвърляха онези, които би трябвало да съществуват между началник и подчинен. Той не можеше да определи какви точно са те, но самото им наличие беше достатъчно многозначително като факт, налагаше внимателни и добре обмислени реакции от негова страна.

— Ще имам нужда от помощта ви, в случай че имаме проблеми със Сайгон — извърна се към нея Нанги. — Искам да сте готова.

— За мен ще бъде чест, Нанги-сан — отвърна с официален поклон момичето.

Лимузината плавно потегли, в ръката му се появи малка сребърна кутийка за хапчета с фини инкрустации. Беше английско производство, прекрасен екземпляр от началото на века. Преди време я беше получил като подарък от Никълъс и много държеше на нея. Но сега ставаше въпрос за жив човек…

Сейко постави кутийката върху разтворената си длан, очите й потънаха в красивата изработка. Тя знаеше за нейното съществуване, дори за част от историята й. Може би затова дланта й леко потрепваше.

— Сейко-сан — тихо промълви Нанги. — Моля да се погрижите за тази вещ вместо мен… — издържа въпросителния й поглед, кимна с глава и продължи: — От известно време насам тя е празна, вече нямам нужда от хапчета… Вярвам ще се съгласите, че лишена от своето съдържание, всяка вещ се променя…

Колата попадна в оживен трафик, скоростта видимо намаля. Краткият зимен следобед бързо отстъпваше място на мъгливия здрач, сив и монотонен. Някъде наблизо започна да вие полицейска сирена, звукът беше толкова пронизителен, че си проби път дори през безупречната изолация на голямото БМВ.

— Имам чувството, че ще сложите нещо важно в тази празна кутийка — наруши напрегнатата тишина Нанги. — Нещо скъпоценно, нещо, което все още очаква времето и мястото на своята поява… Нещо, което трябва да бъде прибрано, но не и забравено.

По очите й позна, че отлично разбира внушението. Че той уважава чувствата й към Никълъс, че дори се прекланя пред тях. Но едновременно с това деликатно й напомня да не смесва тези чувства със служебните си задължения, да продължава да работи както преди за „Сато Интернешънъл“, тоест както за Никълъс, така и за него самия…

Сейко бавно отвори капачето, очите й дълго време останаха приковани във вътрешността на кутийката. После грижливо я прибра.

— Не мога да изразя с думи чувствата, които ме вълнуват, Нанги-сан — тихо промълви тя.

Дълбоко ангажирани в този ритуал, те не забелязаха бялата тойота, която се залепи зад тях на кръстовището на Мейжидори и ги проследи чак до високата грамада на небостъргача Шинжуку Сюриу, където се намираше офисът на „Сато Интернешънъл“.

След тричасовата си обиколка из лабиринтите на федералната бюрокрация Гоунт беше принуден да признае, че планираната среща с Дейвид Мънч ще бъде една трудно осъществима задача. Въпреки многобройните си познати, въпреки отличното познаване на начините за придвижване сред бюрократичната йерархия.

Очевидно Мънч — специалният следовател на Пентагона, прикрепен към Комисията за икономически надзор на сенатора Рене Бейн, беше един изключително зает човек. А също така очевидно беше, че в момента няма никакво желание да се среща с Гоунт. Което, разбира се, изобщо не можеше да промени нещата. Гоунт беше решил да се добере до него и щеше да го стори, независимо от средствата.

След обезпокоителния си разговор с Тери Макнотън той отдели известно време за размисъл и преоценка на ситуацията. Стори го, както винаги, по време на разходка край един от каналите на Джорджтаун. Отскачаше до това място често, особено когато имаше нужда да прочисти главата си от двусмислените приказки на политици и висши администратори и да изготви стратегия за атака.

Тишината и спокойствието му напомняха за най-добрите години, прекарани в тази цитадела на властта, за времето, в което мечтаеше да се издигне като политик, без да има представа как неусетно ще затъне в ежедневието на малки битки и големи интриги — естественото ежедневие на град, наречен Вашингтон. Град акула, в който всичко се подчиняваше на политическата ситуация; град, в който дори най-близкият ти приятел се превръща в заклет враг, стига това да му носи някакви политически дивиденти.

Вървеше покрай Потомак, потънал в дълбок размисъл. Въпреки императивния съвет на Макнотън, той все още не беше готов да изостави кораба. Не беше в стила му да остави приятел сам в компанията на вълци, а Гоунт определено считаше Никълъс Линеър за свой приятел. На първо място, защото веднага си представяше какво би казал баща му в подобна ситуация. На второ, но не и на последно — защото беше задължен на Никълъс, оказал му доверие в един изключително труден период от живота му. Откри го сам, веднага след поредната политическа чистка, лишила го рязко от удобната синекурна длъжност в Белия дом.

Беше постъпил глупаво, разбира се. Противно на здравия разум се беше опитал да направи промени в политически формулировки, останали здрави и непоклатими още от времето на Джордж Вашингтон. Така си създаде влиятелни врагове, които побързаха да му затворят вратите на Държавния департамент и Министерството на търговията — двете правителствени ведомства, които нямаха нищо против да подслонят още едно политическо сираче. В замяна му подхвърлиха дребна службица в Министерството на отбраната, където трябваше да прави ревизия на стари оръжейни доставки за Третия свят. Отказа я с възмущение, разбира се.

В онези дни за него не съществуваше друг град, освен Вашингтон. Никълъс беше човекът, който го убеди в противното. При това толкова успешно, че днес на никаква цена не би приел какъвто и да било пост в държавната администрация. Даде си сметка, че му е дошло до гуша от нея едва когато прие предложението на „Томкин-Сато“ и се премести в Ню Йорк. Сега, по странна ирония на съдбата, завръщането му в града на младежките амбиции отново беше свързано с Никълъс…

Отправил поглед към ленивото течение на Потомак, Гоунт разбра, че не може да напусне кораба. Втората вероятност — да потъне заедно с него, според предвижданията на Макнотън — също беше изключена. Но какво остава в такъв случай?

Един път, една възможност. Която беше свързана с откриването на Дейвид Мънч.

И която в крайна сметка реализира. Откри го в един виетнамски ресторант във Фолс Чърч. Преди това се свърза със свой приятел в Пентагона и от него научи, че същия следобед Мънч има уговорена среща в Държавния департамент. Откри Джоси Ранд — стара своя позната, която заемаше една от хилядите асистентски длъжности в министерството. Тя потвърди, че Мънч има среща със заместник-държавния секретар, отговарящ за района на Източна Азия и Пасифика. Но беше категорична, че никой от двамата не се намира в сградата на Държавния департамент.

Двадесетина минути бяха необходими на Гоунт, за да се добере до канцеларията на този заместник-държавен секретар и да се подготви за проникване там. Министерството наподобяваше средновековна крепост, достъпът до него се пазеше от ревниви стражи. Външните хора бяха третирани с насмешка или подозрение, а най-често и с двете заедно.

Шефът на канцеларията на заместник-държавния секретар беше млад мъж с руси коси и приятно лице, който очевидно съвсем отскоро беше започнал да различава въжетата, с чиято помощ би се измъкнал от подвижните пясъци на несигурната си кариера. Беше точно човек за Гоунт, който подходи към него с онзи самоуверен и леко покровителствен маниер, притежание единствено на врелите й кипелите из коридорите на властта. Не забрави да придаде на гласа си и особения, едва доловим южняшки акцент, почти забравен по време на работата му в Ню Йорк.

— Брок Питърс, президентски съветник — представи се той, дари с хладен поглед младшия сътрудник и му протегна ръка. С другата потупа дипломатическото куфарче, взето назаем от Джоси Ранд, и небрежно подхвърли: — Документи от ПСЩ за вашия шеф… — ПСЩ означаваше „Президент на Съединените щати“ — съкращение, до което прибягваха само най-доверените сътрудници на Белия дом.

Шефът на канцеларията скочи на крака с такава готовност, че Гоунт се принуди да скрие усмивката си.

— Ами… Господин заместник-държавният секретар в момента не е тук… — малко объркано запелтечи младежът. — Ако желаете, аз мога да приема материалите и да ги заведа на отчет…

Хладният поглед на Гоунт го накара да млъкне.

— Документите са поверителни, синко — промърмори с леко отегчение той. — Скачай и отивай да го доведеш!

— Но… — шефът на канцеларията притеснено преглътна, адамовата му ябълка се раздвижи: — Господин заместникът в момента е извън министерството, а от Белия дом никой не се обади да предупреди за…

— За какво? — преднамерено грубо го прекъсна Гоунт. — За пристигането на секретна информация? Не ставай смешен, синко! Белият дом няма навика да бие камбаната за разпространението на поверителните си материали!

Младежът вече стоеше мирно и очевидно трепереше от страх.

— Разбирам, сър — смотолеви той. — Но аз…

— Ще ти дам един съвет, синко — не изпускаше инициативата Гоунт. — Когато ПСЩ разпраща поверителни материали, той очаква те да бъдат прочетени веднага. Ясен ли съм?

Оказа се, че е ясен. След петнадесет секунди вече разполагаше с името и адреса на виетнамския ресторант, в който Дейвид Мънч даваше обяд на заместник-държавния секретар.

Мястото се оказа каменна сграда с лози, виещи се по високите стени, очевидно някогашна мелница. Наоколо се издигаха вековни дървета, въздухът беше прохладен, някъде наблизо ромонеше поточе. Зад нисък зид се виждаше мелничарско колело, пътеката до входа на ресторанта се извиваше между разкошни климати си и олеандрови храсти.

Вътрешността на заведението беше неестествено мрачна, с каменен под и нисък дървен таван. Покрай стените бяха наредени статуетки на Буда и други виетнамски предмети.

Насреща му се изправи оберкелнерът — висок и слаб виетнамец с непроницаеми очи. Гоунт попита за Мънч, тъй като по всяка вероятност именно той беше направил резервацията. Времето за обяд отдавна беше отминало, повечето от гостите бяха вече на кафе, някои от тях просто лениво си бъбреха, докато келнерите разчистваха масите.

— Съжалявам, но господин Мънч не желае да бъде обезпокояван — отговори със силен акцент виетнамецът. От изражението на лицето му изобщо не личеше, че съжалява.

— Но мен ще приеме — усмихна се Гоунт и дискретно му подаде банкнота от петдесет долара.

— Разбира се — кимна виетнамецът, посочи една малка масичка в ъгъла и бързо се отдалечи по посока на кухнята.

Гоунт пристъпи към бара, поръча си бира и хвърли дискретен поглед към двамата мъже на масичката. Заместник-държавният секретар си личеше от километър. Притежаваше всички атрибути на висш държавен служител, полирани до съвършенство — висока фигура с късо подстригана сивееща коса, извит патрициански нос и хладни сини очи. За разлика от него Дейвид Мънч беше нисък и тъмнокос, с тяло на професионален боксьор. Раменете му бяха приведени, главата протегната напред, устните му бързо се движеха. От цялото му поведение се излъчваше напрежение и Гоунт го усети съвсем ясно. Изпита моментно съжаление, че не трябва да се разправя със заместник-държавния секретар — един добре познат противник, с предвидими и разбираеми реакции…

Стоеше и чакаше, търпелив като Буда, който се усмихваше от нишата над главата на двамата събеседници. В един момент заместникът бръкна в куфарчето си и извади няколко листа хартия, белязани със сините вертикални знаци на поверителните документи. Следователят започна да ги прелиства и спря на четвъртия, очевидно по сигнал на събеседника си. Прочете го бавно и внимателно, после засипа с въпроси човека срещу себе си.

Обядът най-после приключи. Мънч прибра документите в своето куфарче и поиска сметката. Плати в брой и поиска фактура. После се изправи, стисна ръката на заместник-държавния секретар, излезе навън и се насочи към паркинга.

Гоунт го последва, изчака го да стигне средата на извитата пътека и го извика по име. Мънч се обърна и забави крачка. Гоунт се представи, името му предизвика усмивка върху тънките устни на Мънч.

— Какво ви е накарало да дойдете във Вашингтон цяла седмица преди явяването ви пред Комисията? — полюбопитства той.

Гоунт разбра, че човекът насреща му няма никакво намерение да му улесни живота. Пък и защо ли трябва да го има? Неговият бизнес беше да тика носовете на хората в собствените им лайна и това по всяка вероятност му харесваше…

— Една от причините е да разговарям с вас — отвърна Гоунт.

Мънч изсумтя и продължи по пътеката.

— Нямам време — отсече той. — Вече закъснявам за съвещание в Пентагона. Трябваше да си уредите среща чрез секретарката ми.

— Това би било губене на време. От вашия офис твърдят, че постоянно заседавате…

— Нямаше да е зле, ако бяхте се задоволили с тази информация — изръмжа Мънч. Паркингът беше пуст и спокоен, листата на дърветата не помръдваха. Въздухът беше натежал от душна мараня, сякаш късната есен беше решила да се маскира в лято. Но липсата на птичи песни и жужене на насекоми обричаше опита й на неуспех, картината беше сюрреалистична, подобна на театрален декор.

— Но аз реших друго и ето ме тук — настоя Гоунт.

— Питам се как сте успели да извъртите тоя номер, но всъщност това няма особено значение — рече Мънч и извади ключовете за служебния си форд. — Нямам какво да ви кажа, с изключение на факта, че тоя път ударихте на камък…

Превъртя ключа и отвори вратата, но Гоунт се плъзна край него и я затръшна с рамото си.

— Я се разкарай! — заплашително изръмжа Мънч.

— Първо ще ми отговорите на няколко въпроса — отвърна Гоунт и се облегна на форда.

— Готов ли си за един рунд? — изгледа го следователят и зае стойка. — По време на казармата спечелих купата „Златни ръкавици“!…

— Щом се налага — въздъхна Гоунт и стегна краката си. — Макар че предпочитам да те черпя една бира…

Мънч се приведе напред и замахна с лявата ръка, Гоунт успя да блокира удара с цената на остра болка, пронизала китката му. Контрира със светкавичен ъперкът, който улучи следователя в брадичката и главата му се отметна назад. Ухили се, но не успя да се наслади на успеха си, тъй като Мънч направи светкавичен финт вдясно и стовари левия си юмрук в ребрата му. Въздухът напусна гърдите му с остро свистене, замахна във вял опит на контраатака, но ръката му само се плъзна край рамото на Мънч. В следващия миг се оказа проснат по гръб и отправи пълен с недоумение поглед към противника си. Нямаше спомена удара, който го прати на асфалта, свидетелство за него беше само болката в челюстта.

Мънч се засмя, протегна мазолестата си длан и му помогна да се изправи.

— Странна работа — рече. — Само пет минути си говоря с теб и вече ожаднях!

Настаниха се зад тезгяха на затъмнения бар, следователят се ухили и каза:

— Ще ти призная нещо, Гоунт. Отдавна не ми се беше случвало някой да ми се опре! Ако щеш вярвай, но днешните правителствени служители са по-нежни от мадами!

— Нямам такива впечатления — промърмори Гоунт и многозначително разтърка челюстта си. — Особено когато се докосвам по тази страна…

— Бил си служител в Белия дом, а?

Гоунт кимна, лицето му се разкриви от болка. Напълни чашата си с бира и поясни:

— Харесваше ми, дори бях доволен… Но после ме захапаха зъбните колела, така и не разбрах нищо, докато не ме изхвърлиха…

— Знам какво имаш предвид — кимна Мънч. — Сестра ми служеше във флота, забъркала се в някаква пиянска история с колеги, после и нея я захапаха зъбните колела… — от устата му се изтръгна кратък смях: — Край на кариерата. Никой не обича копелетата с големи усти…

Отпиха по една дълга глътка, мълчанието се проточи. Наоколо шетаха келнери, барманът неуморно приемаше поръчки от всички страни.

Болката в челюстта не минаваше, изглежда нокаутиращият удар на Мънч е бил доста силен. Гоунт попипа брадичката си, пръстите му се изцапаха с кръв. Извини се, отиде да наплиска лицето си в тоалетната, а най-вече да се види в огледалото. Пораженията не бяха сериозни, кръвотечението не беше от изкъртен зъб, а само от венеца.

— Добре ли си? — изгледа го продължително Мънч, когато отново се върна на мястото си.

— Нищо ми няма — отвърна Гоунт и отново докосна брадичката си!

— Хубаво — кимна Мънч и поръча по още една бира. — Знам защо си дошъл да ме видиш. Нямах намерение да разговарям с теб, но виждам, че сме сродни души, затова ще ти дам един съвет: подвивай опашка и бягай от тази компания! Бягай веднага, без дори да се обръщаш! Иначе ще се окажеш забъркан в доста сериозни неприятности… — ръката му предупредително се вдигна: — Не ме прекъсвай! На въпроси няма да отговарям! — пресуши чашата си, очите му се заковаха на черно-бяла снимка на Сайгон, вероятно направена още през 50-те… — Слушай внимателно какво ще ти кажа: Носят се настойчиви слухове, че една от версиите на компютъра „Кошер“, който разработвате съвместно с компанията „Хайротек“, вече се предлага на черния пазар в Тайван, Банкок и Сингапур. Успяхме да пипнем един екземпляр, а аз проследих целия му път, обратно до производителя. Оказа се някаква фирма в Сайгон, но там вече ударих на камък. Никой от нас не разполага с достатъчно надеждни връзки в шибания Виетнам, включително и правителството…

Видя, че Гоунт все още опипва наранената си челюст, извади носна кърпа и му я подаде:

— Дръж, сложи я върху раната… За всеки случай направихме основна проверка на всички служители от „Хайротек“, макар лично аз да бях убеден, че си губим времето. Компанията е малка, нямахме никакви проблеми. Едновременно с това тя не притежава капацитет и финансови възможности за самостоятелно производство. Нито тук, нито в Югоизточна Азия, където не е регистрирала никакво присъствие. Остава „Сато-Томкин“, още повече, че съвсем наскоро в Сайгон беше открит неин филиал…

— Само преди година — уточни Гоунт. — Време, което не е достатъчно дори да се настаниш на нов пазар, да не говорим за производството на сложен и високотехнологичен продукт, какъвто е „Кошерът“.

Следователят изобщо не обърна внимание на аргументите му.

— Срещата със заместник-държавния секретар, която приключи преди малко, беше именно във връзка с този случай. Той ми предостави копия от кодирани факсове на вашия филиал в Сайгон, изпратени до главната квартира в Токио. Цели шест дни са отишли за разшифроването им… Всички те са били свързани с проекта „Кошер“, който в „Сато-Томкин“ е скрит под кодовото название „Чи“ — вдигна глава и заби тежък поглед в лицето на Гоунт: — Излишно е да ми казваш това, което вече зная: проектът „Чи“ се осъществява под прякото ръководство на Никълъс Линеър!

Седма глава

Венеция | Токио

Главата беше поставена върху древна броня, тъмните интелигентни очи гледаха право в човека, който се беше привел над нея и внимателно я изучаваше.

— Доминик Голдони — прошепна Леон Уоксман с ясно доловимо страхопочитание в гласа. — Света Дево, колко дълго съм мечтал да те видя така: тих и спокоен, изпразнен от живот, нагласен като ловен трофей! И ти наистина си трофей! Ех, Доминик, да можеше да видиш свещения полумесец ГИМ в средата на челото си! — смехът му разтърси стените на хотелската стая.

— До Дук, ти ми разказа за ГИМ, след като избяга от джунглите на Лаос… Заряза Майкъл и Рок да грабят това, което принадлежеше на мен! Когато станах ръководител на Огледалото, аз много се надявах да поставя под свой контрол тези гадни дезертьори! — Уоксман замълча за момент, тялото му се разтърсваше от напора на чувствата. — Но Майкъл и Рок още са там, още управляват бизнеса в своя плаващ град… Дори ти не можеш да ги откриеш… — млъкна и ядно прехапа долната си, устна.

— Успях да се добера до тук с цената на огромни усилия — отвърна До Дук Фуджиру и посочи главата с явното намерение да измести темата на разговора от своите провали. — Наистина е смешно! Сложих я в сандък с пирони и тя пътува с още стотици подобни сандъци със строителни материали…

Уоксман се обърна, странна усмивка разкриви чертите на лицето му.

— Примо Дзани… Доминик положително би оценил прякора, който ти измислих… Умният и двуличен венециански слуга… Още едно отражение в Огледалото.

Лицето на Уоксман беше интересно, приличаше на стара реликва, открита случайно в първобитен храм, някъде на края на света. Големите, абсолютно кръгли очи бяха разположени толкова дълбоко в кухините си, че изглеждаха покрити с пурпурна плът. Челото му беше широко и полегато, с характерната за упоритите хора издутина, надвесена над останалата част от лицето точно толкова, колкото стърчеше агресивната долна челюст в края му.

— Виждам, че Флорида ти се е отразила добре… Слънце, плаж, красиви американски момичета… Заслужи си го след всичко, което преживя!

— Бих предпочел Лаос…

— Да. В Холивуд остави доста голяма бъркотия след себе си…

Макар и очевидно старо, лицето на Уоксман не беше отпуснато, липсваха и бръчките… От него се излъчваше сила, но то все пак си оставаше една гротеска. Главно благодарение на прекъснатите нерви под едното око.

— Жената, за която се ожених, беше просто прикритие. Направих това, което трябваше да направя.

Уоксман очевидно прие обяснението, вдигна глава и попита:

— Трудно ли беше да се добереш до Голдони?

— Нещата се стекоха така, че не беше особено трудно…

— Когато нещата опират до Доминик Голдони, те не могат да бъдат лесни — поклати глава Уоксман и очите му сякаш се разшириха. — Не е зле добре да запомниш това.

— Защо? Той е мъртъв, всичко свърши — До Дук се намести удобно върху старото канапе в стил Луи XV, чиято износена тапицерия все още хвърляше бледи златни отблясъци.

— Вярно, че е мъртъв, но не всичко е свършило… Ще свърши едва когато поема в свои ръце властта, която притежаваше — Уоксман вдигна ръка, на китката му проблесна татуировка, изобразяваща човешко лице, разделено на две вертикални половини. На едната беше изрисувано око, а другата — напълно тъмна, беше прорязана от полумесец. — Онези мръсници от фамилията не искат да се откажат от тази власт… Но той беше последната мъжка издънка. Останаха две сестри и дъщерите му… Нищо работа, направи крачка встрани, хвърли един поглед към главата, после отново се върна на мястото си. — Не, най-много ми харесва, когато ме гледа право в очите…

До Дук не каза нищо. Макар и мъртва, проклетата глава продължаваше да излъчва сияние. Слабо, значително по-слабо, но все пак сияние…

— Доминик беше убиец и предател, съдбата му е напълно заслужена — продължи Уоксман, зъбите му рязко изтракаха. Този негов навик дразнеше много хора, но не и До Дук. — Какво значение има това сега? Сторих каквото трябваше да бъде сторено, макар мнозина да твърдяха, че то е невъзможно… Успях, защото си направих труда да го опозная добре и да открия слабостта му — прекалената привързаност към Маргарет — неговата сестра, и прекалено силната му обич към нейната дъщеря… Може би по-силна от тази, с която е дарявал собствените си деца… Странно. Но това беше Доминик…

Зъбите му продължаваха ритмично да потракват:

— Веднага бих дал пет години от живота си, за да зърна лицето му в мига, в който нашият пратеник му предава информацията, че Тони Д. малтретира не само Маргарет, но и малката Франсин… Извадихме късмет, че не получи инфаркт. Единственото му желание беше да види незабавно любимата сестричка и отрочето й, правилата на ФПЗС можеха да вървят по дяволите. Знаех това, през цялото време го знаех! — обърна се и отправи продължителен поглед към главата: — Ето така те пипнах, мръснико! Любовта те погуби!

До Дук продължаваше да мълчи, очите му под полуспуснатите клепачи лениво наблюдаваха развитието на събитията.

— Успя ли да изтръгнеш необходимата информация от него? — рязко смени темата Уоксман. Този негов навик държеше подчинените му в непрекъснато напрежение.

— Истинското име на източника — отвърна До Дук, издържа продължителния поглед на другия и бавно кимна с глава: — Изстисках го като лимон, източвах кръвта му капка по капка… Изплю всичко, което знаеше.

— Значи съм вътре в играта! — възкликна радостно Уоксман и отново извърна поглед към главата: — Представи си само! Тайната на Голдони, източникът на скритата му сила! — гласът му се превърна в шепот, отново натежал от страхопочитание.

— Трябва да призная, че и аз съм изненадан от резултата — подхвърли До Дук.

— Мръсник! — прогърмя Уоксман. — Всички Голдони са мръсници, искат да подчинят целия свят! Какво ли е мечтало това копеле Доминик?! Какви ли планове е кроял, за да посмее да се опълчи срещу нас?! Издаде на ФБР имената на всички нови босове, но това е нищо в сравнение с мръсотията, която е вършил зад гърба ми! Предаде ме, сключи сделка с Микио Оками и двамата заедно се опитаха да поставят Огледалото на колене!

Уоксман рязко обърна гръб на главата, пламтящите му очи се впиха в лицето на До Дук:

— Но трябва да призная, че копелето беше истински гений! Успя да заблуди всички ни, накара ни да повярваме, че е неразделна част от Огледалото, изчака да научи плановете ни за световна експанзия и едва след това се прехвърли на страната на „Годайшу“!

Скочи по посока на главата, лицето му беше зачервено от ярост. Нанесе й страхотен удар, тя отскочи от бронята и се търкулна в ъгъла.

— Какво, по дяволите, ти стана, Доминик?! Какво планирахте двамата с твоя партньор Оками? Защо ни предаде?

Спомените се смесиха със силата на чувствата, тялото му се разтърси сякаш от пристъп на малария. Отстъпи крачка назад и направи място на До Дук, който отиде да вдигне главата и да я върне на мястото й. Макар и преобърната по странен, почти гротескен начин, тя продължаваше да излъчва сияние. Това накара сърцето на До Дук да се свие от тревога.

Уоксман се успокои толкова внезапно, колкото се беше разгневил.

— От ГИМ стигам до заключението, че си му приложил своите методи — тихо подхвърли той, без да изпуска от поглед интелигентните очи на Доминик.

— Да.

— Онова копеле Лилехамър вероятно се е надрискало от страх — ухили се Уоксман.

— Без съмнение — кимна До Дук.

— С него внимавай. Положително ще иска жив да те одере!

— На това разчитам.

— Знам. Затова възложих разследването именно на него. Вие двамата имате нужда пак да се срещнете… — изсумтя и добави: — А ти си изпитал удовлетворение… Предполагам, че нищо не си променил…

— Не.

— Ритуалите никога не се променят, това е част от силата им. И мярка за степента на удовлетворението, което носят.

— Грешиш — отвърна До Дук. — Аз не търся удовлетворение.

— Всички търсим удовлетворение — навлажни устните си Уоксман. — Само мъртвите могат да минат без него.

Беше прав, разбира се. Защото съществуваше и момичето. До Дук не спомена нито думичка за него, за това, което му беше сторил. Би било глупаво да говори за нея, защото тя беше риск. Огромен риск, целящ още по-голяма власт. Но До Дук живееше с риска, търсеше го така, както другите търсят тишината и спокойствието. Ритуалът с нея беше по-различен, просто защото не му беше необходима концентрацията, която беше задължителна за Доминик Голдони. Не беше необходимо да направи дисекция на съзнанието й, нямаше какво да извади оттам. И тя се превърна в Кшира — блестящата Пътека. При Голдони трябваше да предразполага боговете, да потиска психомоторите, с цел да избегне обратния удар… А при нея беше точно обратното: отдаде се на пир с душата й и това значително засили собствената му мощ.

— Ще се пролее още много кръв, преди да успея да се добера до човека, предал тайните на Голдони — промълви на глас той.

— Хич не ми пука, стига работата да стане бързо — отвърна Уоксман и му отправи предупредителен поглед. — Трябва да помниш, че понякога дори мъртвите обладават сила!

— Ти знаеш всичко за силата — поклати глава До Дук.

Уоксман въздъхна, после внимателно, сякаш посягаше към отровна змия, хвана ръката на До Дук.

— Ние двамата знаем всичко за силата — промълви той и обърна ръката с дланта нагоре. Татуировката проблесна ярко, сякаш беше жива: разделеното от вертикална черта лице, отвореното дясно око, гледащо втренчено като очите на мъртвия Голдони, тъмната лява страна, върху която блестеше ГИМ — свещеният полумесец…

Дълго се гледаха в очите, никой не помръдваше.

— А сега ми кажи кой е източникът на Доминик — промълви най-сетне Уоксман. — Кой го е захранвал с информацията, позволявала му да държи под контрол цели корпорации, а дори и правителства?

— Линеър — отвърна До Дук. — Никълъс Линеър.

— Опитваше се да ме изтика — поясни Никълъс.

Челесте стоеше толкова близо до него, че косата й го докосваше по бузата.

— Не разбирам — промълви тя.

— Как да не разбираш? — попита Никълъс и я прегърна през рамото. На външната палуба на корабчето беше студено, вятърът свиреше над водите на Канале Гранде и вдигаше малки, къдрави вълни. Ризата и сакото, които току-що бяха купили, не бяха особено подходящи за такова време. Но той отказа да влезе във вътрешния салон, предпочете да наблюдава прекрасния, изумруденозелен цвят на водата, точно копие на фините кристали Мурано.

Но дали потърси топлината на тялото й само заради хладния вятър? Не му се искаше да отговаря на този въпрос, точно както не му се искаше да позвъни в службата или да се обади на Джъстин… Какъв смисъл има? Потънал дълбоко в загадката на Оками и Месулетите, той не би могъл да бъде от полза нито на Джъстин, нито на Нанги… По-добре е да изчака. Нанги може да разчита на помощта на Сейко в случай че Винсънт Тин се натъкне на трудности. А отношенията му с Джъстин само можеха да спечелят от спокойствието, което носи раздялата…

Слънчевите лъчи с мъка си пробиваха път през оловните облаци, ярките им отблясъци за кратко време превръщаха водата в подобие на древно огледало. Челесте мълчеше, очите й механично следяха редицата дворци, които величествено се точеха край тях. Задмина ги полицейска моторница, жълто пощенско корабче приключваше със спокойната си обиколка. Водната повърхност се набразди от дъждовни капки, огледалните й свойства изчезнаха…

Никълъс скришом наблюдаваше лицето й, не можеше да отгатне как приема докосването и близостта на тялото му. Изглеждаше някак отнесена, сякаш контактите й с приносителите на Тао-тао бяха отнели част от дълбоката и човешка същност.

— Много се умълча — подхвърли той. — За какво мислиш?

— И още питаш! — гневно отвърна тя, в очите й проблесна опасно пламъче. — Та ние за малко не загинахме!

— Може би си права…

Тя потръпна, лицето й си остана намръщено, вероятно за да прикрие ужаса, който разтърсваше душата й.

— Я се погледни! Държиш се така, сякаш се връщаме от разходка до Лондон и нищо особено не се е случило! Нима подобни събития изпълват твоето всекидневие? Ако действително е така, аз не желая да имам нищо общо с него!

— Би трябвало да си даваш сметка, че връзката ти с Оками-сан ще бъде свързана с известни опасности — отвърна той.

— О, разбира се — тръсна глава тя. — Опасности, идващи от куршуми и саби! С тях все някак бих се справила… Но това… — главата й бавно се поклати: — Това е извън моите възприятия! — Корабчето се насочи към кея на поредната си спирка, тя рязко се извърна и го погледна в очите: — Честно признавам, че едва не умрях от страх! Някакъв мръсник с Бог знае какви умения почти ни уби!… Но с какво? С магия? — тя потръпна, отдръпна се от него и се смеси с тълпата слизащи пътници.

Никълъс забърза след нея. Пред тях се издигаше Академията с великолепния дървен мост, която обаче му напомни за Канфа на месулетите. Бяха близо до къщата на Оками, тя вървеше именно натам.

— Да — изравни крачка с нея Никълъс. — Тао-тао наистина е магия. Но напълно обяснима, като например физиката…

— За мен не е такава.

— Чуй ме, Челесте… Аз умишлено позволих да попаднем в този капан…

Това подейства. Челесте спря и рязко се обърна:

— Какво?!

Лицето й беше мокро от дъжда, червеникави косъмчета бяха полепнали по бузата й. Изглеждаше уязвима и безкрайно красива.

— Усетих го там, в палацото. В затворено пространство човек като него не може да не бъде усетен от човек като мен… Беше започнал да концентрира силата си — онези странни ритмични пулсации, помниш ли?

— Не бих могла да ги забравя, дори да искам — потръпна тя и придърпа дрехата около тялото си.

Той я насочи към навеса на близкия вход, тъй като дъждът наистина се беше усилил. Традиционните опашки от туристи пред Академията ги нямаше, бюджетните ограничения бяха принудили управата на музея да го затваря още по обяд. Сега на стъпалата пред входа имаше малка групичка студенти с маратонки и раници, които чакаха да превали.

— Моля те, опитай се да ме разбереш. Трябваше да открия срещу какво сме изправени. Трябваше да го изпитам, както той изпита мен… Направи опит да ме изтласка на удобна за себе си позиция, да провери с какви похвати разполагам… Не му позволих това.

— Браво на теб!

Тя започна да му обръща гръб, но Никълъс я сграбчи за лакътя.

— Нищо не разбираш!

— Точно така! — гневно извика Челесте. — Набута ни в капана, без дори да имаш представа за силата на противника си! Той можеше да те победи, можеше да убие и двама ни! Господи, Що за човек си ти? Как е възможно да поемаш подобен риск?

— Струваше си — поклати глава Никълъс.

— Никой риск не струва колкото…

— Моля те да ме изслушаш — прекъсна я с настоятелен глас той. — Човекът, изпратен срещу Микио Оками, не е обикновен убиец на Якудза… — концентрира вътрешните си сили, блокира съзнанието й, принуди я да се замисли над това, което казваше: — В едно си права — човекът, който ни постави капан, е безкрайно опасен. Владее познанията на месулетите — най-старите магьосници на света. Техните умения са пряко свързани с човешкия дух, често надхвърлят всичко, което знаем за влиянието върху психиката. Разбираш ли това, което ти казвам?

В очите й се появи странна светлина. Тази, която ранобудните зърват само за миг на хоризонта, малко преди изгрева.

— Легендите твърдят, че месулетите са били в състояние да се докосват до елементарните космически сили, онази божествена закваска, от която е била създадена вселената…

— Луд ли си? — потръпна Челесте. — Според теб излиза, че това не са били хора, а богове!

— Наистина са били почти богове — кимна Никълъс и стисна ръката и. — И един от тях е бил изпратен тук! Защо? Ако Оками-сан е прав, целта му е една — да го убие…

— О, Господи!

Разстоянието до къщата на Оками изминаха тичешком. Челесте отвори портала със собствения си ключ, насочиха се към входа на сградата. Водите на канала тъмнееха на крачка от тях, студеният дъжд продължаваше да се лес като из ведро, вятърът клатеше клоните на крушовото дърво. Плочите на вътрешното дворче бяха покрити с алени листенца, обрулени от рози и бугенвилии. Приличаха на капки кръв.

Ръцете на Челесте видимо трепереха, имаше проблеми с отключването на входната врата.

— Оками-сан! — извика от прага тя. Палацото тънеше в мрак. — Господи, закъсняхме!

Хукнаха нагоре по широкото стълбище към мецанина. Високите прозорци към Канале Гранде зееха отворени, в дневната цареше кучешки студ.

Челесте изтича към подиума в дъното, коленичи на възглавниците и надникна през прозореца.

Нямаше смисъл да я пита дали го вижда. Тя рязко се дръпна навътре и затръшна прозореца.

— Няма го — прошепнаха пребледнелите й устни, после в очите й се появи обвинителен блясък: — И това ли знаеше предварително?

Никълъс бавно кимна с глава.

— Щях да усетя присъствието на месулет, дори да е било преди време — отговори той. — Особено ако е убил Оками-сан.

— Казваш го с такова спокойствие!

— Такива са фактите, Челесте.

Тя продължително го изгледа, в погледа й личеше неодобрение. После стана и се спусна по трите стъпала към основното помещение.

— Ще се заема с този етаж, ти прегледай долу.

— Няма смисъл — поклати глава Никълъс. — Той е тук.

Кръвта се оттегли от лицето й, пръстите се свиха в малки, стегнати юмручета.

— Жив ли е? — извика. — Какво ти нашепва проклетата магия?

Ето каква била работата, въздъхна в себе си Никълъс. Тя се страхува не само от Тао-тао, а и от него самия.

— Нищо не си схванала отвърна той. — Това не мога да го зная…

— Тогава направи нещо, за да го научиш! — цялата трепереше, вените по дългата й шия бяха издути от най реже ние.

Той преодоля разстоянието, което го делеше от нея.

— Ще го научим двамата — рече.

Тя вдигна глава да го погледне, в очите й се четеше съмнение.

— Толкова са необичайни уменията ти… Как бих могла да ти се доверя?

Влязоха в спалнята на Оками, но не откриха нищо интересно. Леглото беше оправено, бельото в скрина беше подредено по безупречен начин, същото беше положението и е връхните дрехи в гардероба. Тоалетните принадлежности бяха там, където се полагаше — в банята.

— Знаем поне, че не е избягал — въздъхна Челесте и посочи с пръст куфарите, акуратно подредени в килерчето.

— Което не пречи да е бил отвлечен — поклати глава Никълъс и се зае да изследва тъмните ъгли на малката стаичка. — Не разполагаше ли с телохранители?

— За да привлича допълнително внимание? — учудено го погледна Челесте и тръсна глава. — Не, това не беше необходимо. Въпреки годините си, Оками-сан беше в състояние да се защитава… Всяка сутрин правеше необходимите упражнения за поддържане на формата.

— А е имал и теб — подхвърли Никълъс.

— Да, имаше мен — призна тя и отвори вратата, която водеше в кабинета на стареца. — На практика беше готов да ми счупи ръката, ако надушеше, че искам да си вървя…

— Много успокоително!

— Но аз никога не съм искала да го напусна.

— Вече разбирам защо…

Мина край нея и се втурна в помещението, което беше обърнато с краката нагоре. Навсякъде бяха разхвърляни хартии и корици от разкъсани бележници. Масивното бюро беше съборено, чекмеджетата му — разпилени наоколо. Кожата на плота беше разпрана и зееше като отворена рана. Картините по стените бяха извадени от рамките си, в мазилката зееха грозни дупки.

— Пресвети Боже! — простена Челесте.

Никълъс се отпусна на коляно в близост до преобърнатото бюро и объркано поклати глава:

— Но какво, по дяволите, са търсили?

— Не зная — отвърна Челесте, отмести купчина хартии и приклекна до него. — Доколкото ми е известно, важните неща Оками-сан държеше само на едно място — в главата си. Беше твърде опитен, за да оставя писмени следи… — премести поглед върху Никълъс и добави: — Наистина ли мислиш, че е отвлечен?

До крака на бюрото лежеше продълговат, прегънат на две картон. Оказа се стара черно-бяла снимка на Челесте, облечена в маскировъчен костюм. Зад нея се виждаше олтарът на църквата Сан Белисарио — там, където се беше състояла първата й среща с Никълъс.

Предметът зееше отворен, като труп на масата на патолога. Съвсем точна аналогия, помисли си Нанги, докато чакаше да му донесат стерилната престилка И чехли — задължителни за всеки, който се появява на петдесетия етаж.

Проектът „Чи“.

Чакаше го лично Масамото Гоей, пръстите му се чупеха в знак на отчаяние.

— Къде е намерен? — попита Нанги, докато пристъпваше към поцинкованата маса, върху която беше изкормен странният предмет — оптически проводници от фибростъкло, силиконови чипове, медни защити, миниатюрни диамантени спойки…

— На черния пазар в Азия — отвърна Гоей, изравнил крачка с Нанги, който въпреки бастуна се придвижваше доста бързо. Масамото Гоей беше един от ръководителите на проекта „Чи“, теоретик на компютърната реч, част от гениалните му идеи бяха намерили приложение в създаването на този уникален компютър, който не се нуждаеше от софтуер.

— Наистина ли е „Чи“?

Спряха пред масата и отправиха очи към акуратно подредените компютърни компоненти.

— И да, и не — отвърна Гоей. — Там, вляво, можете да видите трите интегрални схеми с неутрално захранване, които са наш патент, но за останалите компоненти просто не зная какво да кажа… С положителност мога да твърдя, че не са наша изработка…

— Но онези компоненти са наши — посочи с пръст Нанги. — Как са били изнесени оттук и как са стигнали до мястото на сглобяване, където и да се намира то? Кой е отговорен за това?

Отвърна му мълчание. Дори техниците, които бяха заети с разглобяването на апаратурата, прекъснаха работата си и погледнаха към двамата мъже.

Нанги направи знак на Гоей да го последва и се насочи към изхода на лабораторията. В коридора спря да се освободи от стерилното облекло, очите му изпитателно се забиха в лицето на Гоей:

— Друго?

— Мутантът е сглобен някъде в Югоизточна Азия. Наричам го така условно, поради липса на по-точен етикет… Моите хора веднага установиха това. Лично аз бих казал Хонконг… Там е съвсем в реда на нещата да получиш поръчка за сглобяването на нещо, а след месец да удариш кепенците. Не прави впечатление на никого, всеки може да си наеме както помещение, така и необходимите машини и инструменти…

По дяволите, въздъхна Нанги. Никълъс се покри някъде, а любимата му рожба се наака точно в краката ни… Искаше веднага да се върне в кабинета си, повече от всякога се нуждаеше от пряка връзка с Винсънт Тин. В Сайгон нещата се наблюдават пряко, не може да не е забелязал появата на мутанта на черния пазар. Но защо не е сигнализирал за нея?

— Дръж ме в течение — кратко нареди той. — Задачата е от първостепенно значение, всичко друго да мине на втори план.

Влезе в президентския асансьор и потегли нагоре към офиса си.

— Някакви новини от Винсънт Тин? — пристъпи към бюрото на Уми той.

— Не, сър — поклати глава момичето, взе няколко папки и тръгна след него и Сейко.

— Нещо ново от Линеър-сан? — въпросът му беше предназначен за Сейко.

— Нищо — отвърна тя, изчака го да опре бастуна си в ъгъла и едва тогава добави: — Но получих странична информация…

— Така ли? — вдигна глава Нанги и й направи знак да почака: — Преди да я споделите с мен, ще помоля Уми да разпространи една заповед до всички наши филиали: считано от днес госпожица Сейко Ито е назначена за директор на отдела за корпоративни връзки. Новата длъжност й дава право да интерпретира и възлага за изпълнение моите заповеди на всички клонове в корпорацията.

Уми стрелна с поглед неподвижната Сейко, после продължи да стенографира.

— Искам заповедта да бъде разпратена веднага — добави Нанги и момичето кимна с глава. — А сега искам да…

Прекъсна го телефонът. Уми се надигна и взе слушалката.

— В съвещание съм — раздразнено промърмори Нанги и се извърна към Сейко. Уми каза няколко думи в слушалката, после вдигна глава. Лицето й беше станало пепеляво, ръката й трепереше в опит да намери бутона за временно прекъсване на разговора.

— Мисля, че трябва да проведете този разговор, Нанги-сан — прошепна тя.

Нанги любопитно я изгледа и пое слушалката.

— Моши-моши — кратко каза той.

— Танцан Нанги?

— На телефона.

— Безпокои ви старши инспектор Ханг Ван Киет от Главното полицейско управление на Сайгон. Със съжаление трябва да ви уведомя, че вашият служител Винсънт Тин претърпя злополука.

Нанги си даде сметка с каква огромна сила стиска слушалката. В корема му се настани оловна топка.

— Сериозно ли е пострадал?

— За съжаление той е мъртъв, господин Нанги.

Нанги слушаше призрачните шумове на международния разговор в слушалката, имаше чувството, че те някак странно го откъсват от действителността. Тин е мъртъв. Трябваше да си даде сметка какво означават тези думи. Отправи една безмълвна молитва към Бога за упокой на душата му, после включи в действие аналитичния си ум.

— Бихте ли казали каква точно е била злополуката, господин старши инспектор?

— Обстоятелствата са малко особени, господин Нанги. По всяка вероятност господин Тин е извършвал проверка на един склад в северната част на града и…

— Ние нямаме складове в северната част на града — прекъсна го Нанги.

— Точно така — съгласи се Ван Киет и от тона на гласа му Нанги разбра какво ще последва: — Вашият господин Тин е действал незаконно на чужда територия…

— Кой е собственик на въпросния склад?

— Нещата не са много ясни, в момента ги уточняваме…

Нанги докосна с пръст слепоочието си, сякаш за да попречи на болката, която се оформяше там. Познаваше отлично тези хора, знаеше как се сплотяват и пречат на всеки чужденец, дръзнал да си пъха носа в техните дела… От гласа на Ван Киет му беше ясно, че едва ли някога ще получи отговор на въпроса, който зададе преди малко.

— Продължавайте — въздъхна в слушалката той.

— От огледа на местопроизшествието стигнахме до извода, че господни Тин е вървял по тясно скеле, доста високо над пода. Попаднал е на гнила дъска и е изгубил равновесие…

В слушалката се възцари мълчание, нарушавано единствено от свиренето на кабелите по трасето.

— Добре, а после?

— Паднал е във варел със сярна киселина — тихо отговори инспекторът.

— Сярна киселина? Правилно ли чух?

— Да, сър.

— А как се е озовал варелът точно на мястото на нещастието?

— В склада има още много такива варели, господин Нанги.

— Със същото съдържание, така ли?

Ван Киет се поколеба за момент, Нанги беше сигурен, че чува шумоленето на хартия.

— Имало е варели и със солна киселина, бензин, сода бикарбонат и натриев перманганат — отвърна инспекторът, в гласа му се долавяха гняв, досада и примирение.

Главоболието на Нанги се усилваше с всеки удар на сърцето му.

— С други думи този склад е лаборатория за производство на наркотици, така ли? — рязко попита той.

— Този извод се налага сам — въздъхна Ван Киет. — Случайно да разполагате с информация, че господин Тин…

— Моите служители не се занимават с търговия на наркотици — ледено процеди Нанги.

— Много е удобно да мислите така, особено там, в далечното Токио — язвително подхвърли Ван Киет.

Словесен двубой с виетнамски полицай беше последното нещо на света, от което Нанги се нуждаеше в момента. Още повече, че човекът насреща беше единствената му връзка със Сайгон и загадката около живота и смъртта на Винсънт Тин.

— Как стигнахте до извода, че става въпрос за нещастен случай? — попита с примирителен тон той.

— Моля?

— Питам какво ви кара да изключвате вероятността за насилствена смърт — поясни Нанги. — За убийство?

— Честно казано, аз не изключвам подобна вероятност, господин Нанги. Но смъртта ще бъде регистрирана като нещастен случай. Няма свидетели, нищо не показва, че в склада е имало и други хора… Сам разбирате, че предвид обстоятелствата на смъртта, аутопсия също не е възможна… — в слушалката прозвуча дълбока въздишка, после полицаят добави: — За съжаление не разполагам нито е достатъчно хора, нито със средства, за да проведа едно задълбочено разследване. Вълната на престъпността в тази страна е огромна и продължава да расте, едва ли можете да си я представите според вашите стандарти… Страхувам се, че заедно с капитализма тук се завръща и едно открито пренебрежение към законността…

— Искате да кажете, че не сте в състояние да сторите нищо?

— Вече трябва да приключвам, господин Нанги. Съжалявам за смъртта на вашия служител.

— Ако отделите още един миг, господин старши инспектор, ще ви прехвърля на секретарката ми за подробностите по погребението…

— Подробностите вече са уредени от семейството на господин Тин, уважаеми сър…

— Господин Тин няма семейство! — остро отвърна Нанги. — Кой е прибрал тялото?

— Един момент, сега ще ви кажа… Ето — човек, представил се за брат на господин Тин… Дал е препоръки от компанията „Авалон ЛТД“ със седалище в Лондон — Ван Киет изпусна дълбока въздишка и продиктува името. — Вече наистина изчерпах лимита си за международни разговори, господин Нанги. Дочуване.

Нанги втренчено изгледа слушалката, бездиханна като Винсънт Тин, там, в далечния Сайгон…

— По всичко личи, че е била направена в нощта на първата ни среща — промърмори Никълъс и почука с пръст по черно-бялата фотография. — Знаеш ли нещо за това?

— Не — отвърна Челесте. — Бих се обзаложила, че наоколо нямаше никой, взех всички предохранителни мерки…

— Снимката е направена с телеобектив, от голямо разстояние — каза Никълъс. — Това личи от разделителната способност и сивотата… Бил е използван апарат с голяма скорост на снимане.

— Но как се е озовала тук? — попита тя. — Нима Оками-сан е знаел за нея?

— Много вероятно — кимна Никълъс и продължи с огледа на кабинета. Скоро приключи и се върна на мястото, където откриха фотографията.

— Има нещо странно — промърмори той и отново се втренчи в гланцираната хартия. — Всичко е обърнато с краката нагоре, няма дори един цял документ… С изключение на тази снимка. Не бих казал, че това се дължи на небрежност… — пръстите му внимателно опипаха прегънатия картон. — Виж как акуратно е препъната… Почти като скулптура „оригами“…

— От което следва, че е била оставена нарочно, така ли?

— Точно така — кимна той и прибра снимката в джоба си. — Вероятно от Оками-сан, който е искал да ни насочи…

— Към какво? Нима предварително е знаел мястото, на което ще бъде отведен?

— Челесте, той отлично съзнаваше, че е белязан. А аз започвам да си мисля, че е знаел и кой точно е изпратен по следите му… Положително е имал представа и къде ще бъде отведен.

— Но с какво ни помага тази снимка? — попита тя. — На нея съм само аз…

— Да си пътувала някъде по поръчка на Оками-сан?

— От време на време отскачам до Бурано, той поддържа делови отношения с няколко фирми там…

— Добре — въздъхна той. — Бурано е една възможност.

— Страхувам се, че нищо няма да излезе — поклати глава Челесте. — Оками-сан има много приятели там, а и островчето е малко. Рибарите се познават помежду си, едва ли някой ще посмее да укрива отвлечен човек…

— Какво още виждаш на снимката?

— Вътрешността на храма Сан Белисарио.

— Точно така. Мисля, че си струва да хвърлим едно око…

Стигнаха Кампиело ди Сан Белисарио за около двадесет минути. Пътят им минаваше през Еврейския квартал, по мнението на мнозина — най-бедната част на Венеция. Но Никълъс го видя само като по-различен, което беше напълно естествено. Сравнени с готическите катедрали и византийските палати на Венеция, тукашните жилищни сгради и синагоги изглеждаха голи и паянтови, лесно можеха да бъдат взети за бедни от хора, които не познават историята на еврейския народ. Евреите са били принудени да крият дълбоко своите радости в живота, особено богатството си. В самия Торах — най-святата книга на тяхната религия, категорично се забранява демонстрацията на богатство и власт.

Освободен от лустрото на пищната готическа и византийска архитектура, тук човек беше в състояние да улови пулса на живота. Наоколо висяха тежките завеси на вековната история, прекрасни като гениална стенопис, но животът между тях беше искрен и непосредствен — това, което всеки от нас изпитва на гърба си.

Малкият площад пред храма Сан Белисарио беше пуст, в далечния му край помръдна фигурата на съсухрен старец. Той ги погледна, на лицето му се появи измъчена усмивка. Миг по-късно изчезна зад висок дървен портал.

— Мога да кажа само едно — прошушна Никълъс. — Дотук никой не ни проследи. А дали Оками-сан ще се окаже в църквата… — сви рамене и остави изречението си недовършено.

— Оттук — каза Челесте и го поведе към мостчето, прехвърлено над тесен канал. Именно от него се беше насочил към задния вход на храма при първата им среща, спомни си Никълъс. Сега влязоха през същата врата.

Над главите им увисна тежестта на вековете. Въздухът беше напоен с миризмата на тамян, мухъл и призрачно присъствие. Намираха се близо до водите на канала и влагата се чувстваше съвсем осезаемо. Плочите по краищата на просторното помещение бяха зеленясали.

Челесте го поведе по тесен коридор с дървени подпори, който свършваше пред каменно стълбище. Озоваха се на приземното ниво на храма, под готическия свод, непосредствено до Schola Cantorum. Тя се спряна предварително избрано място и поиска снимката. Разглежда я внимателно в продължение на няколко секунди, после кимна с глава и му я подаде.

— Стояла съм точно тук — прошепна тя.

Никълъс мълчаливо кимна.

— Усещаш ли нещо? — попита тя. — Присъствието на Оками-сан или на онзи, който ни следеше?

Той замръзна на място и напрегна сетивата си. В душата му бавно нахлуха незабележимите вибрации на храма. Подобно на диапозитиви под светлината на прожектора, в съзнанието му започнаха да се мяркат сцени от далечното минало. Храмът — такъв, какъвто е бил в първоначалния си вид, лицата на хората, които са го съграждали… лицата на техните наследници… Пепелища, после повторно съграждане… Цикладийци и финикийци, гърци и римляни… Представители на различни азиатски малцинства, смесени с тях. За да се получи в крайна сметка етническата общност, наричаща себе си венецианци…

Това място е било свято за тях — той ясно виждаше линиите на властта, излизащи от него във всички посоки на света — като спиците на дървено колело. Една отдавна отминала и забравена власт, съществуваща единствено в спомените на проповедниците и молитвите им, отправени към Бога… Но мястото беше свято и сега, притегателната му сила беше огромна, присъствието и се чувстваше навсякъде…

Бил е привлечен насам. Това беше първата мисъл на Никълъс, отпуснал се върху вълните на неуловимите вибрации. Той също е усетил светостта и притегателната сила на това място, пожелал е да се слее с нея…

— Кръв! — внезапно извика той. — Виждам кръв!

— Къде? — хлъцна Челесте.

— Насам!

Втурнаха се в Schola cantorum, прекосиха я и се насочиха към тесния коридор отвъд, изпълнен с тесни килийки, изсечени направо в скалата. Започнаха да ги проверяват една по една, светлината от запалените в коридора факли ставаше все по-слаба… В първата имаше покрит със сламеник нар, над него бяха опънати тънко одеяло и груб ленен чаршаф. Това наистина беше килия. Второто помещение се оказа нещо като склад. Купища ноти за църковния хор лежаха върху дървени каси със свещи, светена вода и бутилки вино за причастие.

Третата килия беше тъмна и на пръв поглед празна. Миризмата на мухъл липсваше, заменена от острия мирис на силен препарат за дезинфекция.

— Тук няма нищо — прошепна Челесте.

— Но миризмата на кръв става още по-силна — поклати глава Никълъс, за миг затворил очи.

— Може би са се опитали да я прогонят с препарата?

— Може би — кимна той и се отмести от средата на помещението. Сякаш изведнъж се стопи в дълбоката сянка край стената.

— Никълъс?

Отвърна й ужасяваща тишина, косъмчетата по врата й настръхнаха.

— Челесте, ела тук… — гласът му прозвуча някъде отдалеч, сякаш изведнъж беше попаднал в далечния край на огромна пещера. Тя се насочи натам и го видя, изправен до стената. Силуетът му помръдна и за миг се разпадна — сякаш беше неясно отражение. В следващия миг вече беше до него, изпита чувството, че е прекрачила в ириса на огромно, блестящо око. Обърна се да погледне назад, входът на килията й се стори отдалечен на десетки метри.

Никълъс беше вдигнал ръце високо над главата си, дланите му опираха в каменната стена.

— Трябва да е някъде тук — промърмори той, наблегна с цялото си тяло, от устата му се откъсна тежко изпъшкване. Стената изведнъж помръдна, Челесте нададе неволен вик на ужас. По-точно помръдна само част от стената, двамата бавно пристъпиха в тайния проход, който зейна сред каменните блокове.

Озоваха се в миниатюрна градина. Високите каменни стени бяха покрити с цъфнали клематиси, сред тях проблясваха свежите листенца на други пълзящи растения. В клоните на японско дърво гинко цвъртяха птички, бял като скелет, стволът му се извиваше нагоре и чезнеше високо над зида.

Земята в краката им беше влажна, от нея се излъчваше задушливият аромат на късна есен. Дъждът беше спрял. Лъчите на слънцето стигаха дотук бледи и разсеяни, човек оставаше с чувството, че се намира в девствен лес, на хиляди километри от цивилизацията…

В центъра на градината имаше стара пейка от ковано желязо, обърната е гръб към тях. Земята под краката им беше зелена и пружинираща, Челесте разбра, че всъщност стъпват върху мъх. На метър от главата й пропя птичка, после настъпи тишина. Оттатък дебелите каменни стени се чуваше мекото пошляпване на водата в близкия канал.

— Виж!

На скамейката лежеше ритуална венецианска маска, счупена през средата. Беше покрита с току-що засъхнала кръв.

Челесте тихо извика.

— Това е моето домино! Същото, което ми даде Оками-сан преди срещата с теб!

— Откъде знаеш, че е то? — вдигна вежди Никълъс. — Във Венеция има поне десет хиляди като него…

— Моето беше ръчна изработка, подписано от майстора — отвърна тя. — Подписът му трябва да е там, от вътрешната страна…

Никълъс се наведе да погледне.

— Не съм на това мнение — поклати глава той.

— Какво прави моята маска тук, Никълъс? — попита уплашено тя. — Защо е покрита с кръв? Чия кръв е това? На Оками-сан?

— Бих искал да зная това — поклати глава Никълъс. После клекна и извади снимката, която бяха открили в кабинета на Оками. Челесте стори същото.

— Ето, тук си с маската, която открихме… Вероятно в нея се крие загадката за местонахождението на Оками-сан… — замисли се за миг, после попита: — Какво ми разказваше за произхода на думата „домино“ в онази нощ?

— Идва от латинското Benedicamus Domino, което означава „глава на Бога“. Според мен древните венецианци са искали да иронизират своите двулично набожни управници. Защото по време на Карнавала те са се занимавали главно с разврат…

— Латинското наименование не е ли архетип на нещо, което по-късно се появява и в италианския език?

— Все пак не мога да бъда сигурна, не познавам достатъчно добре историята на Maschere… Има само един човек, който може да ни каже всичко, свързано с маските на Венеция и в частност за моето домино. Това е човекът, който ги прави.

Осма глава

Олд Уестбъри | Венеция

Лю Кроукър зърна за първи път в живота си Маргарет Голдони де Камило отвъд просторната морава, зелена и сочна като през лятото. Може би благодарение на този цвят — ослепително свеж и блестящ под отвесно падащите лъчи на обедното слънце — гледката придобиваше една особена интензивност, превръщаше се в нереален и незабравим обект, сякаш напълно освободен от законите на земното притегляне.

Най-напред зърна облак тъмна, леко чуплива коса, която му напомни за студен джаз и двойно еспресо в някакъв отдавна забравен бар на Гринуич Вилидж. После, дочула стъпките му по посипаната със ситен чакъл пътека, тя се обърна и му даде възможност да оцени съвършената линия на носа и решителната брадичка. Очите й гледаха хладно и с леко любопитство, очакваната враждебност липсваше.

— Нямате късмет — каза Маргарет Голдони, когато той стъпи на терасата. Беше облечена в шарена, плетена на ръка жилетка, на краката си имаше черни гамаши и ниски ботушки. От ушите й висяха златни обици, изработени от стари римски монети, на пръста й проблясваше едър брилянт.

— Защо?

— Съпругът ми не е у дома.

— Но в разговора по телефона е обещал на колегите да ме чака…

— Тони е сицилианец — сви рамене тя. — Или уважава хората, или пет пари не дава за тях…

Кроукър я изгледа и неволно се запита какво ли мисли за съпруга си. Беше произнесла думата сицилианец през стиснати зъби, като обидно прозвище…

— Което означава, че за мен не дава пет пари, така ли?

— Вие сте ченгето, вие ще кажете.

— Бях — отвърна с усмивка Кроукър. — Централното полицейско управление на Ню Йорк. Но това беше отдавна.

Тя наклони глава:

— Ас какво по-точно се занимавахте?

— Бях детектив в отдел „Убийства“.

— Значи съвсем по специалността…

— Какво искате да кажете?

— Я стига! — изсмя се в лицето му тя. — Детектив или дявол знае какъв, вие сте тук заради убийството на брат ми! И точно за това убийство искате да говорите с Тони!

— Но него го няма — вдигна рамене Кроукър. — Което може би означава, че трябва да си поговоря с вас…

— Нямам какво да кажа. Дом е мъртъв и всичко е приключено.

— За мен не е — поклати глава Кроукър и с крайчеца на окото си проследи движенията на едър младеж с осанка на телохранител, който вървеше близо до оградата на имението и гледаше насам. — Възложено ми е да открия убиеца и да го предам на правосъдието.

— Жив или мъртъв, нали? — попита тя и спря поглед на изкуствената му ръка.

— Зависи от реакциите му в момента, в който го открия — отвърна Кроукър, вдигна биомеханичната протеза и размърда стоманените пръсти пред лицето й.

Тя ги разгледа един по един, докосвайки ги леко и деликатно — като творец, изправен пред макета на недовършена скулптура.

— Изглеждат опасни — прошепна.

— Което не им пречи да вършат и фина работа — подхвърли Кроукър и измъкна тънко стоманено острие от показалеца си.

Тя премести поглед върху лицето му и попита:

— Промени ли ви?

— Кое?

— Тази… тази ръка.

— Защо трябва да ме променя?

Маргарет отклони вниманието си към бодигарда и мигът отлетя. Онзи се беше спрял и палеше цигара.

— Хей, да не забравиш да прибереш фаса в джоба си — подвикна му тя, после се извърна към Кроукър: — Изглеждате убеден, че ще откриете убиеца на Дом…

— Ще го открия.

Тя му отправи продължителен поглед, но слънцето светеше в очите й и той не успя да разбере дали в този поглед има нещо повече от обикновено любопитство.

— Мисля да поостана малко… — Тя се извърна и тръгна по пътеката, която обикаляше къщата. — Не очаквайте да ви поканя вътре, защото имам майстори. Сменят паркета, всичко е покрито с найлон…

— Не се притеснявайте.

— Споменахте някакви колеги — спря се тя и натика ръце в джобовете на жилетката. — За кого работите?

— Проклет да съм, ако знам — изтърси той и се усмихна на озадаченото й изражение. — Предполагам, че за Федералното бюро, случаят придоби общонационална известност…

— Я не ме будалкайте! — извърна се рязко тя. — Брат ми имаше общонационална известност и ФБР му целуваше задника години наред!

— Странно, аз пък си представях, че е обратното, особено накрая…

— Ха! — тя беше спряла пред подстригана азалия, която не изглеждаше особено свежа. Изящните ръце пипаха сръчно, той остана с чувството, че така се справя с всичко, до което се докосва. — Знаете твърде малко, за да бъдете агент на ФБР!

— Може би, но изгарям от желание да попълня празнотите в познанията си.

Тя се изправи и го погледна:

— Странно изказване, обикновено повечето агенти знаят всичко и си имат собствени теории…

— Какво имате предвид?

— Ами това, че неусетно започват да проявяват лично отношение. По цял ден се мъкнат след разни хитри типове, които носят костюми за 3000 долара, возят се в БМВ-та и живеят като царе. Това им се отразява на психиката пробожда ги като нож в сърцето… И започват да си мислят: този ще го катурна, онзи ще натикам в кафеза… — на лицето й се появи крива усмивка: — Става нещо като спорт. Важното е да отбележиш точка, иначе скуката те съсипва. Затова трябва да проявиш лично отношение… Ето така действат тези федерални агенти… Избират си някой и му отделят цялото си внимание. Просто за да се отърват от скуката… — хвърли му кратък поглед: — Мислите, че фантазирам, нали?

— Не.

Бяха стигнали задната част на къщата, оттатък покрития басейн се виждаха фигурите на двама мъже, изправени между дърветата. Бяха близнаци с двойката, която го беше спряла на входа на имението: едри здравеняци с бдителни очи и бързи реакции, вероятно бивши пандизчии, наети за бодигардове. Единият държеше млад ротвайлер на дълга стоманена верижка. Песът наостри уши и изпъна верижката. Вниманието му беше привлечено от Кроукър, застанал прекалено близо до собственичката на имението. Точно нея го бяха обучавали да пази и закриля.

Кроукър гледаше кучето и си мислеше за досието на семейство Де Камило, което Лилехамър извади от компютъра по време на полета с военния самолет.

Във въздуха се усети нещо по-различно от аромата на ранната есен. Сладко-горчивата миризма на окапали листа не можеше да прикрие натрапчивото присъствие на промяната.

— Това не е същото куче, нали? — импулсивно попита той.

— Моля?

— Имали сте ротвайлер на име Цезар, но този е друг…

— И какво от това?

— Какво стана с Цезар?

Маргарет не отговори, очите й гледаха някак особено към кучето.

— Цезар умря — промълви след известно време тя. — Вероятно е изял някоя отровена полска мишка…

— Сигурно не ви е било лесно да го понесете…

Тя се извърна към него, бузите й внезапно пламнаха:

— Не ми беше лесно да понеса смъртта на брат ми! А това… — ръката й небрежно се размаха във въздуха: — Това е просто едно шибано куче!

Ротвайлерът се закова на място и наостри уши, вероятно привлечен от промяната в гласа на Маргарет. Но злобните му жълтеникави очи бяха заковани върху Кроукър.

Тя отмести поглед от кучето и се усмихна:

— Мъртъв сте, ако направите дори само едно движение.

— Благодаря за предупреждението.

Тя издаде тих гърлен звук и песът се отдръпна. Козината на врата му продължаваше да е настръхнала, но Кроукър вече пет пари не даваше за пламтящата злоба в очите му.

— Вече всичко е наред — подхвърли Маргарет и отново тръгна напред. — Но все пак трябва да бъдете внимателен. — Ще запомня, че не трябва да ви стряскам в присъствието на кучето!

Продължиха напред, към алпинеум, засаден с гъсти глицинии, сред които се издигаше каменна статуя на Посейдон — бога на моретата. Краищата на тризъбеца в ръката му изглеждаха остри като бръснач. Горилите с кучето ги следваха на дискретно разстояние, съвсем като охраната на кралска особа.

— Не вярвам съпругът ми да прояви желание за разговор е вас…

— Очевидно — кимна Кроукър. — Не го обвинявам…

Стигнаха алпинеума. Слънчевите лъчи прорязваха храсталака, скамейки от бял камък с позеленели от влагата крака се виждаха от двете страни на тясната пътечка.

— Но вие сте по-смела от него и разговаряте с мен…

— Така се случи — засмя се Маргарет. — Просто ме хванахте у дома…

Седна на най-близката скамейка, той се облегна на ствола до нея.

— Предполагам, че господин Де Камило е решил да направи свое разследване за убийството на брат ви. Нали вече е капо…

— Съпругът ми е юрист с добра клиентела. Лесно можете да получите съответната информация.

— Не е нужно — сви рамене Кроукър. — Половината агенти на ФБР и Министерството на правосъдието са се занимавали с практиката на мъжа ви.

Тя го погледна с премрежени очи, изведнъж му се стори далеч по-беззащитна.

— А вие е какво се занимавате?

— Вече ви казах. Искам да заловя убиеца на брат ви.

— Защо? Какво ще спечелите? Удоволствието да се ровите в мъката на хората? И вие ли сте човек на мафията като три четвърти от федералните агенти?

— Ще ви отговоря съвсем честно — въздъхна Кроукър. — От време на време, когато ми стане скучно, обичам да закова някой гаден убиец…

— Но вие живеете в Ню Йорк — град, в който убийства се регистрират всяка минута! Заловете се с някое от тях, мястото ви не е тук!

— Не става — поклати глава Кроукър. — Убийството на брат ви е по-особено и именно с това ме привлича…

— Пак опираме до известността — погледна го с отвращение тя. — Той беше кръстник на мафията, най-едрата риба, попадала в мрежата на ФПЗС… Мога да ви разбера.

— Не, не можете.

Тя внимателното погледна, зад гърба й се виждаше напрегнатата фигура на ротвайлера, изпънал до крайност веригата си. Водачът му беше скрит зад гъстата зеленина.

— Каза ли ви някой как точно е бил убит вашия брат?

Отвърна му тишина, звънтяща и напрегната като след оглушителен изстрел.

— Показа ли ви някой снимките на това, което е останало от…

— Престанете! — извика тя и рязко скочи на крака, ротвайлерът изпусна гърлено ръмжене.

Кроукър бавно вдигна ръка и извади кафяв плик от вътрешния джоб на сакото си.

— Мисля, че трябва да видите това…

— Не! — предните лапи на звяра задраскаха по чакъла на пътечката. — Не искам! — но очите й останаха заковани върху плика: — Нима мислите, че нямам желание да видя убиеца на брат си изправен пред съда?

Той знаеше, че сега много трябва да внимава.

— Точно този въпрос се появи в главата ми преди малко, в началото на нашия разговор… Сега вече мисля, че зная отговора… — тя се оказа по-умна, отколкото беше очаквал.

Ръката й не трепна, когато пое плика. Отпусна се обратно на пейката и го сложи в скута си.

— Получихте го от мен, нали? — промърмори сякаш на себе си Маргарет. — Пръстът на съдбата ви срещна точно с мен…

Кроукър предпочиташе да държи ротвайлера под око, но нямаше как — трябваше да концентрира вниманието си върху нея.

Ръцете й сякаш действаха, независимо от съзнанието, бавно и методично разтваряха плика и вадеха фотографиите. Погледна нагоре към него, сякаш търсеше помощ, после сведе очи към първата снимка в скута си.

Беше онази със сърцето, пришито към пъпа на жертвата. От устата й се изтръгна сподавен писък.

Ротвайлерът изръмжа и се втурна напред, влачейки водача подире си. Беше убеден, че господарката му се намира в опасност и беше прав.

— Госпожо Д.?

— Всичко е наред, Джоуи — вдигна глава тя. — Остави ни на спокойствие.

Кроукър чу подрънкването на металната верига, ротвайлерът беше принуден да се върне на изходна позиция.

На снимката имаше сълзи, мътно проблясващи върху гланцираната хартия. Тя разгледа всичките и сякаш изпадна в парализа. Пръстите й несъзнателно ги прехвърляха, ужасните изображения сякаш вече нямаха значение, по-важно беше сбогуването, вече наистина за последен път, с любимия брат…

— Защо ми ги показвате? — прошепна най-накрая тя. — Те са… Те са отвъд всякакво понятие за нормално човешко поведение…

— Точно така — отвърна той. — Предполагам, че вече ви е ясно защо съм тук.

Пръстите й бяха бели и неподвижни като късчета скала.

— Съгласих се да разговарям с вас само защото сте…

— Защото съм ченге.

— Не — поклати глава Маргарет. — Федералните агенти изглежда мислят, че съм им задължена, защото са поели Дом под закрилата на ФПЗС… Но грешат, тъй като не успяха да спазят своята част от условията на сделката… Те не му осигуриха закрила.

— Това е само половината от истината — отвърна Кроукър. — А другата е, че Доминик Голдони наруши правилника на ФПЗС и именно заради това беше убит… Забравяте, че досега нямаше случай на нещастие с човек, получил закрилата на ФПЗС и спазвал съответните правила…

— Но и ФПЗС не беше се занимавала с човек като брат ми!

Туш, помисли си Кроукър.

— Знаете добре как се действа в съвременния свят, детективе — продължи тя с по-спокоен и някак по-неуверен глас: — Никой не желае да поема отговорността. Разбира се, аз не очаквам федералните ченгета да дойдат и да кажат: „Извинете, ние се провалихме.“ Това би било прекалено компрометиращ жест за тяхната велика програма… Затворниците ще се уплашат, ще хукнат да бягат, някои от тях неизбежно ще получат куршум в главата…

Много точна преценка на ситуацията до момента, призна в себе си Кроукър.

— Ето, точно тук е проблемът — промълви той. — Какво точно е сторил Доминик Голдони, за да се изложи на смъртна опасност? — наблюдаваше я внимателно, сякаш тя се беше превърнала в ротвайлер, готов за скок. — Повикал е Джини — една от любовниците си, на име Вирджиния Морис, която живее в Куинс…

Маргарет беше свела глава и бършеше сълзите си от снимките на убития си брат.

— Джини също е било убита — продължи Кроукър. — На същото място… — главата й отскочи нагоре толкова рязко, че вратните й прешлени пропукаха:

— Дойдох тук, за да разбера какво е накарало Доминик да наруши правилата за сигурност на ФПЗС. Теорията ми е проста: той е искал да скъса с Джини, а тя е искала обратното. Изпаднал в деликатна ситуация, вашият брат е потърсил нечия помощ… може би на съпруга ви… И точно телефонното обаждане го е убило. Някой е прехванал разговора и е успял да открие тайната квартира.

— Не разчитайте на Тони — прошепна тя. — Дори на сакато ченге няма да помогне, ако е решило да пресече улицата…

— Вие познавахте ли Джини?

— Какво?

Тази мисъл се появи в съзнанието му благодарение на нещо, което беше казала. Или може би от начина, по който го беше казала… Била е много близка с брат си, а проблемът му в крайна сметка е бил интимен…

— Би трябвало да знаете за похожденията на брат си извън семейството, поддържали сте изключително близки отношения… — промърмори на глас той.

Тя рязко се изправи, снимките паднаха на земята. Кроукър се наведе да ги събере, пъхна ги обратно в плика и забърза подире й.

— А може би не сте знаели нищо… — примирително промърмори той, когато изравни крачка с нейната. — Все старата сицилианска история… Жените не бива да имат нищо общо с бизнеса…

— Сексуалните апетити на Дом наистина нямаха нищо общо с бизнеса! — отсече тя. — Освен това фамилията Голдони не е сицилианска, за разлика от тази на съпруга ми! Ние произхождаме от Венеция.

— Но вие с брат ви сте наполовина сицилианци — възрази Кроукър.

— Неговата майка беше от Сицилия — отвърна Маргарет. — Но не и моята.

Ротвайлерът скочи напред толкова рязко, че водачът му за малко не се просна по очи. Разкрачил задните си крака, той стискаше някакво зверче с предните си лапи. Катеричка или полска мишка… Огромните челюсти се раззинаха, чу се рязко изщракване. Главата на животинчето бе смазана. Маргарет наблюдаваше сцената с умерено любопитство, без да проявява възхита или отвращение. Със същото изражение на лицето, с което беше посрещнала и него при приближаването му през зелената морава.

— Значи сте познавали Джини Морис — подхвърли Кроукър.

— Не съм казала такова нещо — отвърна тя и се огледа наоколо. Сякаш се опасяваше да не я подслушват. — На практика знаех коя е, просто защото имах информация за всичките му любовници. Дом споделяше всичко с мен…

— От това следва, че сте знаела и за секретната квартира на ФПЗС…

— Не. Предупредих Джини да е готова и това беше всичко. Останалото свърши Дом…

— Пресвети Боже! — въздъхна той. Сега вече знаеше защо тази жена плака над снимките на убития си брат. Защото му беше помогнала да наруши правилата за сигурност на ФПЗС и с това беше улеснила убийството му.

— Доминик беше… различен в много отношения — промълви тя. — В любовните си похождения много приличаше на Джон Кенеди — те просто бяха по-силни от него… Мисля, че това е болест с точно определен медицински термин: сатирнада.

— Искате да кажете, че брат ви е имал нужда от фусти така, както наркоманът — от опиат?

— И друг път съм чувала подобна формулировка — отвърна тя, изчака потъването на плячката в устата на ротвайлера и хладно го изгледа: — Не забравяйте, че сте мой гост, детективе. Предлагам да се отнасяте с дължимото уважение към паметта на брат ми.

Той искаше да я шокира, да предизвика още една необмислена реакция. В началото не я прие сериозно, беше склонен да мисли за нея като за обикновена жена-декор, в типично италиански стил. Но тя се оказа съвсем различна, това го накара да се усъмни в предварителната си нагласа и оценка на триъгълника Доминик — Тони — Маргарет.

Беше приел като предварително условие факта, че Тони де Камило е довереник на Доминик Голдони, просто защото са били приятели от деца. На пръв поглед този сценарий отговаряше на истината, още повече, че Дом беше определил за свой наследник именно Тони. Но колкото по-дълго разговаряше с Маргарет, толкова повече нарастваше убеждението му, че двамата мъже не са били чак толкова близки. Един друг въпрос започна да взема превес. Точен и напълно логичен: след като Дом се е доверявал на Маргарет за любовните си похождения, може би й се е доверявал и за други неща?

— От дълго време живея сам, това вероятно се е отразило на възпитанието ми — промърмори на глас той.

— Сам по улиците на Ню Йорк? — вдигна глава тя.

Той не успя да сдържи усмивката си.

— Разбирам вашия намек, госпожо Де Камило. Моля да ме извините. Бих се радвал, ако ме наричате Лю… Детектив звучи малко…

— Безлично, нали?

Той отново се разсмя, изведнъж му стана приятно да бъде в нейната компания.

— Добре — въздъхна тя. — Ще ви наричам Лю, но при условие и вие да ме наричате Маргарет…

— Съвсем справедливо — кимна той.

— Гладна съм — рече тя. — Да идем да похапнем някъде.

Тръгнаха с нейния спортен „Лексус“, отзад през цялото време ги следваше един „Форд Таурус“. Кроукър хвърли поглед в страничното огледало с надеждата, че горилите са оставили проклетия ротвайлер в имението.

Маргарет шофираше бързо и майсторски. Знаеше всички места, на които се криеха полицаите от пътната полиция, и навреме отпускаше педала на газта. След десетина минути спряха пред един от онези ресторанти с фалшиви позлатени фасади и дебело меню, съдържащо описанието на правена на конвейер храна — сякаш в някаква огромна кухня-майка, обслужваща стотици еднакви на вид заведения, пръснати из Лонг Айлънд и Куинс.

Собственикът — мургав и дребен мъж, чиято родина би могла да бъде всяка средиземноморска страна, забърза към огромното, облицовано с тъмнозелен винил сепаре, в което имаше място най-малко за шестима дебелаци.

— Добър ден госпожо Д. — поздрави почтително той. — Какво бихте желали да ви предложим?

— Поръчайте си спагети — посъветва го Маргарет, без да разгръща менюто. — Това е единственото нещо, което приготвят на място…

— Бутилка „Валполичела“ за сметка на заведението — светна лицето на собственика.

Ядоха спагети с масло и хрупкав италиански хляб, още топъл. Маргарет щедро поръси своите с лют пипер. А Кроукър установи, че е живял твърде дълго на Маркоу Айлънд и вече е успял да забрави вкуса на истинските спагети.

По-голямата част от виното изпи тя.

— Всъщност защо приехте да ви гостувам? — попита някъде по средата на храненето той.

— От любопитство — отвърна с обезоръжаваща искреност тя. — Мислех ви просто за още едно ченге, появило се да поднесе своите съболезнования. Но когато разменихме няколко думи, разбрах, че съм подведена от общия стереотип…

— Същото се случи и с мен — засмя се Кроукър. — Мислех си, че като жена на Тони Д., вие ще се окажете… Е, знаете какво… — замълча, обзет от странно притеснение.

— Сред сицилианците е разпространено старо поверие, Лю — погледна го тя. — Жените служат за чистене, готвене и раждане на деца — за предпочитане мъжки, на две години веднъж… Но аз не съм сицилианка и не отговарям на тези изисквания.

— Но Тони е сицилианец и въпреки това се е оженил за вас…

Тя избърса устни със салфетката.

— Бях много млада, а той беше луд по секса… Страшно му харесваше да ме чука.

— А вие? Вие какво харесвахте у него?

— У Тони? Той беше като рицар от приказките — силен, властен, красив… Беше по-възрастен от мен, знаеше какво иска и как да го получи. В очите на едно младо момиче тези качества са страхотно привлекателни, особено когато хлапетиите наоколо изобщо не знаят какво искат…

Кроукър допълни чашата й, на устните й се появи лека усмивка:

— Едва ли ще ме напиете, Лю. По-добре изобщо не се опитвайте.

— Значи се омъжихте рано — не й обърна внимание той. — А после какво стана?

— После ли… — тя се намръщи, вдигна чашата пред очите си и се зае да изследва златистата течност. — После животът се стовари отгоре ми… Истинският живот, груб и брутален. Изведнъж престанах да бъда Маргарет Голдони и се превърнах в госпожа Антъни де Камило, съпруга на Тони… Доста бях шокирана, когато разбрах, че с това се изчерпват всичките желания на мъжа, когото доскоро боготворях… — млъкна, остави чашата на масата и тъжно се усмихна.

— Но имате свой собствен бизнес… — промърмори Кроукър.

— О, да. Благодарение на брат ми, който успя да убеди Тони, че се нуждая от нещо подобно… Но това се оказа грешка, тъй като Тони се почувства унижен… И ме накара да си плащам за волността, да си плащам всеки божи ден…

— Искате да кажете, че има дял от него, така ли?

— Не — хладно отвърна тя. — Искам да кажа, че има дял от мен!

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3776

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Завръщането на нинджата

Американска, първо издание

Превод: Веселен Лаптев

Редактор: Константин Божинов

ИК „Гарант 21“, София, 1994 г.

ISBN: 954-8009-44-7 (ч.1)

1

Джон Сингър Сарджънт (1856–1925) американски художник натуралист. — Б.пр.

2

Федерална програма за закрила на свидетели — специална система за запазване на важни свидетели по углавни дела, въведена в САЩ през 1981 г. — Б.пр.

3

Италианска алкохолна напитка, подобна на мастиката. — Б.пр.

4

Вид южноамерикански кактус с подчертан наркотичен ефект. — Б.пр.

5

Игра на думи с инициалите на двете словосъчетания SF — Special Forces и Science Fiction. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Завръщането на нинджата
Част I

Холивуд | Ню Йорк Есен

Книга първа Стари приятели

Първа глава Токио | Марин Сен Кроа | Ню Йорк

Втора глава Маркоу Айлънд | Венеция | Марин Сен Кроа

Трета глава Ню Йорк | Токио | Вашингтон

Четвърта глава Виетнам — лятото на 1965 година

Пета глава Венеция | Токио | Ню Йорк

Книга втора Стари врагове

Шеста глава Венеция | Токио | Вашингтон

Седма глава Венеция | Токио

Осма глава Олд Уестбъри | Венеция

Информация за текста

1