Ерик Лустбадер

Завръщането на нинджата

Част II

Книга втора (Продължение)

Стари врагове (Продължение)

Осма глава (Продължение)

Олд Уестбъри | Венеция (Продължение)

Магазинчето на майстора на маските беше само на една пряка от Канале Гранде — малко, задушно и тайнствено. От тавана висяха хиляди маски с лицата надолу, наблъскани една до друга, ярките окраски на места се сливаха в прекрасна хармония, а на други напълно се отблъскваха. Един истински океан от емоции, полюшващ се на телени кости, картонена плът и емайлирана кожа. Трептящи и живи, те накараха Никълъс неволно да си спомни за митичната Цирцея, вселявала духовете на своите гости в животински тела, превръщала ги по този начин в живи произведения на изкуството.

Майсторът се казваше Марино Форново. Беше дребен мъж на средна възраст с разсеяното държание на творец, за когото са тесни границите на реалния свят. Косата му беше започнала да изтънява, но все още имаше наситен пшеничен цвят. Непрекъснато подскачаше около стария си тезгях от напукан мрамор, отрупан с материали — купи със сгъстено с вода брашно, намотки тел, купички лак, и инструменти за тяхното разбъркване. Златните рамки на очилата му проблясваха, от цялата му фигура се излъчваше нещо гротескно, като от комикс…

— Челесте, bellissima! — провикна се Форново, размести бъркотията пред себе си, за да се наведе през тезгяха за топла целувка по двете бузи. — Няма ден да не си спомням за баща ти, много ми е мъчно за него… Без него Венеция стана по-лошо място за живеене — говореше бавно и отчетливо, сякаш беше съдебен заседател във Великия съд на дожите, оцелял през вековете.

Челесте представи Никълъс, човечецът внимателно го огледа, на лицето му се появи бледа усмивка. После отново насочи вниманието си към нея:

— В какви неприятности си се забъркала, мила моя?

— От теб нищо не мога да скрия! — въздъхна с усмивка Челесте.

— И баща ти също — поклати глава Форново. — Още съжалявам, че в онзи ужасен ден той не послуша съвета ми. Ако беше го сторил, положително и днес щеше да е жив и здрав.

— Това с минало…

— Е, да, минало… — въздъхна Форново. — Но миналото крие нашите грехове, а в крайна сметка именно греховете ни водят до гибел… — звучно щракна език в небцето си и добави: — Не е зле да помниш това, което забрави баща ти, дете мое… Не искам да последваш съдбата му.

— Ще помня, обещавам.

Дребният човечец недоверчиво изсумтя.

— Имаме нужда от помощта ти, Марино — каза Челесте. — Помниш ли маската, която наскоро изработи за Оками-сан?

— Доминото — кимна Форново. — Разбира се, че го помня — отлична изработка. — На лицето му се появи загрижено изражение: — Защо? Да не би да е причинило нещо неприятно?

— Необходима ни е информация за самата маска — избегна прекия отговор Челесте. — Май не беше типично венецианско изображение, пали?

— Не, разбира се — кимна Форново и механично започна да разбърква съдържанието на някаква купичка. — Доминото се появява във Венеция през втората половина на XVI век. Родината му е Франция, там с това име са наричали дългите пелерини от дебел плат, носени от монасите. Във Венеция са пренесени от френските благородници и търговци.

Веществото в купичката започна да придобива яркосин, почти лазурен цвят, сякаш излъчващ своя собствена светлина.

— Но самата маска е нещо като шега — продължаваше Форново. — Венецианците винаги са проявявали склонност към подигравки по отношение на Папата и духовенството — повдигна бъркалката и внимателно огледа ярката, подобна на перла капчица на върха и: — Именно едни от папите в Рим обявил града за заплаха на човешката цивилизация… — замахна и положи боята върху бузата на полуготовата маска върху тезгяха. — Недостойна постъпка! Но ние, венецианците, никога не обръщаме внимание на миналото, ако то не съдържа някакъв тайнствен ритуал. И именно това ни прави велики!

Мацна и другата буза, докосна краищата на очните дупки и устните. Изведнъж, сякаш с помощта на тайнствен алхимичен процес, маската се превърна в лице.

— Morte ai tirani! Това е нашият боен вик в течение на векове. Смърт на тираните от Рим! Независимо дали са Папи или Цезари! Единствено нашата република е оцеляла след падането на Римската империя и това съвсем не е случайно!

Внимателно премести маската и намигна на Никълъс.

— Тук, във Венеция, хората винаги са били свободни. Ето защо и евреите емигрираха тук, далеч от мракобесието. Във Венеция е създадено първото гето, още в началото на XV век. После, в продължение на столетия, градът е бил център на еврейската схоластическа мисъл за цяла Европа.

Взе друга купа и започна да разбърква в нея смес с алени оттенъци.

— Истината е, че ние разбираме евреите и те разбират нас. Защото сме като тях — загадъчни, умни и страхотно практични, особено когато става въпрос за търговия. Феодалните порядки са ни били чужди, точно това мислене е привлякло евреите… Защото открай време ние сме си били капиталисти.

Цветът стана съвсем определен — яркочервен, като прясна кръв. Очите на Форново одобрително пробягаха по маската, главата му леко кимна.

— Разбира се, евреите трябваше да си платят за убежището — продължи той. — И защо не? Можеха да си го позволят, а и нямаше къде другаде да идат… Заповядахме им да носят червени кепета, за да можем да ги отличаваме…

Започна да нанася алената боя с пестеливи, някак особени въодушевени движения.

— Жестоко ли беше това? Кой би могъл да каже подобно нещо? Отнасяхме се с тях точно както със своите дожи. Изолирахме ги в гетото, докато дожите вкарахме във великолепния карцер на площад Сан Марко… Върховният държавен глава произнасяше все по-дълга клетва при встъпването си в длъжност, просто защото ние прибавяхме нови и нови точки към задълженията му — вдигна пръст и го размаха пред лицата на посетителите си: — Разбира се, от време на време плащахме висока цена за своите успехи. Подобно на евреите, и ние бяхме обект на завист и омраза. Когато през 1605 година Папа Павел V ни обвини в еретизъм, ние отговорихме, че сме по-добри християни от него! А кой отиде да се сражава с турците в името на Христа, докато Рим се спотайваше? Венеция, разбира се!

— Марино — тихо се обади Челесте. — Говорехме за доминото…

— Да, да — почти ядосано кимна той и остави готовата маска да съхне. — Ще стигна и до него. Да не мислиш, че съм забравил? — хвърли още един остър поглед на Никълъс и продължи: — Ние, венецианците, имаме една поговорка: Когато историята мълчи, мястото й се заема от митовете… — усмихна се на неизвестен за присъстващите каламбур, после тръсна глава: — Ето какво гласи митът относно въвеждането на доминото като част от карнавалните атрибути: тази иронична и безбожна маска е пренесена във Венеция не от френските благородници, а от евреите, прогонени от френския антисемитизъм!

Дребният мъж рязко се обърна и изчезна зад завесата, която скриваше задната част на магазинчето. Миг по-късно се появи отново, в ръката си крепеше нещо с такова внимание, сякаш носеше току-що родено дете.

— Доминото! — възкликна Челесте. — Но това е невъзможно!

— Напротив, мила моя, напротив — усмихна се Форново. — Ето го, стои пред теб… Но това е оригиналът — най-старата маска в личната ми колекция. Показах я и на Оками…

— А той знаеше ли нещо за произхода на доминото? — обади се за пръв път Никълъс.

— Разбира се — свъси вежди Форново. — Нима мислите, че ще му продам една от най-ценните си маски, без да се запозная с нейната история? За какъв ме вземате? — лицето му се разкриви в гримаса: — Още повече, че това домино е много специално. Произведено е във Франция, по-точно в Париж. И е пренесено тук от бягащите евреи…

Внимателно обърна маската и им показа вътрешната й страна.

— Ето го името на майстора — А. Алоан… А тук, точно под подписа, е положен печатът на компанията, за която е работел мосю Алоан. Тя е най-старата компания за производство на маски във Франция и сам по себе си този факт вече значи много. Особено ако се има предвид, че съществува и до днес…

Вдигна маската и Никълъс прочете името на компанията:

АВАЛОН ЛТД.

В настъпилата тишина трясъкът на изпуснатата от някакъв келнер чиния проехтя като пушечен изстрел. Но очите на Маргарет не помръднаха от лицето на Кроукър. В тях се четеше предизвикателство, той остана с впечатлението, че за пръв път споделя с някого ужасите на личния си живот.

— Биеше ме — прошепна. — Но най-лошото беше, че аз му го позволявах… Не се оплаквах, не търсех закрилата на Дом, не избягах заедно с дъщеря си… Стоях и търпях.

— Защо?

Тя се усмихна, изражението й отново стана несигурно, крехко, някак чупливо. Кроукър имаше чувството, че ако я разтърси, тялото й ще се разпадне на хиляди късчета.

— Страхотен въпрос — поклати глава и докосна устните си със салфетката. — Може би защото се чувствах виновна, че се омъжих против волята на брат си…

— Доминик е бил против брака?

— Да.

— Защо?

— Може би е познавал Тони по-добре от мен — сви рамене Маргарет. — Но аз бях страхотно упорита, въобразявах си, че зная всичко… Или просто бях решила да наложа волята си… Казва ли ти някой?

— Но въпреки това Дом е определил за свой наследник именно Тони…

Маргарет го изгледа хладно с раздалечените си очи:

— Май пак ще започна да ви наричам „детектив“…

— Това е професията ми, мадам — усмихна се той. — Да си пъхам носа в чуждите дела е част от живота ми…

Тя се разсмя. Собственикът донесе ново панерче с пресен хляб, по и двамата отказаха. Разчисти масата и отиде да направи еспресо.

Кроукър мислеше, че тя няма да отговори на предишния му въпрос и мина на следващия:

— Ако разрешите, бих ви запитал какво е сегашното състояние на брака ви?

Тя се замисли, очите и го гледаха прямо и открито. Едва сега Кроукър успя да улови истинския им цвят — стар, невероятно чист кехлибар…

— Търпим се — промълви Маргарет. — Така, както живеят хиляди двойки по света…

В заведението нахлу група гимназисти с тесни джинси и слушалки на уокмени през главите, шумът видимо се усили. Еспресото пристигна, придружено от две малки чашки самбука[1]. Маргарет вдигна глава и изпрати въздушна целувка на собственика за проявената любезност. Онзи отвърна с най-широката усмивка, която Кроукър беше виждал в живота си.

Тя отново насочи вниманието си към него.

— Според мен Дом едновременно обичаше и мразеше Тони — рече. — Искрено се възхищаваше на адвокатската му репутация, но едновременно с това виждаше и недостатъците му…

— Кои по-точно?

— Тони е импулсивен, а често и открито агресивен — отвърна тя и докосна чашката си. — Има прекалено голямо самочувствие.

— А какви бяха недостатъците на брат ви?

— Питайте ченгетата — сви устни тя. — Всички агенти на ФБР, с които съм разговаряла, са убедени, че го познават много по-добре от мен!

— Значи аз съм по-зле от тях — поклати глава Кроукър.

Кехлибарените очи го дариха с топъл поглед.

— Вие сте първият човек след Дом, който държи да чуе мнението ми — прошепна Маргарет, извади с пръсти зърното кафе от своята самбука и го схруска, без дори да се намръщи. — Дом беше ангел, едновременно с това и дявол… Бяхме изключително близки, никога не съм го приемала като син на мащехата си… Баща ми официално го осинови и толкоз — имах си брат. Фактът, че беше тринадесет години по-голям от мен, също нямаше никакво значение…

Очите й погледнаха някъде зад рамото му, изражението им стана някак особено. Кроукър внимаваше да не извърне глава по посока на погледа й. Миг по-късно до масата им застана някой.

— Здравен, мамо.

Момичето беше червенокосо и красиво, също като Маргарет. Стройно и дългокрако създание, от което се излъчваше онази неповторима грациозност, която обладават единствено тийнейджърите. Това трябва да е Франсин, рече си той, някак смаян от факта, че е дъщеря на Маргарет. На колко години е била, когато е родила това ангелче? Деветнадесет, най-много двадесет. Замисли се за брака й.

— Франси, какво правиш тук?

— Отбихме се с Дъг, Ричи и Мери — отвърна момичето и махна с ръка към останалите младежи, които вече се настаняваха в едно сепаре.

— Нали ти казах да не излизаш сама?

— Не съм сама, мамо — направи гримаса Франси. — Момчетата са с мен, освен тава бащата на Ричи е…

— Знам всичко за бащата на Ричи — побърза да я прекъсне Маргарет.

Кроукър забеляза, че в съседното сепаре се беше настанила още една горила. Вече цялото заведение гъмжеше от тях.

— Кой е този? — попита Франси и го погледна право в очите.

— Франси, това е… един от моите делови познати — съобразително отвърна Маргарет. — Лю Кроукър.

— Моите почитания, мис — шеговито избоботи той и момичето се изкиска. После протегна ръка и очите и станаха кръгли от учудване.

— Но какво ви се е случило?

— Франси! — предупредително повиши тон Маргарет.

— Всичко е наред — промърмори Кроукър и вдигна глава към момичето: — Изгубих си ръката по време на битка. Една сабя я отсече. А после ми направиха тази, в Токио. Харесва ли ти?

Франси предпазливо я пое, очите й светеха от любопитство. Той се усмихна и я покани да седне за малко при тях.

— Не мисля, че това е добра идея — обади се Маргарет.

Франси я стрелна с поглед и се настани на скамейката редом с нея.

Кроукър с любопитство установи, че Маргарет видимо се притеснява от присъствието на дъщеря си.

Франси облегна лакти на масата и си поръча двоен сандвич с бекон и шунка, голяма порция пържени картофи и диетична кока-кола. С типично детско безгрижие беше забравила напълно за протезата на Кроукър. Наведе се напред и отпи глътчица от самбуката на майка си. Маргарет не каза нищо, притеснението й видимо се увеличаваше.

— С какъв бизнес се занимавате? — попита Франси и закова светлите си очи в лицето на Кроукър.

— Има ли значение?

— Разбира се — кимна момичето. — Вие карате мама да се смее…

Очите му пробягаха по лицето на Маргарет и се плъзнаха встрани.

— Всъщност аз дойдох да поговоря с майка ти за твоя вуйчо Доминик — каза.

Кока-колата пристигна, Франси остави самбуката на майка си и се залови за сламката. Малко по-късно донесоха и сандвича, тя се нахвърли отгоре му така, сякаш не беше яла цяла седмица.

— Ти би ли ми разказала нещо за него?

Безпокойството на Маргарет стана неудържимо.

— Мисля, че това няма да е…

— Мъчно ми е за него — отговори с пълна уста Франси. — Той беше добър…

„Не като татко“… — прозвуча продължението в главата на Кроукър.

— Често ли го виждаше?

— Разбира се — кимна Франси и поля картофите си с кетчуп. — Мама винаги ме вземаше, когато му ходеше на гости. Фризерът му беше пълен с няколко вида сладолед, сам го правеше и беше чудесен…

— Бас държа, че е бил чудесен — кимна Кроукър и озадачено се питаше от какво се притеснява Маргарет. До появата на Франси поведението й беше спокойно и сдържано. Не, не съвсем, поправи се той. Беше проявила известна нервност при споменаването на мъртвия ротвайлер Цезар, самообладанието я напусна и когато разглеждаше снимките от смъртта на брат и… — Значи си седяхте и нагъвахте сладолед, а?

— Тц — поклати глава Франси с издути от картофите бузи. — Сладолед нагъвах само аз, а мама и вуйчо Дом си приказваха в библиотеката.

Кроукър стрелна с поглед Маргарет, но вниманието й беше приковано изцяло от Франси.

— А баща ти не идваше ли с вас?

— Тц — отново поклати глава момичето, избърса мазните си устни със салфетка и започна да се измъква от сепарето: — А сега ще трябва да ме извините…

Прекоси с бърза крачка заведението, мина покрай масата на приятелите си и изчезна в тоалетната. Маргарет не сваляше очи от нея.

— Мисля да си понапудря носа, Лю — изправи се в следващия миг тя. — Моля да ме извините за момент — лицето й беше видимо пребледняло.

Изчезна в дамската тоалетна след дъщеря си, нещо прещрака в главата на Кроукър. В следващата секунда беше на крака и почти тичаше през ресторанта.

На прага на дамската тоалетна спря за миг, промърмори едно „какво толкова, по дяволите“ и решително блъсна вратата.

Маргарет беше на колене в една от кабинките, до нея, превита на две, Франси обилно повръщаше.

Маргарет усети присъствието му и лицето й стана още по-тревожно.

— Излезте оттук, моля ви!

Кроукър стори точно обратното — пристъпи напред и остави вратата да се захлопне зад гърба му.

— Не е болна, нали? — попита. — Не е настинала, няма инфекциозно заболяване… По-скоро страда от булимия[2]…

Маргарет не отвърна нищо, заета да придържа дъщеря си. След известно време вдигна глава и попита:

— Ама вие още ли сте тук?

— Мисля, че мога да й помогна.

— Оставете ни!

— Не вярвам да искате това, Франси също…

Пристъпи напред, подхвана момичето под мишниците и му помогна да се изправи. Заведе го до умивалника и пусна студената вода. Зад гърба му се чу изпразването на казанчето. Маргарет се появи от вратата на кабинката и втренчи поглед в тях.

— Баща й не знае — рече. — Не би могъл да го понесе…

— А вие? — попита Кроукър и помогна на момичето да облее главата си с вода.

— Тя има булимия, Лю. Как бих могла да не го понасям? Водих я на лекар, предписано й е лечение…

— Помага ли?

— Тези неща изискват време… — каза го унило, без вяра в гласа.

— Маргарет, това е борба на Франси, а не ваша! Тя трябва да пожелае да оздравее, иначе нищо няма да се получи!

Издърпа момичето изпод струята и подсуши косата и със снопче хартия. Лицето й беше толкова бледо, че ясно се виждаха синкавите венички по слепоочията.

Той приклекна, извърна я към себе си и попита:

— Франси, какво…

Не успя да довърши въпроса си, защото чертите на момичето се разкривиха, вените на шията и изпъкнаха и тя неистово изкрещя:

— Ще умра! Зная, че ще умра!

Изтощен от интензивния, протекъл на няколко рунда секс с Дъг — неговата дълбоко засекретена слабост, Лилехамър потъна в непробуден сън. Дъг беше див и непредвидим, точно това беше големият му чар. Не знаеха нищо един за друг в нормалния свят, нямаха абсолютно никакви обществени или делови контакти. Виждаха се само когато телата им имаха нужда от звънката възбуда на опиянението, задоволяваха страстта си по различни начини, колкото по-необичайни, толкова по-добре… За тази цел Дъг беше идеален партньор. По природа неспокоен и търсещ, той изпитваше истинско щастие да открие нещо ново и да го приложи при поредната им среща. Нямаше никакво значение дали то е грозно, болезнено, гротескно…

Аромата на тялото на Дъг постепенно изчезна, на негово място дойде мракът. А от него, бавно и незабележимо, изплува огъня и съзнанието на Лилехамър потъна във влажните му дълбини.

Рядко сънуваше. И когато това все пак ставаше, то неизменно беше свързано със Съня. Или с това, което беше свикнал да нарича така… Сънят никога не беше едни и същ, но някои важни, фундаментални неща в него, присъстваха винаги.

На първо място джунглата — вечна като живота. От гъстите корони на тропическите дървета капеше влага, зрели плодове и отровни змии. Без съмнение това беше Райската градина, но изопачена и страшна, превърнала се в кошмар. Лилехамър беше сигурен, че ако беше разказал за нея на служебната психоложка, при която му заповядаха да се яви веднага след завръщането си от Виетнам, тя щеше да тълкува картината най-малко два пълни работни дни. Но той, разбира се, не и каза нищо. Това просто беше изключено.

Сънят беше нещо като пътешествие отвъд земното притегляне — падаше нагоре, вместо надолу, блъскаше темето си в клетка от втвърдени на огън бамбукови пръти. Това бе втората му фундаментална, вечно присъстваща страна — чувството, че е попаднал в зоологическа градина с всичките и трудни за понасяне миризми и ограничени пространства. Но най-вече с противното чувство, че се намира под неотклонно наблюдение.

В Съня, а и в спомените си, той крачеше напред-назад по мръсния под на клетката — толкова тясна, че не би могъл дори да се протегне, в нея. Беше принуден да спи седнал, разбира се, тогава, когато успееше да задреме. Това беше част от кошмара. Мрак, монотонно унасящо жужене на насекомите, после в очите му се забиваше ослепителен лъч и той подскачаше от ужас. Това се повтаряше безконечно, както в Съня, така и в спомените му. И накрая превръщаше спането в неразделна част от отнетата му свобода.

Целта беше абсолютно ясна, доказана по време на хиляди разпити: да се лиши обектът от чувство за време и пространство, а в крайна сметка и от чувство за собствено съществувание. Крайният резултат беше податливостта. Мъчителите искаха да пречупят психиката му, да я направят мека и гъвкава като тестото, което хлебарят оформя с ръце, преди да го хвърли в пещта.

Никога нямаше да разбере доколко са успели. И това беше най-тежкото — да не знае…

Когато Сънят се появи за пръв път, Лилехамър беше обзет от надеждата, че най-сетне ще намери отговор на въпроса, който го измъчваше след завръщането от Виетнам: дали са успели да го пречупят? В болницата, докато раните му бавно зарастваха, разполагаше с много време за размисъл. С още повече време разполагаше, когато се върна в Щатите и отгоре му се нахвърли онази психоложка.

На практика той я хареса, дори мъничко се влюби в нея. Това е в реда на нещата, обясни му един ден тя. Казваше се Мадлен и беше първият човек, който го дари с истински грижи след пленничеството в бамбуковата клетка. Там, някъде в пущинаците на Лаос…

Господи, какъв огромен провал! Това беше единствената мисъл, която се въртеше в съзнанието му. Но Мадлен не беше съгласна с него и в крайна сметка успя да го убеди, че е сторил точно обратното. Не са успели да го пречупят, тъй като разузнавателната мрежа е останала непокътната и след попадането му в плен. Врагът не беше заловил нито един от хората му, не беше разшифровал нито един от кодовете. Не се тревожи от спомените, съветваше го тя. В случаи като твоя, спомените са нещо, на което човек изобщо не бива да се доверява. Задачата й беше именно тази — да се зарови в спомените, да открие това, което е покрито с дебелия пласт на изопачените преживявания.

Вече си окей, съобщи му тя след последния сеанс. Здрав и готов за действие. Спокойно можеш да се заловиш за работа. Всичко преживяно дотук е минало.

Той много искаше да й повярва. И несъмнено би го сторил, ако не беше сънят. На практика се увери, че не го е излъгала, веднага разбра, че продължава да се ползва с доверието, а вече и с уважението на своите сънародници с елитни умения. Но Сънят тежеше в душата му като воденичен камък.

Винаги беше придружен от вонята на кръв и изпражнения, студената пот на страха обвиваше тялото му като втора, злокачествена кожа. Те идваха в зоологическата градина и вършеха с него такива неща, които не би споделил с никого, дори с Мадлен, на която вярваше и дори мъничко обичаше…

Доколкото беше способен да вярва, разбира се. Според обясненията на Мадлен онези не са успели да го пречупят, но все пак са го лишили от нещо важно — от доверието в ближния, отнето му окончателно, веднъж завинаги.

В Съня, а и в спомените, винаги беше сам, изоставен от всички. Дори от тези, с които се бяха клели във вечно приятелство. Клетката беше препятствието, което трябваше да преодолее сам. Никой не дойде да му хвърли стълбичка от жилави клонки, никой не се промъкна в нощния мрак, за да го спаси…

Продължаваше да съществува сред бамбуковите решетки, обект на инквизиции и безкрайни унижения. Страданията се прекратяваха само когато започваше да халюцинира. За кратко време го оставяха на спокойствие, изчакваха да се завърне в действителността и всичко започваше отначало.

Подложен на невероятен натиск, духът му престана да отчита времето в реални граници, то се изкриви и изчезна. Намери отново себе си едва когато беше зачислен към „Огледалото“ — тайната организация, която щеше да полага братски грижи за него до момента, в който вече нямаше да има полза от уменията му…

Но сега беше по-различен — вече можеше да гледа себе си и околните през свое собствено огледало, да прави разлика между реалното и нереалното, да усеща истината, скрита зад фасадата на лоялност и лицемерно приятелство, да си дава сметка, че хората от „Огледалото“ му пробутват лъжи като на всички останали. Един страшен свят, скрит зад модерната фасада на „Огледалото“ — ето какво виждаше Лилехамър. Който, в крайна сметка, не беше чак толкова различен от света на Луна Карол, създаден преди повече от век и половина…

Доста по-късно, когато отдавна се беше прибрал във Вашингтон и се занимаваше с обичайните задачи, той си даде сметка за един прост факт. Ако не бяха го захвърлили безцеремонно пред прага им там, във Виетнам, те несъмнено щяха да вземат необходимите мерки. Вероятно щяха да изпратят самотен снайперист със заповедта да му пръсне мозъка и по този начин да погребе завинаги техните тайни.

Донякъде ги оправдаваше. На тяхно място положително би постъпил по същия начин. Но, от друга страна, не можеше да не ги обвинява — та те бяха негови кръвни братя, но въпреки това го бяха излъгали и предали! Урокът беше горчив. Едва тогава разбра на какво са способни хората в своите отношения. И откри, че вече не ги харесва особено. Всички хора.

Забрави Мадлен. Всъщност забрави любовта си към нея. Беше акт на самосъхранение, на инстинктивно отдалечаване от болката. Превърна се в нещо като робот. Познаваше отлично всичките десет хиляди ритуала на своята професия това му носеше облекчение. Изпитваше удоволствие от факта, че е успял да се огради в невидима, но здрава мрежа; че всички наоколо го мислеха за непоколебим мъж, истински професионалист, герой… Получи повишение, дадоха му пълна свобода на действие, беше далеч по-независим във вземането на решения от времето, когато беше във Виетнам под командата на Бърборкото.

В онези години беше известен като Лудия шапкар — прякор, който днес положително би му подхождал повече.

Много неща от този период бяха безвъзвратно отпратени в миналото, но в съзнанието му се запази прозвището Червената кралица. Двамата с Червената кралица се блъскаха до пълно изтощение под зоркия поглед на Бърборкото, изпълняваха всякакви мисии, имаха и големи провали. Като онзи с Майкъл Леонфорте.

Червената кралица някак успя да се изплъзне от последиците на този провал, кариерата му изобщо не пострада и днес вече заемаше най-високия възможен пост. Същият, който Бърборкото беше заемал десетилетия.

Но как успя да го стори? Беше заел мястото на човек, който, по дълбокото убеждение на Лилехамър, щеше да напусне службата си само с краката напред. Говореше се, че Червената кралица има могъщо тайно оръжие — агент на име Нишики. Разполагал е толкова точна информация, придобита от най-високи места, че тя се превърнала в меч. Червената кралица не пропуснал шанса да го размаха над главата си, да посече преките си врагове, да затвори устните на неверниците. И никой не бе посмял да се противопостави на стремителния му възход към властта…

В хода на този процес, Лилехамър, макар и опортюнист по природа, кротко вървеше по течението. В онези дни той беше окото и ухото на Червената кралица, единственият човек, на когото новоизгряващото величие имаше пълно доверие. Червената кралица твърдеше, че не познава Нишики, дори не е сигурен в националността му. Получавал информацията си чрез тайници, в нередовни интервали, винаги на различни места. Но какви отношения е имало тогава между тях? Какво ги е свързвало? Каква е била мотивацията на Нишики, за да го залива с поток от изключително важни секретни сведения?

Всъщност Лилехамър не беше сигурен дали наистина иска да знае отговорите на тези въпроси. В онези дни се беше превърнал в робот, нощите му тежаха от кошмарите на Съня, предпочиташе сляпо да изпълнява заповеди, вместо да се замисля за политическите игри. Отдавна беше избрал на чия страна да бъде — или по-скоро страната го беше избрала… Затова не се интересуваше от моралната страна на проблемите, действаше според обстановката — грубо, безскрупулно, понякога дори жестоко. И това, също понякога, му носеше определено удоволствие…

Действаше в пълна изолация, следователно не можеше да бъде засегнат от последиците на своите постъпки. Летеше високо в нощното небе на различни самолети, обикаляше всички континенти и раздаваше това, което Червената кралица наричаше правосъдие. Не се интересуваше от нищо, изобщо не допускаше, че на този свят може да има и друг живот… Беше херметически затворен в своя скафандър, светът извън него не можеше да го развълнува с нищо.

Но човек не може да се наслаждава на удовлетворението си сам. Дори човек като това, в което се беше превърнал Лилехамър. Пълното откъсване от света не означаваше, че е освободен от нормални реакции. В крайна сметка беше жив. Наранен, безвъзвратно повреден, но жив.

На практика изгуби доста време, докато намери определение за това, което го тласкаше към новия начин на живот. В това отношение доста му помогна и Сънят, превърнал се в пътека към миналото. Сънят му показваше защо продължава да диша, защо не беше си прерязал вените в онази филипинска болница, защо не беше се хвърлил от прозореца на вашингтонския си офис. Защото благодарение на Съня, на неговите приливни вълни, той започна да вижда ясно лицата на своите мъчители в онази зоологическа градина насред джунглата. Подобно на следи от киселина върху метал, тези лица бяха завинаги гравирани в съзнанието му. Виждаше ги всеки миг, виждаше и фигурите им, в различни фази на действие. Надвесени заплашително над него с бамбукови пръти в ръце, извили крайниците му, пронизвани от нетърпима болка. Бяха неизменно до него. Когато се хранеше и правеше опит да заспи, дори когато засипваше пода на клетката с редки изпражнения.

В крайна сметка Лилехамър стигна до заключението, че е бил изтръгнат от лапите на смъртта с една-единствена цел: да открие своите мъчители и да ги унищожи. По жестокия начин, по който те бяха унищожили него. Дишаше с тази мисъл, в такт с нея беше всеки удар на сърцето му.

Девета глава

Париж | Олд Уестбъри

Пристигането в Париж приличаше на завръщане в бистрите води на лагуната след силна буря. Божествената тайнственост на Венеция се стопи в ярките светлини на огромния град, над който бяха надвиснали ниски облаци.

Парижката нощ представляваше букет от блестящи фасади, широки булеварди и внушителни фонтани, охранявани от лъвове, богове и крилати ангели от бял, блестящ на ярката светлина мрамор.

От площад Етоал тръгваха дузина широки булеварди, в средата му се издигаше внушителната грамада на Триумфалната арка, осветена отлъчите на прожекторите. Ослепителни гейзери светлина заливаха площад Конкорд — мястото, на което личности като Луи XVI и Мария Антоанета, Дантон и Робеспиер бяха усетили последната целувка на революционната гилотина; площад Вандом, където бяха издигали и разрушавали паметници на Наполеон. Една от най-натоварените градски артерии, пресичаща Сена от левия към десния бряг, мигаше със светлините на безброй автомобили; от едната и страна се издигаха Гранд и Пти Пале, от другата блестеше внушителният позлатен купол на Инвалидите. Между тях, обшит с бродерията на уличното осветление, се издигаше мостът, носещ името на руския император Александър. Трети.

Никълъс и Челесте, току-що пристигнали от летище Шарл де Гол, бавно се плъзгаха сред този океан от светлина. Имаха чувството, че до този момент са изтърпявали наказание за неизвестен, но тежък грях. Наказанието беше изтекло и те най-сетне се завръщаха в люлката на западната цивилизация.

Прекосиха Сена по посока на левия бряг и изведнъж се озоваха в едни бохемски свят, изпълнен с художествени галерии, скъпи модни бутици и заведения от най-различен калибър. Един свят, значително по-млад и жизнен от този, който се беше настанил на десния бряг на реката.

Отседнаха в хотел с черна мраморна фасада и врати от ковано желязо на пряка и половина от булевард „Сен Жермен“. Стаите бяха малки, но обзаведени с вкус, от прозорците се разкриваше прекрасна гледка към прочутите покриви на Париж и Айфеловата кула, облени от златисто сияние.

В стаята работеше видеокасетофон, на екрана играеха черно-белите образи на Хъмфри Богарт и Лорин Бакал в епизоди от прочутата екранизация на „Големият сън“ от Реймънд Чандлър. По стените скачаха сиви, фосфоресциращи отблясъци.

Сън…

— Компанията „Авалон ЛТД“ има интересна история — започна да им разказва Марин Форново. — Започнала с костюми за пътуващи театрални групи, тя постепенно се специализирала в производството на ритуални маски. На даден етап, неизвестен за историята, тя преминава в ръцете на самите работници. Това вероятно е станало по времето на революцията, а истинските собственици — представители на стара благородническа фамилия, са били екзекутирани на площад Вандом. Наименованието било променено на „Авалон и синове“, тъй като майсторите започнали да мислят за нея като за свой дом.

— Всичко останало такова, каквото било преди векове. Но преди няколко години компанията изпаднала в дълбока криза и била продадена на чужденци. Името й станало „АВАЛОН ЛТД“.

— Кои са били купувачите? — попита Никълъс.

— Там е работата, че никой не знае — отвърна Форново.

Никълъс се събуди от ярките слънчеви лъчи, проникнали през прозореца. Извърна се и видя заспалата до него Челесте. Не беше свалила дрехите си, лицето й — изключително красиво и спокойно в съня, беше наполовина огряно от слънцето. Телевизорът продължаваше да работи, екранът беше изпъстрен с бледи точици, тъй като касетата отдавна беше свършила.

Сведе поглед към тялото си и откри, че той също е спал с дрехите. Дори не помнеше кога е легнал. Изтощението, тотално и благословено, ги беше настигнало внезапно и без предупреждение.

Остана неподвижен, изпитваше дълбоко задоволство от пълното отпускане. Знаеше, че трябва да стане и да позвъни в офиса, Сейко положително се беше побъркала от безпокойство. Но защо пък трябва да й съобщава къде се намира? Тя несъмнено гори от нетърпение да го запознае с последното развитие на събитията в Сайгон, по той не изпитваше никакво желание да ги чува. Двамата с Нанги спокойно могат да се оправят и сами.

Даваше си сметка, че тези извинения са стари и изтъркани от употреба. Истината се спускаше над него бавно и болезнено, като настъплението на смъртоносна болест. Той бягаше. Бягаше от един разпадащ се брак; от една връзка, която никой вече не беше в състояние да заздрави. Чувството за вина в душата му беше направило всичко възможно да скрие тази истина, да я замени с фалшиви картонени кули, които изглеждаха смешни на ярката дневна светлина.

Истината имаше и друго лице, нещата отиваха по-далеч от обикновено бягство и той го съзнаваше. Душата му се изпълваше с копнеж за промяна. Брак, семейство, спокойна работа и дребни ежедневни грижи — всичко това полепваше по него като тънка паяжина, погребваше го жив…

Чувството за свобода, обзело го в момента, в който си сложи маската Баута, беше могъщо и опияняващо. Искаше да го задържи завинаги, искаше предишния си живот.

Внимателно извърна глава и погледна лицето на Челесте, обляно от слънчева светлина. Даде си ясна сметка, че тази прекрасна жена го вълнува, че положително би се влюбил в нея, ако не беше бракът му… А после истината, ясна като белег от прясна рана върху бяла кожа, показа още едно от лицата си: какво общо с чувствата му има бракът, по дяволите? Любовта никога не обръща внимание на странични фактори и обстоятелства. Той действително се влюбваше в нея!

Рязко се надигна, отиде на пръсти в банята и свали дрехите си. В продължение на пет минути стоя под горещия душ, после разтърка тялото си със сапунисана гъба и затвори крана на топлата вода. Ледените иглички накараха кожата му да настръхне. Вдигна лице към струята, сякаш искаше да измие не само тялото, но и съзнанието си.

Уви хавлия около кръста си и се върна в стаята. Челесте беше станала и ровеше нещо в куфара си.

— Господи, спала съм като убита! — промърмори тя.

Той мълчаливо пристъпи край нея. В този момент се страхуваше да каже дори дума, единственото му желание беше да се скрие някъде далеч.

Взела бельото си в ръце, тя изчезна по посока на банята. Лишена от присъствието й, стаята изведнъж посърна и се сви, превърна се в това, което на практика беше — една обикновена хотелска стая. Никълъс пристъпи към вратата на банята и решително я отвори.

Челесте лежеше във ваната, обвита с облак бяла, пухкава пяна. Той се насочи към малкото дървено столче до нея, отвори прозореца и седна.

На лицето й имаше маска от лечебна кал и минерали — една от екстравагантните услуги, които предлагаше този хотел. Очите й бяха затворени, тялото — отпуснато.

— Дошъл си да ме съблазняваш ли? — попита тя.

— Не — отвърна Никълъс и лъжата опари небцето му.

Очите й се отвориха, яркият им аквамаринов цвят влезе във вълнуващ контраст с тъмната кал.

— Можеш ли да усетиш нещо за Оками-сан?

— Бъдещето е неизвестно, Челесте.

Тя дълго го гледа, после леко потръпна:

— Страх ме е, Никълъс.

— Зная.

— Не съм свикнала с такива неща…

— Може би ще трябва да си помагаме, за да свикнем — поклати глава той.

Ръката й завъртя крана на топлата вода.

— Трябва да измия калната маска — рече. — Ще те измокря, ако останеш…

Излезе от банята след двадесетина минути. Косата й, все още влажна, беше прибрана на тила. Това я променяше тотално, нямаше нищо общо със свободната прическа, която носеше във Венеция — града на волностите. Изглеждаше някак по-замислена и меланхолична, докато във Венеция, считана от мнозина за меланхолично място, видът й беше коренно противоположен — весел и дързък, като слънчев лъч върху водите на канала… Какво ли ме чака тук, запита се той.

Беше облечена с черен клин, сапфиреносиня блузка от фина вълна и късо копринено жакетче е избродиран на гърба феникс. На краката си имаше меки обувки с нисък ток. Очевидно беше успяла да се възползва добре от двата часа и половина, с които разполагаха преди излитането от Венеция, издутият сак от мека кожа свидетелстваше, че вътре са повечето от необходимите и вещи.

— Готов ли си за еспресо и топли кифлички? — попита тя, докато се спускаха с миниатюрния асансьор към фоайето. Стените му бяха остъклени, пред очите им се извиваше мраморното стълбище, покрай което машината безшумно се плъзгаше. Застанал прекалено близо до Челесте, Никълъс долавяше миризмата на тялото й — странна смесица от билките на ваната и финия аромат на шампоан и дезодорант. Стори му, че нещо го тласка към нея, мощно като приливна вълна, пулсиращо в такт с тласъците на кръвта във вените му.

Нарочно се замисли за Джъстин, иначе нямаше да удържи и щеше да я стисне в прегръдките си. Отношенията им станаха ясни благодарение на разстоянието. Дълго потискани, тъгата и страданията бяха родили ненавист и гняв. Даде си сметка, че и двамата си били дълбоко наранени от смъртта на малката им дъщеря, всеки по свой собствен начин. Настояването му непременно да останат в Япония беше отнело част от нейната самоувереност, вместо да стане обратното. Но това ли е цялата истина? Каква част от нея се покрива от егоизма му, от изгарящото желание да се добере до „кокоро“ — сърцевината на фамилната му история? Още тогава си даваше сметка, че затъва дълбоко в тайнството на Тао-тао, но едва сега се изправяше срещу последиците от този акт. Цената на истината винаги е висока.

Прекосиха фоайето и се насочиха към малкия ресторант с пепелявосиви масички и ебонитови столове. Вдясно от мястото, което си избраха, имаше малък вътрешен двор, облян от слънчевите лъчи. Повърхността му беше покрита с дребни камъчета, в средата се издигаше голям къс скала, край които растяха два миниатюрни кипариса „хиноки“, очевидно пренесени от Япония. Но навсякъде личеше ръката на европейски градинар, който неволно обръщаше повече внимание на външната симетрия, отколкото на съдържанието. Въпреки всичко сърцето на Никълъс се сви от остър пристъп на носталгия по Изтока с неговите традиции, ритуали и изтънчен символизъм.

— Нещо не съм настроена за солидна закуска — промърмори Челесте. — А ти?

— Не особено.

Тя направи поръчката и за двамата, френският й беше отличен.

Истината му даде усещането за свобода. Тъгата по миналото и пропуснатите възможности бавно отстъпи място на вълнението, което неизменно се раждаше в душата му с приближаването на опасността. Пътешествието към неизвестността караше кръвта му да кипи, животът отново придобиваше смисъл.

— Далеч ли ще пътуваш?

— Какво? — стреснато я погледна той.

— Питах се накъде се отнесе…

Той се усмихна, изненадата от внезапния въпрос отмина. За миг беше останал с впечатлението, че тя чете мислите му. Гребна мармалад от купичката и го намаза върху хрупкавата кифличка.

— Май ще изпия още едно еспресо…

Усети желанието й да надникне в душата му, да достигне до най-съкровените му мисли. Само любопитство ли беше това? Най-страшното беше, че въпреки преживяното с тази жена, на моменти Никълъс я чувстваше толкова далечна и непозната, колкото и при първата им среща е венециански маски на лицата. Беше свикнал да прониква под защитната кора в душите на хората, да чете мислите и да отгатва реакциите им. Но при Челесте установи, че на всяка негова стъпка към една по-голяма взаимност, тя отговоря със съответната стъпка назад. И така съумяваше да запази дистанция.

Пусна две малки бучки захар в тъмната течност на еспресото, разбърка го и отпи с видимо удоволствие.

Тя облиза трошиците от пръстите си, сложи лакти на масата и се приведе напред:

— Наистина ли мислиш, че „Авалон ЛТД“ е нарочна следа, оставена от Оками-сан за нас?

Той си я представи на борда на корабчето-трамвай във Венеция, с разрошена коса и насълзени от студения вятър очи. Беше останал смаян от гнева й, беше си дал сметка, че не знае абсолютно нищо за нея. А сега не беше сигурен дали този гняв е минало, или продължава да клокочи в душата й.

— Трябва да следваме уликите, които открихме в кабинета на Оками-сан — отвърна той. — И да вървим по следите им, бавно и методично. Оками е педантичен и изключително умен човек. На въпроса ти бих отвърнал — да, „Авалон“ действително е нарочна следа…

— Но ако е оставена от друг, а не от Оками?

— И аз помислих за това, но ще разберем едва когато проникнем в самата фирма.

Тя сведе поглед към остатъците от закуската.

— А не мислиш ли, че вече е мъртъв, ако убиецът наистина се е добрал до него?

— Това би било факт само ако враговете му искат физическото му унищожение. На всяка цена и нищо друго.

Тялото й сякаш започна да вибрира от напрежение. Никълъс не успя да определи дали това се дължи на страх или възбуда.

— Ти каза, че Оками никога не оставя писмени следи — продължи той. — Че всичко е в главата му… Логично е да допуснем, че враговете му ще искат първо да научат какво крие, а след това да го убият…

— Сигурен ли си?

— Така бих постъпил аз, ако съм на тяхно място…

— Господи, колко си студен! — прошепна тя и отправи поглед към яркозелените храсти в градината. А той отново усети особените вълни на привличането и отблъскването, които излъчваше цялата и фигура.

— Виж какво, Челесте — рече. — Ако не мислим ясно и безпристрастно, шансовете ни да помогнем на Оками се приближават до нулата.

Тя кимна, очите й станаха тъмни и непроницаеми.

Беше време да тръгват. Във фоайето спряха и поискаха от администратора адреса на „Авалон ЛТД“. Човекът направи справка в указателя, надраска няколко думи на лист хартия и им го подаде заедно с карта на града. На корицата имаше схема на линиите на метрото, върху нея администраторът начерта маршрута, към който трябваше да се придържат.

Спуснаха се под земята на спирката Ру дьо Бак, качиха се на номер 12 и изминаха три спирки в северна посока, към площад Конкорд. Озоваха се на десния бряг на Сена, прехвърлиха се на номер 1 и поеха на изток.

— Какво знаеш за съюза между Якудза и американската мафия, за който споменаваше Оками-сан? — попита я той.

— Ако знаех за него толкова, колкото самия Оками, вероятно и моят живот щеше да е в опасност — отвърна Челесте и плъзна поглед към една реклама на универсалния магазин „Лафайет“, окачена над главата му. — Разказа ли ти за „Годайшу“?

— Да.

— Спомена ли, че „Годайшу“ е негово творение?

— Не — погледна я внимателно Никълъс.

— Наименованието „Пет континента“ е изключително подходящо за организация, която действа в целия свят — поясни тя. — Тя трябвало да бъде напълно законна, само по този начин Оками-сан виждал възможност да спаси от окончателно унищожение остатъците на Якудза. Успял да убеди съвета на оябуните да приеме идеята, главно благодарение на личния си авторитет. Но някои от главатарите проявили колебание, а други директно й се противопоставили.

— Страхували са се, че ще загубят неограничената власт, която беззаконието, им предоставя, Оками сподели това с мен — кимна Никълъс.

— Започнали да говорят, че Кайшо вече е твърде стар — продължи Челесте. — Че полза от него няма, тъй като живее в свой, въображаем свят…

— Според теб Съветът го е вземал за сенилен, така ли?

— Във всеки случай някои негови членове са поддържали подобна идея…

— Особено човекът, който в момента контролира операциите на „Годайшу“ — подхвърли Никълъс.

— Точно така — кимна Челесте, очевидно твърд противник на тази инсинуация. — Нарастващата им враждебност принудила Оками-сан да преосмисли собствената си линия на поведение. Някой съзнателно и методично провалял изпълнението на заповедите му, бил принуден да вземе съответните мерки. Започнал да сключва съюзи и споразумения зад гърба на Съвета, на практика се превърнал в негов противник, твърдо решен да унищожи подмолната му империя… И войната започна.

— Имаш ли идея кой е поискал смъртта на Оками?

— Не, и това доста ме тревожи — поклати глава тя. — Постоянно ми се явява един кошмарен сън… В него откривам, че всички оябуни на „Годайшу“ искат смъртта на Оками-сан и той, въпреки огромната си власт, не може да се справи с тях.

— А възможно ли е бойните действия наистина да са станали открити?

— Съмнявам се — отвърна тя. — Някои оябуни са по-слаби, сред тях съществуват редица тайни съюзи, базиращи се на „гири“… Не, според мен един от главатарите настоява за унищожението на Оками-сан и притиска останалите… Очевидно именно той ръководи операциите на „Годайшу“. Въпреки кошмарния си сън, аз не мога да си представя, че всички оябуни на Вътрешния съвет ще се обявят срещу своя Кайшо, независимо от несъгласията си с неговата политика!

— Логично — кимна след кратък размисъл Никълъс. — Значи враг на Оками е човекът, който държи в свои ръце стратегията на „Годайшу“.

— Да.

— От което следва, че трябва да го открия — промълви той. — За целта ще трябва да се върна в Япония, но това ще стане само след като се уверя, че Оками е жив и на сигурно място!

— Не можеш ли още сега да разбереш дали е жив? — попита тя. — Нали си психар и владееш уменията на ясновидците?

Никълъс започна да разбира какво е отношението й към него и необичайните му способности. Това даваше отговор на много от въпросите, които си беше задал преди малко.

— Дай да си изясним нещата! — тръсна глава той. — Не съм психар, не виждам бъдещето като някаква пазарска гледачка! Нямам абсолютно нищо общо с викането на призраци!

— Но имаш способността да предвиждаш нещата… или по-скоро да ги усещаш — възрази Челесте. — Знаеше, че Оками-сан не е в своето палацо, видя кървавата маска далеч преди да сме я открили…

— Това, което умея, е правилното тълкуване на някои природни закони — търпеливо отвърна Никълъс. — Те са отдалечени на светлинни години от квантовата физика, традиционната геометрия и всички останали точни науки, измислени от човечеството в опитите му да се справи с космическия хаос.

Влакът намали ход и спря на поредната станция, потокът слизащи и качващи се пътници ги принуди да прекъснат разговора. После вратите се затвориха и композицията потегли, това даде възможност на Никълъс да продължи:

— Може би Тао-тао е най-близо до математиката. Наука, която човек е създал в опита си да осъзнае могъщите пулсации на вселената, да ги преведе на език, който може да разбере… Например музиката, която е универсална за всички клонове на културата и бита, в крайна сметка също е продукт на математиката…

— Говориш за пулсациите, които усетихме там, пред онзи ужасен мост Канфа — промълви тя.

— Точно така.

Слязоха на станцията Сен Пол, изкачиха се на повърхността и се озоваха в сърцето на Маре. Челесте мълчеше, но от цялото й тяло се излъчваше безпокойство. Прилича на усещането, което човек изпитва, когато сменя скоростите на кола, помисли Никълъс. — От първа на задна, после отново на първа…

Маре имаше интересна история. През Средновековието е било прокълнато място, тъй като, разположено в мочурите край едни от ръкавите на Сена, е било източник на зарази и епидемии. Оттогава е останало и името му, което в превод означава Тресавище. През XIII век монасите открили начин да отводнят земята и районът станал напълно годен за живеене. Век по-късно Шарл V го харесал за строителство на своето ново имение, това автоматически превърнало Маре в моден квартал. По време на Първата империя благородниците се изнесли по посока на Фобур Сен Жермен и районът отново западнал. Вакуумът бързо бил, запълнен от евреите, които се нанесли тук и превърнали Маре в оживен търговски център.

Никълъс разказа това на Челесте в движение, докато бързо се приближаваха към площад Воск, който беше център на квартала.

— Откъде знаеш толкова много неща за историята на Париж? — попита тя.

— Живях една година тук, бях представител на рекламната агенция, в която работех…

— Работил си в рекламата? — учуди се тя. — Това, ми се струва невероятно!

— Понякога и на мен — усмихна се той.

Известно време крачеха в мълчание, после Челесте каза:

— Това е било трудна година за теб, нали?

Той се стресна от точността на забележката, но после си даде сметка, че наблюдателните хора могат да стигнат до верни заключения от много неща у събеседника си — тона на гласа, изражението на лицето, движенията на тялото. Без съмнение Челесте беше един от тези хора.

— Да — замислено кимна той. — Но то нямаше нищо общо със служебните ми задължения…

— Жена…

Той вдигна глава:

— Може би знаеш всичко и за нея, а?

— Не, за Бога! — засмя се тя, по бузите й изби руменина. — Нямам ни най-малка представа!

— Но беше сигурна, че става въпрос за жена…

— Женска интуиция, нищо повече — отвърна тя с някакво неясно притеснение в гласа. Намираха се на една пресечка от площад Воск, евтините, отрупани с плодове и зеленчуци сергии, постепенно отстъпваха място на бутици за модно облекло и обувки, на антикварни магазинчета.

Изведнъж Челесте се закова на място, пръстите й се вкопчиха в рамото му.

— Това е той! — дрезгаво прошепна тя. — Ето го там! Човекът, който ни следеше във Венеция! Онзи, който ни заведе до ужасния мост Канфа!

Никълъс се обърна и тръгна с бърза крачка по улицата, която сочеше ръката й. Не беше особено разтревожен, просто защото беше уверен, че се е припознала. Ако онзи мъж наистина се намираше наблизо, той несъмнено би усетил излъчванията на духа му, трениран в Тао-тао…

Уличката беше тясна и къса, задръстена от малки магазинчета. Слънчевите лъчи достигаха само до най-горните етажи на сградите, платното тънеше в дълбока сянка. Никълъс си пробиваше път сред тълпата пешеходци, очите му търсеха фигурата на месулета. Помнеше отлично лицето му — такова, каквото го беше видял, когато се наведе да вдигне шапката си. Скулесто лице на ориенталец, бронзова кожа, тънки устни с малка бенка в ъгъла. Не видя човек, който да отговаря на подобно описание, не усети нищо.

Претърси уличката в двете посоки, после се върна там, където я беше оставил. Челесте стоеше неподвижно, пръстите и, побелели от напрежение, притискаха слепоочията.

— Не го открих — рече. — А ти добре ли си?

— Имам леко главоболие — отвърна тя и разтърси глава. — Съжалявам, вероятно вече ми се привиждат призраци… — но очите й бяха потъмнели. От болка, а може би от съмнение…

Никълъс напрегна психиката си и моментално усети силата на емоциите, които я разтърсваха. Приличаха на мъгла в студена и мрачна утрин, не успя да ги идентифицира.

Хвана ръката й и я поведе към широката улица „Сен Антоан“, осветена от яркото слънце и изпълнена с весели тълпи. Виждаше ясно, че е здравата разтърсена, прииска му се да й оправи настроението. Реши да й разкаже за годината, която беше прекарал в Париж.

— Името й беше Мулен — започна. — Жената, която срещнах тук преди години… Косата й беше червена, съвсем като твоята. Влюбих се и за малко не се оженихме…

— Какво ви попречи? — вдигна глава тя и той със задоволство отбеляза, че очите й отново блестят. Все пак беше успял да прикове вниманието й.

— Връзката ни излезе от контрол — отвърна. — Никой от нас не разбираше себе си, да не говорим за другия… В резултат вършехме само две неща — или се любехме на невероятни места и по необичайно време, или се карахме. В крайна сметка се изтощихме взаимно както във физическо, така и в емоционално отношение. Просто бяхме в безизходица.

— И как свърши всичко?

Пред тях се издигаше арката в началото на площада — внушителен зелен квадрат с отлично поддържани насаждения, около които се издигаха хубави жилищни сгради с колонади в долната част. Под тях се виждаха масички на скъпи ресторанти и изящно аранжирани витрини на модерни магазини.

— Лошо — въздъхна Никълъс. — Със сълзи и обвинения, с размахани юмруци… И, разбира се, с едно грубо съвкупление… Да, точно така… Подобно нещо не би могло да бъде наречено любов — с нея бяхме приключили от доста време… Бяхме под влиянието на яростта, а вероятно и на страха. Никой от нас не знаеше какво ще прави без другия… — усмихна се, макар че събуждането на дълбоко скритите спомени беше доста болезнено: — Щяхме да продължим да живеем, разбира се… Но в онези дни това ни се струваше трудно и пълно с неизвестности.

— Звучи като филмов сценарий.

— Сигурно — сви рамене той. — Разделихме се бурно, сякаш отнесени от ураган…

— И повече не я видя?

— Не.

Навлязоха в площада през арката, която се издигаше в южния му край. В същия момент гъмжилото на Париж изчезна, сякаш се стопи в утринната мъгла. Обгърна ги величествената тишина на парка. По алеите тичаха засмени деца, група облечени в официални костюми мъже и жени гледаха сериозно в обектива на професионален фотограф. Младата двойка в средата се разсмя точно в мига, в който блесна светкавицата, последваха ги и останалите. Фотографът напразно се опитваше да привлече вниманието им.

— Виж, сватба! — възкликна Челесте. Останаха на дискретно разстояние и гледаха как младоженците се целуват набързо, отстъпили пред настояванията на фотографа. После се подчиниха на подвикванията на гостите и застинаха за миг в изкуствена прегръдка. Светкавицата неуморно проблясваше.

— Това ми напомня за брачната церемония на сестра ми — промълви Челесте. Изглеждаше доста по-спокойна, по всяка вероятност забравила за призрака на месулета. — Проведе се изцяло на открито. Помня, че сутринта валя и всички изпаднахме в отчаяние. Но малко преди началото на церемонията облаците се разкъсаха и слънцето се показа. Образува се дъга, фотографът успя да я хване в кадър на повечето от снимките…

Сватбарите си тръгнаха, Никълъс и Челесте бавно се насочиха към колонадите.

— Често си мисля за онзи щастлив следобед — продължи тя. — Струваше ми се, че всички са доволни и радостни… По-вероятно не е било така… — сви рамене и добави — Във всеки случай бракът й не беше от най-успешните… Сестра ми беше властна личност, а сам знаеш какви са италианските мъже… Те искат жената да си знае мястото, да чисти и готви, да бъде покорна робиня… „Сестра ти е твърде умна, за да бъде щастлива“, обичаше да казва баща ми…

— А какво беше мнението му за теб? — попита Никълъс.

— О, за мен казваше: „Ти си различна, Челесте. Умна си, но в днешно време мъжете вече могат да приемат една умна жена до себе си…“

Никълъс се разсмя, но веднага забеляза, че на нея съвсем не й е смешно. За пръв път му мина през главата, че отношенията на Челесте с баща й не са били съвсем гладки.

— Значи в някои отношения баща ти е бил съвсем старомоден италианец…

— Не, той беше венецианец и това коренно променя нещата. В жилите му течеше картагенска, финикийска и Бог знае още каква кръв… Доколкото зная, той винаги се е вслушвал в съветите на майка ми. Била изключителна жена, много амбициозна… — главата и се сведе към гърдите, но той успя да забележи потъмнелите й очи: — Умряла при пожар… Много хора — конкурентите на баща ми и главно суеверните им жени, които се плашели от философските възгледи за живота на мама, били абсолютно убедени, че Бог е отнел живота й с огън, точно както някога са изгаряли на клада еретиците…

— Кога се е случило?

— Около година след моето раждане.

Лицата им потънаха в сянката на колонадата, от двете им страни се редуваха малки кафенета и магазинчета. И едно от тях се помещаваше офисът на „Авалон ЛТД“.

Никълъс присви клепачи и погледна натам. Нищо особено — стъклена витрина с изписан върху нея надпис:

АВАЛОН ЛТД — КАРНАВАЛНИ МАСКИ, РЪЧНА ИЗРАБОТКА.

— Той сигурно е там! — прошепна Челесте, отправила поглед към вратата на офиса. После, след дълга пауза, попита: — Не усещаш ли нещо… ритъм, вибрации… което да ни каже дали Оками-сан все още е жив?

Доловил отчаяното напрежение във въпроса й, Никълъс понечи да я излъже, но после тръсна глава. Каква полза от подобен ход?

— Трябва да мислиш за мен като за ловец — въздъхна той. — Понякога, при насрещен вятър и още ред подходящи условия, аз действително мога да надуша дивеча, преди да съм го видял. Но това не се получава винаги, не мога постоянно да бъда в най-благоприятно положение…

— Значи може би вече е мъртъв…

— Да се надяваме на обратното. Нищо няма да спечелим, ако предадем убиеца му в ръцете на правосъдието. Започвам да мисля, че Микио Оками е знаел далеч повече за това, което ще стане с него, пък и с нас… Далеч повече от това, което е споделил с теб и мен…

Във въздуха бавно се носеха окапали листа. През една от арките се плъзна полицейска кола и започна методичната си обиколка по страничните улички. За момент спря, моторът тихо боботеше. После отново тръгна напред и изчезна. Двойка на средна възраст бавно се разхождаше в градината. Жената не отделяше очи от пътеводителя, а мъжът правеше снимки на фонтана с накацалите край него гълъби. Скоро и те потънаха под колонадите в отсрещния край на парка.

През цялото време Челесте неотклонно наблюдаваше входа на фирмата за маски.

— Време е да надникнем вътре — промърмори Никълъс.

— Страх ме е — потръпна тя. — Имам предчувствието, че там ще открием трупа на Оками-сан!…

— Дори да е така, ние трябва да бъдем сигурни…

— Дай ми още една минутка, моля те! — лицето й отново бе придобило странното изражение отпреди малко, когато й се стори, че вижда месулета сред тълпата.

Започна да си пробива път към бистрото на ъгъла, а Никълъс се замисли за загадъчния й живот. Беше дълбоко впечатлен от това, което сподели с него, но с изненада откри, че тя продължава да бъде загадка. Това му се стори много особено.

Отново си спомни за противоречивото излъчване, което долавяше от нея. Очите му уловиха фигурата й, появила се от сянката край бистрото. Без да поглежда към него, тя се плъзна покрай близкия вход.

Никълъс тръгна след нея. Напуснаха площада на малка дистанция един след друг, Челесте тръгна на север, по улица „Фран Буржоа“.

Наближаваше обяд и тротоарите бяха пълни с народ. Челесте ускори крачка и свърна зад първия ъгъл. Никълъс изведнъж усети мрачната пулсация на „кокоро“, в ушите му прозвуча далечен псалм, пърхането на муха, попаднала в мрежата на черен паяк… Забрави за всичко и се втурна след нея.

Месулетът!

Взе завоя с пълна скорост и почти се сблъска с възрастна жена, натоварена с мрежи за покупки. Механично се извини и продължи да тича. Съзнанието му усети как Челесте се приближава към мрачните пулсации, принуден беше да пусне в действие вътрешния си взор на танжин, за да проследи пътя й. Трябваше да го стори, трябваше да прибегне до Тао-тао, за да я спаси. Но това означаваше, че уведомява за присъствието си и другия танжин.

Знаеше, че играе опасна игра. На два пъти в живота си се беше сблъсквал с танжини. И двата пъти за малко не изгуби живота си. Този обаче беше по-различен. Защото към Тао-тао се бяха прибавили и уменията на месулетите, непознатата опасност зееше пред краката на Никълъс като бездънна пропаст.

Вече съвсем ясно усещаше присъствието му, безмълвната пулсация на „кокоро“ — сърцевината на всичко в този свят, бавно изпълваше съзнанието му със своята могъща сила. Този див и първобитен ритъм предопределя всичко, което трябва да се случи, кара обикновените хора да потръпват от суеверен ужас пред магическата му сила. Пулсацията на „кокоро“ вдъхва живот на сложната мрежа от психически импулси, от които Тао-тао черпи своята мощ. Ритъмът й има ефект на световъртеж, дори опитен танжин като Никълъс можеше да определи опасното му въздействие само от непосредствена близост с „кокоро“…

Очите му за миг успяха да зърнат фигурата на Челесте в далечината, умът му внезапно осъзна по какво се различава сегашният му противник: беше в състояние да поддържа ритъма на „кокоро“ за дълго време и това го правеше изключително опасен. По-неопитните танжини можеха да го вършат само за кратък отрязък от време — тогава, когато имаха нужда от него.

Ужасът от разкритието бързо се стопи. Никълъс ясно усети как невидимият противник засилва темпото на вибрациите и съзнанието му започва да блокира. Вътрешният му взор ясно видя полупрозрачните и сякаш води мети пипала на Тао-тао, плъзгащи се покрай сенките на улицата, незабележими за минувачите, незабележими и за самата Челесте, която стоеше на ъгъла и напрегнато се оглеждаше.

Втурна се напред, без да обръща внимание на ядосаните викове след себе си. Даваше си ясна сметка, че времето му изтича. Очите му уловиха фигурата на месулета, за стотна от секундата умът му блокира от изненада. Защото видя лицето на друг човек, съвсем различен от онзи във Венеция… Месулетите бяха двама!

Придвижването му стана още по-трудно, тъй като тротоарът пред него се стесняваше от дъсчен парапет, зад който няколко работници копаеха дупка около повреден кран на газовата инсталация. Започна да разблъсква тълпата с рамене и лакти, в същия миг почувства как черните пипала на Тао-тао напускат сянката и се насочват към Челесте. Зловещите пипала на злото. С отчаяние разбра, че няма да успее, че преднината на месулета е незаличима. Противна миризма на сяра го блъсна в ноздрите, това сякаш даде допълнителен тласък на душевните му сили. Даде си сметка, че е единственият човек на този свят, който може да помогне на Челесте в този ужасен миг, съзнанието му помътня от огромното напрежение.

Предпазната обвивка на собствените му пулсации обгърна тялото й миг преди черната сянка да се стовари върху нея. Тя се олюля от силата на удара, краката и се отделиха от тротоара. Но защитата му издържа.

Натискът в главата му беше огромен, пред очите му заиграха разноцветни точици, вече не виждаше нищо. Изпита неприятното чувство, че се плъзга встрани, извън контрола на времето. Същото, което беше изпитал по време на битката си с месулета върху призрачния мост.

Противникът удвои усилията си, пипалата му се насочваха директно към съзнанието на Челесте. Никълъс се олюляваше, напрежението ставаше нечовешко. Ушите му звънтяха, почти ослепя. Най-сетне усети, че вече е изцяло вътре в Акшара, времето престана да съществува.

В сърцето му потръпна неясна мечта. Ех, ако можеше да се сдобие с „корьоку“ — единствения път към постигането на „шукен“, пълното овладяване на Акшара и Кшира, върховната сила!

Звънът в ушите му премина във вой, кожата му настръхна и се покри със ситни капчици пот. Изведнъж разбра, че тази битка не може да бъде спечелена единствено с помощта на Акшара. Месулетът беше успял да повдигне вибрациите на „кокоро“ до такова ниво, че те заплашваха да го разкъсат. Разбра и друго — ако двамата с Челесте не избягат сега, още в тази секунда, с тях ще бъде свършено.

Защитната му обвивка около Челесте започна да се пропуква, скоро тя щеше да остане напълно беззащитна срещу мрачните вибрации. В главата на Никълъс се появи ужасно бръмчене, вече не можеше да разсъждава. Беше на края на силите си, не можеше да устоява срещу черната стена, настъпваща срещу него като булдозер.

Само след няколко секунди всичко ще свърши, той ясно разбираше това. Защитната му обвивка ще бъде разбита и Челесте ще умре.

Стори единственото нещо, което беше по силите му.

Отърси се от паяжината на Акшара, затвори танжинското око в съзнанието си и се върна в действителността. Клепачите му потрепнаха и се вдигнаха, пред очите му се появи лицето на месулета, потно и напрегнато от невероятните психически усилия.

Премахнал защитната обвивка около Челесте, той знаеше, че разполага с няколко стотни от секундата. После съзнанието й щеше да се превърне в прах, а тялото — в безжизнен труп.

Наведе се, ръката му повдигна къс бетон от разкопаната настилка на тротоара. Запрати го с цялата сила на мускулите си по посока на врага — така, както се хвърля шурикен — стоманената звезда с остри като бръснач ръбове.

Месулетът вероятно чу свистенето, но нямаше достатъчно време да пренасочи концентрацията си.

Реакцията му закъсня, бетонният къс го улучи в гърба, краката му се подгънаха.

Никълъс се втурна към Челесте, отпуснала се на колене върху асфалта. Едно такси отчаяно свиреше с клаксона си и връхлиташе с пълна скорост върху нея, макар шофьорът да беше скочил с цялата си тежест върху спирачката.

Миризма на изгоряла гума го удари в носа, ушите му писнаха. Стрелна се между две метални колчета, забити в асфалта срещу желаещите да паркират на ъгъла, очите му бяха заковани в блокиралите колела на таксито, оставящи черни следи по уличната настилка. Сгуши глава в раменете си и се претърколи. Един пълен оборот, ръцете му се сключиха около кръста на Челесте и рязко я подхвърлиха нагоре, самият той продължи да се търкаля към отсрещния тротоар.

Таксито с вой пресече мястото, на което допреди миг беше тялото й, закова се на място метър-два по-нататък! Но Никълъс вече беше на крака. Грабна Челесте и бързо се отдалечи от тълпата зяпачи, задръстеното движение и скования от ужас шофьор зад волана на таксито. Във въздуха остана странна миризма на озон, сякаш наблизо беше ударила гръмотевица.

— Трябва да вървя, мамо — изкиска се Франси. — Ще ми отпуснеш ли един петдесетак? Решили сме да направим една обиколка из кината…

После изведнъж се разрида, все още отпусната в ръцете на Кроукър.

— Франси, миличка!… — лицето на Маргарет се сгърчи от болка.

— Господи, Господи! — плачеше горчиво момичето. — Вече не издържам така…

— Хайде, миличка — протегна ръце Маргарет. — Да се прибираме у дома.

— Не! — извика Франси и се притисна в гърдите на Кроукър. — Не искам у дома! Там ще умра!

— Франси!… — започна Маргарет, после срещна погледа на Кроукър и млъкна. Разбираше отлично какво трябва да стори, от разговорите си с психиатъра знаеше, че понякога непознатите могат да принесат много по-голяма полза от всеки член на семейството, особено от родител…

— Франси — тихо се обади Кроукър. — Няма да върша нищо, което не харесваш… Искам просто да те вдигна, ида те изведа оттук…

— Не искам у дома! — продължаваше да плаче Франси.

— Няма да ходим там — поклати глава Кроукър. — Предлагам да идем някъде, където кажеш… И хубавичко да си поговорим. Съгласна, ли си?

Очите на Франси се плъзнаха по протезата му.

— Искам да я хвана — прошепна, очите и станаха кръгли като копчета.

Кроукър сви пръсти в железен юмрук и Франси се вкопчи в него с две ръце.

— Сега вече никой не може да ме нарани — прошепна сякаш на себе си тя. После главата й леко кимна и Кроукър я притисна в прегръдката си.

— Тук има ли заден вход? — извърна се към Маргарет той.

Тя се готвеше да протестира, но отново замълча, тъй като дъщеря й очевидно се успокояваше.

— Ей натам — посочи с глава Маргарет. — Аз ще ида да оправя сметката и да предупредя бодигардовете… Иначе като нищо ще ви счупят ръцете…

След по-малко от минута се събраха до спортния „Лексус“. Телохранителите се бяха скупчили на тротоара и не бързаха да се качат в колата си. Маргарет отключи и Кроукър седна на задната седалка с Франсин до себе си.

— Къде мислите да отидем? — настани се зад волана Маргарет.

— Нека поостанем тук — предложи Кроукър. — Имаш ли нещо против, Франси?

Момичето само се притисна до мускулестото му рамо.

— Сега ще ти задам няколко въпроса — продължи с мек глас Кроукър. — Искам от теб да запомниш само едно — не си длъжна да ми отговаряш…

Маргарет седеше напълно неподвижна, очите й не се отделяха от огледалото за обратно виждане.

— Можеш ли да ми обясниш защо преди малко ти се стори, че ще умреш?

— Аз все още се чувствам така…

— Но защо?

— Не знам сви рамене момичето. — Това е едно особено чувство…

— Какво по-точно?

— Ами, нещо като черна дупка… — замълча и затвори очи, изпод клепачите й отново се плъзнаха сълзи.

Кроукър внимаваше да не я докосва, по никакъв начин да не показва, че забелязва обърканото й състояние.

— Коя е любимата ти актриса, Франси? — попита с небрежен тон той.

— Джоди Фостър — подсмръкна момичето.

— Добре, а сега си представи, че ти си Джоди Фостър — рече Кроукър. — Играеш в някой от нейните филми… Да речем, в „Терминатор-4“…

— Глупости! — засмя се момичето. — В Т-4 трябва да играе Линда Хамилтън! — сълзите пресъхнаха, в очите й се събуди интерес.

— Ами представи си, че не могат да открият Линда Хамилтън и канят теб — продължи Кроукър.

— Хубаво — кимна Франси.

— А сега си представи, че всичко, което стана преди малко в ресторанта, е сцена от филма… Опитай се да мислиш за онова особено чувство като за предмет, от който си се изплашила. Начертай цялата сцена в главата си и отново ми я опиши!

Франси затвори очи и тихо започна:

— Седя в кола, но не в тази, а в по-голяма… Пътувам. Навън е тъмна нощ. Би трябвало да спя, но съм будна… Лежа на задната седалка, гледам нощното небе и слушам гласове… — клепачите й леко потрепнаха: — Небето е черно, сякаш съм под дебело одеяло… Няма звезди, няма облаци… — от устата и се изтръгна кратко хълцане, очите й се разтвориха и в тях се четеше ужас.

— Всичко е наред, успокой се — прошепна Кроукър и я притисна към себе си. — Тук си в безопасност, при майка си и мен… — проследи втренчения й поглед и очите му се заковаха върху Маргарет, приведена напред с длани върху лицето си.

— Мамо… — напрегнато прошепна Франси. — Чувах твоя глас…

— Мълчи, детето ми!

— Твоят и на някакъв мъж…

Пръстите на Маргарет се свиха в юмруци, гласът й прозвуча гневно и някак задавено:

— Мой скъпи детективе, много бих желала изобщо да не бяхте се появявали в живота ни!

— … Той каза, че познава вуйчо Дом по-добре от теб, мамо! — момичето очевидно беше обзето от желание да говори, да се освободи от непонятната травми, която го измъчваше: — Той каза, че животът ми е в твои ръце, а ти отвърна: „Не е нужно да ме заплашваш, давам си сметка за положението“ А, после, малко преди да спрем в един от онези гадни крайпътни мотели, той каза: „В момента мислиш за мен като за дявола, но по-късно, месеци след като всичко свърши, ти ще разбереш истината“ Слезе от колата, а ти започна да плачеш…

Маргарет заплака и сега приведените и рамене потръпнаха, от гърлото и се изтръгнаха горчиви вопли.

Кроукър изчака малко, после зададе най-важния въпрос:

— Кой беше този мъж?

— Той ще причини смъртта ми — вдигна глава Франси. — Ще се върне и ще ме убие. Както уби Цезар и вуйчо Дом.

Десета глава

Токио | Париж | Венеция | Олд Уестбъри | Вашингтон

Нанги направи опит да си спомни кога за пръв път забеляза бялата тойота. Дали, когато шофьорът му потегли от светофара при Шинжуку, или още по-рано — малко след тръгването им от офиса?

После премести поглед към Сейко и каза:

— Разкажете ми всичко, което знаете за Винсънт Тин.

— Познавам го от години — отвърна тя. — Беше приятел на моя близка, така се запознахме. На някакво събиране, май беше в Сингапур. Оттогава мина много време, но добре помня, че веднага ми направи впечатление. Беше изключително умен човек и съвсем не ми изглеждаше от доверчивите. В Югоизточна Азия умните хора не си позволяваха да бъдат доверчиви…

— Значи, малко или много, вие сте била в течение на кариерата му…

— Не беше съвсем така, но някак пътищата ни постоянно се преплитаха — поклати глава Сейко. — Името му изскачаше тук-там, свързано все с едри сделки — построяването на завод за електронни елементи в Куала Лумпур, организацията на компютърно производство във Филипините, вносно-износни операции с високотехнологични компоненти във Виетнам… Всички тези сделки бяха солидни, на високо ниво, той беше умният посредник. Останах с впечатлението, че той не само познава хората, които трябва, но и умее да се справя с тях. Ето защо, когато Линеър-сан поиска да му препоръчам някого за представителството в Сайгон, аз автоматически помислих за Винсънт…

— А чувала ли сте да се е замесвал в нещо незаконно?

— Незаконно ли? — стреснато вдигна глава Сейко.

Нанги кимна с глава.

— Полицейският инспектор от Сайгон намекна, че Тин се е занимавал с търговия на наркотици и може би това е причината за смъртта му.

— Но нали казахте, че е умрял при злополука?

— Това е официалното заключение на полицията, но старши-инспектор Ван Киет има чувството, че става въпрос за убийство.

— Много странно — поклати глава тя. — Особено тази история с член на семейството, който се явил да прибере тялото. Изпълних заръката ви и се свързах с лондонската централа на „Авалон ЛТД“. Човекът, с когото говорих, отрече да е чувал някога името на Тин.

— Това можеше да се очаква. С какво се занимава тази компания?

— Внос-износ на високотехнологични продукти.

— Значи като Тин… — проточи Нанги. — Странно, но имам чувството, че това е едно обикновено съвпадение.

Сейко наведе глава.

— Поемам цялата отговорност за Винсънт Тин, Нанги-сан — промълви тя.

— Глупости. Направили сте това, което според вас е било правилно. Още повече, че подозренията на полицията не са подкрепени от никакви доказателства.

Част от съзнанието му обаче се завърна в лабораторията, пред очите му изплуваха Масамото Гоей и неговият екип, заети с дисекцията на фалшивия компютър. При всяка среща с Гоей го обземаха мрачни предчувствия, особено след като техникът съобщаваше, че напредък в работата им няма. Бяха установили, че чуждите платки в машината са американско производство и толкоз. Никаква следа за производителя, за използваната технология.

Бялата тойота отново се появи в периферното му зрение.

— Все пак аз… — Сейко млъкна и вдигна глава: — Но какво става?

— Следят ни — кратко отвърна Нанги.

Тя бе обърна.

— Коя е колата?

— Почакайте и ще видите.

Нанги се приведе напред и почука рамото на шофьора. БМВ-то рязко излезе в най-лявото платно и направи остър завой. Гумите изскърцаха. Миг по-късно иззад ъгъла изскочи и бялата тойота.

— Ето тази — рече Нанги.

— Не можем ли да избягаме? — нервно попита Сейко.

Нанги сложи длани върху драконовата глава, която служеше за дръжка на бастуна му, и спокойно се облегна назад.

— Защо трябва да го правим?

Сейко му хвърли изпълнен с любопитство поглед, ръката й неволно хвана ръчката на вратата.

— Намаляваме ход — отбеляза тя.

— Точно така — отвърна Нанги и рязко отвори вратичката от своята страна. — Може би сега ще получим отговор на част от въпросите си…

Бялата тойота задмина спиращото БМВ и му препречи пътя с пронизителен вой на спирачките. Нанги излезе достатъчно пъргаво, за да зърне високия слаб мъж зад волана на другата кола. Беше облечен в тъмен костюм, на очите му имаше големи огледални слънчеви очила. Отворил вратата на тойотата, той чакаше. Дясната част на сакото му беше подозрително издута. Якудза, помисли си Нанги.

Противоположната врата на тойотата бавно се отвори, на тротоара стъпи широкоплещест здравеняк с надупчено от едра шарка лице и решителна уста. Пъргавите му очички шареха насам-натам и не пропускаха нищо.

Приближи се до лимузината и се представи с официален поклон, напълно в съответствие с традициите на Якудза — име, място на раждане, принадлежност към съответния клан.

Ямаучи, замисли се Нанги. Веднъж се беше срещал с оябуна на този клан, името му беше Томоо Козо. Какво ли може да иска от него?

— Моля да отпратите жената и шофьора си — каза здравенякът. — Днес ние ще се грижим за вас.

Шофьорът на Нанги направи леко движение и в ръката на онзи с тъмния костюм светкавично се появи пистолет.

— Това не е необходимо — обади се със спокоен глас Нанги.

— Имам заповед да ви прибера — подхвърли здравенякът. — А начинът зависи изцяло от вас…

Нанги кимна, наведе се да каже няколко думи на шофьора си, после затръшна вратичката.

Пребледнялото лице на Сейко се залепи за прозорчето:

— Нанги-сан…

— Идете си у дома — усмихна се Нанги. — Нищо няма да ми се случи.

— Но как можете да им имате доверие?

Той вече куцукаше към тойотата, прибягвайки до подкрепата на бастуна с драконовата глава малко повече от необходимото. Стрелецът се обърна и отвори задната врата. Нанги влезе, здравенякът се настани до него, колата рязко потегли.

Седеше спокойно, стиснал в длан топката на бастуна си.

— Къде ме водите? — попита.

Здравенякът извърна надупченото си лице към него.

— Днешният ден се различава от вчерашния — усмихна се той, в устата му проблесна златен зъб. — Вашият закрилник май вече не е между живите… Става въпрос за Микио Оками.

Челесте пищеше.

Събуди се рязко, с тласък. Сякаш някой я изтръгна от съня и я запрати в ужасната действителност със съкрушителен юмручен удар. Изправена в леглото и покрила лицето си с ръце, тя отчаяно пищеше.

Настанил се близо до нея, Никълъс се протегна и дръпна ръцете й. Застана пред погледа й, направи опит да прогони кошмара със силата на волята си, да изтрие от подсъзнанието и ужасното чудовище с огромни зъби и остра опашка…

Челесте.

Говореше й с духа си, защото беше безсмислено да се надвиква с нея. Но това само засили истерията и той се принуди да пусне ръцете й. Изчака да се увери, че го е хванала на фокус, после бавно стана и се отдалечи от леглото. Започна да диша дълбоко и равномерно. Умът й бавно се освобождаваше от жестокия шок, съзнанието й постепенно се възстановяваше.

Когато престана да пищи, той вдигна слушалката и успокои управителя на хотела. Каза, че мадмоазел просто си е спомнила още веднъж за връхлитащото такси и вече е добре. Мерси, нямат нужда от нищо. Да, ментов чай не е лоша идея… Ще успокои нервите на мадмоазел. Остави слушалката и я погледна:

— Всичко е наред, вече си в безопасност.

Главата й се тресеше, очите й бяха потъмнели от страх.

— Не е наред! — дрезгаво прошепна тя. — Ти все още си тук!

И той изведнъж разбра всичко.

— Челесте, вече е време да ми разкажеш всичко за себе си!

Тя извърна лице към стената.

— Не можеш да се скриеш от мен.

Ръцете й обгърнаха раменете, устата остана здраво стисната.

— Челесте, аз не съм врагът…

— Всички са врагове!

Разбираше отлично хода на мислите й. На вратата се почука, той стана и пое табличката от ръцете на келнера. Подписа чека, затвори вратата и пристъпи към масата.

Челесте пое чашата с ментов чай, той седна и леко въздъхна:

— Всичко е просто, нали? Знаеше, че преди години съм преживял тежки моменти в този град, знаеше и за жената…

Челесте мълчаливо допря чашата до устните си. Все още не го поглеждаше, но това вече беше без значение.

— После предусети появата на месулета в Маре… Единствената ти грешка беше, че не позна улицата.

Чашата се изплъзна от безчувствените и пръст, горещата течност заля чаршафите. Тя изглеждаше неспособна да осъзнае каквото и да било, чуваше единствено гласа му. Психическата му енергия направи опит да я обвие в предпазна обвивка, но тя потръпна и изпищя.

— Стой настрана от мен! — гласът й беше дрезгаво ръмжене. — Ние сме си лика-прилика, нали? — лицето й се сгърчи в грозна гримаса: — Пресвети Боже! Каква ирония на съдбата — да търся помощ точно от теб!

— Грешиш — тихо отвърна той и нещо в гласа му я накара да го погледне: — Ние е теб сме коренно различни. Талантите ни са…

— Таланти! — извика тя. В ъглите на очите и се появиха сълзи, тялото й се разтърсваше от нервни спазми. — Наричаш таланти това… Това!… — отново потръпна, очите й се сведоха надолу, едва сега забелязаха мокрото петно на чаршафа. — Вече си разбрал, че не ти казах цялата истина за майка си… — продължаваше да гледа пред себе си, потъваща бавно в спомените… — Умря, когато бях на шест години. Отношенията помежду ни бяха… как да кажа?… Трудни… Двамата с баща ми непрекъснато се караха, или поне така ми се струваше… По онова време… Като се връщам назад, вече разбирам каква малка кучка съм била, колко жестоко съм се отнасяла с нея. Но го разбирам сега, не тогава… Тогава знаех само едно — тя наранява баща ми — значи аз трябва да наранявам нея!

Настъпи продължително мълчание. Никълъс чуваше дишането й, долавяше голяма част от това, което ставаше в душата й. Но благоразумно мълчеше, прибрал всички психически умения дълбоко в дебрите на тренираното си съзнание.

Накрая Челесте въздъхна, очите й се затвориха. Устните й започнаха да мърдат в призрачен шепот:

— Виждах това, което я чакаше… Пожарът, смъртта, всичко! Виждах го ясно в съзнанието си, като на кино. Но не казах нищо, не сторих нищо, за да й помогна! — клепачите й потрепнаха и се разтвориха, големите й очи бяха плувнали в сълзи. — Можех да я спася, а не го направих. Защо?

Ето я истината. В душата й, освен страх, беше свило гнездо и дълбоко чувство за вина.

— Била си много малка — успокоително прошепна той и кимна в отговор на питащия й поглед: — Погледни се отстрани, Челесте. Дори сега си все още твърде млада, за да разбереш своя талант… А камо ли да го поставиш под контрол…

— Пак тази дума! — потръпна тя и затвори очи. — Човек не може да контролира дарба, получена от дявола! Тя просто е тук!

— Дяволска или не, тя е част от теб — меко прошепна той и седна на ръба на леглото. — Била си на шест години, Челесте. Можеш ли с ръка на сърцето да кажеш, че си разбирала това, което виждаш в бъдещето? Че то с положителност ще се случи именно на майка ти? Сигурна ли си, че това не е било просто част от детските ти желания?

— Точно така, желания… Аз… — думите заседнаха в гърлото й, гърдите й се разтърсиха от спазми. Той инстинктивно я притисна до себе си и благодарение на този жест успя да долови думите, клокочещи дълбоко в нея: — Може би това не е било само детско желание… Може би е било свързано с дяволската дарба… И аз съм била тази, която го е превърнала в действителност…

Отново ридаеше. Никълъс леко я люлееше в прегръдката си, почти физически усещаше как страхът и напрежението се отичат от душата й, как на тяхно място идва желанието да сподели, да разкаже, да свали тежкото бреме…

— Слушай ме внимателно, Челесте — прошепна в ухото й той. — Нито ти, нито аз, нито онзи месулет… Никой не може да изгражда бъдещето! Това, което си видяла, вече е било станало. Или е ставало в момента… Била си само на шест години, Челесте. Едно малко дете. Я се опитай да размислиш. Представи си, че беше отишла да споделиш виденията си е баща ти. Щеше ли да ти повярва? По какви причини би го сторил? Трябва веднъж завинаги да разбереш, че на шестгодишна възраст не си била в състояние да помогнеш на майка си! Точка!

— Но аз не исках да й помогна! — изстена тя и сложи глава на рамото му.

— С това чувство сама ще се оправиш — погали косата й той. — Но то няма нищо общо с другото…

— Не искам да я мразя, докато съм жива — прошепна тя, дишането й постепенно се успокояваше. — Искам да я обичам.

— За тази цел трябва да й простиш… А след това да простиш и на себе си.

Малко по-късно Челесте се сви на кълбо и заспа. По лицето й играеха отблясъците на късното следобедно слънце, зеленикави от околните покриви. Никълъс облече леко яке от черна памучна материя, отвори вратата и тихо се плъзна навън.

Маргарет караше с висока скорост, задминаваше всичко наред. Кроукър беше доволен, че е закопчал предпазния колан, но не беше доволен от отвлеченото изражение на лицето й. Много искаше да знае на какво се дължи то.

Колата свърна през отворения портал, Маргарет леко кимна на двете горили, които пушеха и лениво потриваха ръце, вероятно за да поддържат рефлексите си… От острия завой в края на алеята излетяха дребни камъчета, миг по-късно спортният „Лексус“ закова пред входната колонада на големия дом.

Двигателят заглъхна, в рязко настъпилата тишина се чуваше яростният лай на ротвайлера. Миг по-късно се появи и самият той, изпънал докрай веригата в ръцете на придружителя си. Беше се изправил на задни крака, устата му зееше. Маргарет слезе от колата, звярът се отпусна на четири лапи и я подуши. После отново започна да диша учестено и нервно да се върти в кръг.

Кроукър се облегна на покрива на ниската кола и остана така, докато Маргарет помагаше на Франси да слезе.

— Искам веднага да замине! — извърна се към него тя. — Едва сега виждам колко зле й се отразява обстановката тук. Ние с Тони буквално я унищожаваме! Имам една приятелка в Кънектикът, ще пратя Франси при нея…

— На Тони това няма да му хареса — предупреди я Кроукър.

— Тони може да върви на майната си! — отсече Маргарет и прегърна дъщеря си през кръста. Целуна косата й и вече с различен тон добави: — Миличка, влез вътре и накарай Мики да ти помогне за багажа — момичето продължаваше да се притиска в нея и тя леко го побутна: — Хайде, миличка, върви!

Франси се обърна и закова очи в лицето на Кроукър:

— Ще те видя ли пак?

— Непременно — усмихна се той.

Тя се обърна и изтича нагоре по стълбите.

— Няма да е зле и ротвайлерът да замине за Кънектикът — подхвърли Кроукър.

— Защо? — вдигна глава Маргарет. — Той вече уби едно куче, лесно ще убие и второто… Ако иска да се добере до нея…

— Искам да бъда сигурен, че няма да й се случи нищо лошо — отвърна Кроукър.

— Каква загриженост от един детектив — погледна го с ирония в очите тя.

На горния край на стълбището се появи един от пазачите.

— Казали сте на Франси да си събира багажа, госпожо Д.? — озадачено я изгледа той.

— Точно така, Мики — отвърна Маргарет. — Направете го веднага, преди господин Де Камило да се е прибрал…

Бодигардът колебливо я погледна, после кимна с глава и се прибра.

Маргарет нерешително мълчеше, в очите й проблясваха загадъчни емоции.

— Какво мога да сторя, Лю? — прошепна най-сетне тя. — Той беше тук, уби двама от хората ми, уби и Цезар…

Кроукър усети ударите на сърцето си в гърлото.

— Но това не е всичко, нали, Маргарет?

— Не — поклати глава тя, гласът й се превърна в дрезгав шепот. — Интересуваше се от Франси, заплашваше, че ще я убие… По очите му разбирах, че нито за миг няма да се поколебае… Господи, нищо чудно, че детето е толкова изплашено! — имението тънеше в напрегната тишина. Онази, в която се трупат електрическите заряди на приближаваща се буря…

— Беше я натъпкал с лекарства — продължи глухо Маргарет. — А после я беше окачил с главата надолу в стаята и, специално за да я видя… Когато това стана, отидохме в хола и седнахме да чакаме позвъняването… Каза, че Дом ще се обади и аз трябва да си уредя среща с него. Без присъствието на охраната от ФПЗС… Това беше лесно, защото и Доминик го искаше… Вече му бяха казали, че Тони бие Франси… — в кехлибарените очи се появи уплаха, зениците им придобиха стъклен блясък.

Кроукър се обади едва когато разбра, че тя няма сили да продължи:

— А после Робърт те принуди да го заведеш при брат си, нали? Чак там, в Минесота…

— Господи, ако знаеш как се чувствах! — прошепна тя и главата и безсилно клюмна. — Той ме превърна в свой съучастник! Съучастник в убийството на собствения ми брат!

Гоунт чакаше в един мръсен бар, разположен в покрайнините на Чайнатаун. Пред него имаше чаша „Джак Даниелс“, настроението му беше като на човек, готов да се хвърли в Потомак. Съществува ли наистина смърт от замърсяване, питаше се той. Разбира се, че съществува: смърт от радиацията на плутоний, радон и радарни лъчи, на микровълнови фурни и далекопроводи с високо напрежение… Кой казва, че животът в провинцията е по-здравословен от този в големия град?

Беше заел едно от сепаретата в дъното на заведението, зяпаше кафявата течност пред себе си и обмисляше положението. Пълна безизходица!

Знаеше достатъчно подробности за проекта „Чи“, за да се стресне от това, което му обясни следователят от Пентагона Дейвид Мънч. По всяка вероятност този проект все още е в началната си фаза, но това означаваше едва ли не всичко… От „намираме се в задънена улица“ до „готови сме да започнем серийно производство още следващата седмица“… Отдавна подозираше, че в общи линии проектът „Чи“ се покрива с разработките на „Хайротек“ на компютрите от поколението „Кошер“. Както винаги далновиден, Никълъс се зае с разработката на своя собствен проект още в момента, в който се разбра, че офертата му за закупуване на „Хайротек“ ще бъде отхвърлена. От ограничената информация, появила се вътре в компанията „Сато-Томкин“, Гоунт все пак разбра, че „Чи“ ще бъде далеч по-добър от първите разработки на „Кошера“.

По това време на деня — някъде между вечерята и сериозния запой, заведението беше препълнено. Въздухът тежеше от миризмата на бира и тютюнев дим, цветовете се стопяваха, чувството за време и място изчезваше. Атмосфера, особено подходяща за посетителите на дупки от тоя сорт… А настроението на Гоунт беше такова, че тук се чувстваше съвсем като у дома си…

Дали Никълъс действително е отмъкнал част от програмните елементи на „Кошера“, или някои хитро го е натопил пред Комисията за икономическа стратегия на сенатора Рене Бейн? Може би този някой е самият сенатор, а може би Никълъс просто е най-удобната жертва на една предварително избрана стратегия…

Пред извития като подкова бар се тълпяха мъже в тъмни чиновнически костюми и жени с официални рокли или строги панталони. Всички говореха едновременно, викаха и се смееха. Атмосферата беше шумна и непринудена, в сърцето на Гоунт се промъкна лека завист. Много упорито се стараеше да не мисли за майка си.

Знаеше, че в крайна сметка няма значение кой от вариантите ще се окаже верен. И в двата случая Макнотън ще бъде прав, настоявайки той незабавно да напусне „Сато-Томкин“ и да прекъсне всякакви контакти с Никълъс. Технически погледнато, той вече затъваше в бъркотията, тъй като Комисията му беше връчила призовка. Но беше достатъчно врял и кипял в света на политиците, за да дешифрира безпогрешно посланието на Макнотън: напусне ли веднага, верният приятел все още ще бъде в състояние да го измъкне. До първото заседание на комисията в началото на следващата седмица имаше малко време, но то щеше да бъде достатъчно за старата лисица да натисне където трябва. След изтичането на това време обаче Гоунт ще се окаже сам със съдбата си. Изправи ли се пред комисията, Макнотън ще бъде безсилен да му помогне. И тогава наистина ще потъне заедно с кораба.

Уж не изпускаше входната врата от очите си, но така и не забеляза влизането на човека, който се плъзна в сепарето срещу него.

— Аварийните изходи са направени специално за хора като мен — поясни с усмивка новодошлият.

— Тимъти Делакроа?

— Същият — кимна онзи, без да протегне ръка. Беше около четиридесетте, с пясъчноруса коса и прегоряло от слънцето лице, което, особено около носа и под очите, изглеждаше като червена, все още незаздравяла напълно рана. Очите му бяха толкова светли, че изглеждаха безцветни, езикът му непрекъснато изскачаше навън и облизваше устните. От цялата му осанка лъхаше някакъв безразсъден авантюризъм.

— Приятел си на Мънч, нали?

— Познаваме се — уклончиво отвърна Гоунт.

— Все едно — сви рамене Делакроа. — Дал ти е телефона ми, значи си в шибана форма…

Някъде по средата на обратния полет от Вашингтон венците му отново бяха започнали да кървят. Гоунт прибягна до услугите на кърпичката, която беше получил от Мънч, притискаше я към челюстта си и в колата, на път за дома. Нещо изпадна от нея, но движението беше толкова оживено, че той не намери време да го вдигне, преди да влезе в града. Оказа се листче хартия с име и телефонен номер — на Делакроа.

— Окей — въздъхна онзи и почука с нокът по неособено чистата покривка. — Телефонни обаждания като твоето получавам седем-осем пъти в годината… Повече, отколкото си предполагал, нали? — намигна, облиза устните си и продължи: — Няма за какво да се безпокоиш. Плащаш ли си, аз мога да направя всичко. Ама наистина всичко. Искаш транспорт, който никой не може да проследи? Нямаш проблеми. Може и да не повярваш, но разполагам с един „Локхийд СР-71“ в безупречно състояние. Достига трета свръхзвукова скорост още преди останалите самолети да са се отлепили от пистата! А какво ще кажеш за Ф-15? Да, правилно си ме чул… Един шибан Ф-15! Може да ти свърши всякаква работа — да пусне ракетка по някой азиатски баровец, току-що излетял с частния си самолет от Банкок, да вдигне във въздуха някое бетонно бункерче в Африка, да окаже подкрепа на някоя стачка в Източна Европа… Каквото и да си намислил, аз съм твоят човек!

— Моля? — смаяно го погледна Гоунт.

— Добре, добре — размаха ръце Делакроа и изведнъж заприлича на огромна птица, която се кани да отлети. — Не е по вкуса ти! На теб ти трябва нещо по-изтънчено… И това мога да ти го предложа. Например мина за ръчно изстрелване „Питон-600“ с лазерно насочване, или пък огнехвъргачка с оптически мерник и приспособление за нощно виждане? Нямаш никакъв проблем.

— Но какви ги дрънкаш, за Бога?!

— Искаш да кажеш, че Мънч не те е просветлил? — обидено го изгледа Делакроа, жълтите зъби нервно похапваха бледите устни. — Нищо не разбирам. Досега винаги ми е пращал хора, които знаят с какво се занимавам и щедро са плащали за услугите ми… — от устата му се откъсна презрително ръмжене: — Хора като мен не растат по дърветата, знаеш…

— И какъв по-точно е бизнесът ти? — попита с мъка Гоунт. Челюстта му пулсираше, в устата си имаше вкус на кръв.

— С всичко, което гърми, човече! Мога да ти доставя оръжие от всякакъв вид и калибър, с много малки изключения. Например признавам, че нямам достъп до бомбардировача „Стелт“, но и конкуренцията не може да ти го предложи…

— Но аз нямам нужда от… — започна Гоунт и изведнъж млъкна, изпитал нужда да направи точна преценка на ситуацията.

— Чудесно! — въздъхна Делакроа и вдигна ръце в знак на отвращение. — По всичко личи, че дори няма да получа една безплатна вечеря…

— Не се безпокой — побърза да го увери Гоунт. — Отиваме където кажеш, аз плащам сметката…

— Не знам, не знам… — поклати глава Делакроа и погледна часовника си с подчертано внимание. — В моя бизнес времето е пари!

— Имам пари — увери го Гоунт и изжабурка разранената си челюст с малко „Джак Даниелс“. — В момента просто трябва да избера начина, по който да ги спечелиш…

Поръча едно питие на Делакроа, чукнаха се и отпиха.

— Преди всичко работата — тръсна глава русият веднага след като се настаниха край масата на малко китайско ресторантче две преки по-нататък. Тук всички се държаха с него така, сякаш е скъп и отдавна изчезнал роднина. — Я ми кажи какъв точно ти е проблемът…

После, без да чака нито секунда, извърна глава към почтително приведения келнер и го заля с поток от неразбираеми за Гоунт слова, очевидно на кантонско наречие. Ако само допреди минута не беше ги видял да си разменят купища комплименти, Гоунт щеше де е стопроцентово убеден, че всеки момент ще се сбият.

— Казах му да подбере менюто по свой вкус, стига продуктите да са пресни — поясни Делакроа, след като келнерът най-сетне се отдалечи.

— За мен няма значение — сви рамене Гоунт. — Изобщо не съм гладен.

— Щом си на масата ми, ще ядеш! — размаха дългите си ръце онзи.

Гоунт понечи да му припомни, че плаща той, но после се усмихнат поклати глава. Ентусиазмът на този човек беше заразителен, депресията неусетно се беше изпарила.

— Ето какъв ми е проблемът — започна със сериозен тон той. — Имам четири дни, за да разбера дали моят шеф е в дъното на огромна афера за незаконно производство и пласмент на супермодерни компютри. Нещо, което, честно казано, не мога да повярвам…

— Майната му на това, дето го вярваш или не го вярваш! — размахаха се дългите ръце насреща му. — Проблемът ти е прост и ясно очертан — положението ти е такова, че не можеш да се закълнеш в почтеността на шефа ти… Нали така?

Гоунт с нежелание беше принуден да признае, че Делакроа е прав.

— Има и още една възможност — въздъхна той. — Някоя високопоставена личност в правителството на Съединените щати иска да компрометира шефа ми, като подхвърля фалшива информация където трябва…

— Ясно — поклати глава Делакроа и подпря брадичката си с юмрук. — Нямаш нужда от мен, приятел. На теб ти трябва някой опитен следовател, а аз не съм такъв… Макар че, честно казано, по време на една операция в Судан… — млъкна, ръцете отново се размахаха като криле: — Няма смисъл. Това не е по моята част. Аз си падам по по-други неща… Бум, тряс, мерси, мадам, и толкоз… Разбираш ли ме?

— Ясно, огнева мощ…

— Точно така. Падам си по малките хубави войни… Разпадането на комунистическата система се превърна в Бонанза за хора като мен… Появиха се куп етнически малцинства, дето искат да демонстрират сила, готови са да хлопнат врага по главата с всичко, което им попадне в ръцете… Там ми е мястото, приятел. Грижата ми е една — оръжията винаги да са налице. Като пример ще ти посоча един боен хеликоптер е компютърно управление. Истинско произведение на шибаното изкуство! Директна доставка от арсенала, участвал при подпалването на задника, на Саддам! Нищо общо със старите ковчези от Виетнам, които предлага конкуренцията… Има огнева мощ, достатъчна да изпепели среден по големина град!

— Добре, добре — прекъсна го Гоунт, опасяващ се от нова страховита оферта. — Едно не можах да разбера — защо Мънч ми е дал именно твоя телефон?

Сервираха храната. Изглеждаше мазна и неособено свежа. Но за разлика от това, миришеше прекрасно.

Делакроа хвана лъжицата и започна да разпределя в чиниите нещо, което приличаше на черни морски рачета, потопени в гъст сос.

— Не ти ли каза? — изви вежди той.

— Не.

— Тогава стига си кудкудякал, за Бога! Иди и го питай!

— Невъзможно — поклати глава Гоунт и с интерес наблюдаваше как чинията му се пълни с миди, скариди и гъст ориз. — Сигурен съм, че щеше да ми каже, ако можеше… Но той работи за противника, следователно ще трябва да се оправям сам.

Делакроа направи непонятен жест по посока на бара, след миг на масата кацна огромна медна купа, запълнена с лед. В нея имаше поне една дузина бутилки бира.

Русият отвори две от тях и изля съдържанието им в чинията си.

— Тоя твой шеф има ли си неприятности с федералните ченгета?

— Може би му предстоят — отвърна Гоунт с нескрито съмнение в гласа. — След четири дни се открива сесията на една специална комисия под ръководството на сенатора Рене Бейн. Има голяма вероятност да бъде прекратена дейността на всички предприятия на „Томкин Индъстриз“ на територията на САЩ!

Делакроа рязко вдигна глава. Устните му бяха мазни, от ъгълчето на устата му висеше рачешка черупка. Той я изплю и попита:

— Томкин ли каза? Като „Сато-Томкин“?

— Да. Защо?

Очите на русия станаха съвсем светли, от гърлото му се изтръгна кикот:

— Защо ли? Господи, та аз всеки ден работя с тези хора!

Единадесета глава

Париж | Вашингтон

Нощ. Мъглата беше лека и едва доловима, като крилете на ангел. Капеше се да вали, въздухът тежеше от миризмата на автомобилни изпарения.

Пред себе си Никълъс виждаше подстриганите клони на кестените, наредени симетрично в ъглите на площад Воск. Небето над главата му беше бледо осветено от уличните лампи, прожекторите около Айфеловата кула хвърляха червеникави отблясъци по посока на ниско надвисналите облаци, превръщайки ги в изпоцапани с руж клоунски лица.

Дъждът скоро дойде. Беше приятел, който му помагаше да остане незабелязан. Но беше и враг, тъп като направи опасно хлъзгави зеленясалите медии керемиди на покрива.

Направи една предпазлива стъпка напред, после изведнъж приклекна и замръзна на място. На площада под него се появи полицейска кола и започна бавна обиколка. Пред бистрото на ъгъла беше по-оживено, отколкото през деня. Младежи влизаха и излизаха, около колонадите се забелязваха тъмни сенки. Мнозина от тях биха го видели, стига да вдигнат глава. Това не биваше да става.

Покривът беше под 45-градусов наклон — здрав и надежден за вътрешността на сградата, но изключително труден за придвижване без съответните помощни приспособления.

На няколко метра по-нататък, малко по-ниско от мястото, на което се намираше Никълъс, зееше черният правоъгълник на таванско прозорче. Оттам трябваше да проникне в сградата, в която се намираше кантората на „Авалон ЛТД“. Но проблемът беше сериозен, защото прозорчето беше далеч по-близо до перваза на покрива, отколкото би му се искало. Изчисли, че ще му трябват между двадесет и тридесет секунди, за да отвори прозорчето и да се спусне във вътрешността на тавана, доста повече, ако към него е прикачена и алармена инсталация. А през цялото това време ще бъде пред погледа на всички, които минават през площада. Глупаво беше да се надява, че именно в този отрязък от време никой няма да вдигне глава. Напротив, трябваше да действа с нагласата, че много хора ще го сторят. Номерът беше да им предложи силует с такава форма, че никой да не изпита любопитство към него.

Беше облечен изцяло в черно. Конфискува праха за почерняне на вежди от тоалетната чантичка на Челесте още преди да напусне хотелската стая. С него намаза лицето и ушите си, обратната страна на дланите си. От джоба си извади две малки приспособления, собствено производство. Наричаха се „некоде“ — малки късчета стоманена верига с размерите на длан, които помагаха за придвижването по гладки повърхности.

После се спусна към ръба на покрива, с главата напред. Внимателно полагаше длани по гладките керемиди, тялото му се извиваше като змия.

Дъждът трополеше по покрива, ситни капчици отскачаха от медната повърхност, проблясваха за миг на ярката светлина, идваща от площада, после изчезваха. В ноздрите го удари острата миризма на влажен метал. Придвижваше се по правилата на „кагири нишики“ — изкуство, което беше овладял още като момче. Задължително условие при него е преместването на един от крайниците, докато останалите поддържат равновесието. Разстоянието се изминава болезнено бавно, тъй като дишането трябва да бъде дълбоко и равно, а тялото — отпуснато. В това състояние човешката фигура, вече обезформена от тъмнината и необичайната околна среда, в случая — покрива бавно се превръща в нещо съвсем различно, едва ли някой би могъл да свърже в едно безразборно отметнатите крайници и неподвижния труп…

Ако някой си направи труда да погледне към покрива, той би трябвало да задържи погледа си доста продължително време в една точка, за да забележи бавните и незабележими движения на Никълъс. А дори и тогава вероятно би ги сбъркал с пърхането на гълъбите, свити на сушина под стряхата.

За Никълъс времето престана да тече. Беше изпаднал в полусъзнателното състояние на тибетските отшелници, разхождащи се боси върху пирони и огън. При него сетивата се прибираха дълбоко навътре, ставаха напълно безчувствени.

След известно време стигна до прозорчето, инциденти нямаше. Частица от съзнанието му излезе от вцепенението, ръката му се протегна да опипа черчевето и пространството около него. В главата му светна предупредителна лампичка.

Жица!

Алармена инсталация. Беше се превърнал в слепец, върховете на пръстите му тежаха от чувствителни нерви. Благодарение на тях веднага откри цепнатината в изолацията на проводника, жицата под нея беше прекъсната, а след това тромаво прикрита с изолирбанд. Някои се беше опитал да прикрие скъсаната връзка.

Извади малък „шурикен“ — нападателно оръжие във формата на стоманен таралеж, един от бодлите е лекота отключи старомодното резе на прозорчето. После застина на място и цял се превърна в слух. Звуците на големия град бяха навсякъде около него — сподавени гласове от бистрото насреща, скърцане на подметки по покритите с чакъл ален, съскаме на коли по мокрия асфалт на околните улици, тихо гугукане на гълъбите под стряхата, близко и отчетливо…

Започна да вдига рамката на прозорчето, бавно и внимателно. Вкара главата и раменете си в процепа, после нещо във вътрешността на тавана проблесна и той замръзна на мястото си.

Остана в това положение докато зениците му свикнат с мрака, после предпазливо погледна наляво — там, където се беше появил отблясъкът. Изчака още няколко секунди и разбра всичко. Брадичката му се намираше на около три сантиметра от тънък лазерен лъч — далеч по-надежден и по-чувствителен от инфрачервените лъчи, използвани в повечето алармени инсталации. Нищо чудно, че собствениците на сградата се бяха отказали от услугите на старомодната система, чиято жица беше прекъсната отвън, на покрива…

Подът беше на около метър, дъските му смътно проблясваха. Трябваше да намери начин да се спусне дотам, а после да пропълзи под вечно будното лазерно око. Задачата не беше лесна, тъй като пространство за маневриране напълно липсваше.

Към това се прибавяше и фактът, че времето работеше срещу него. Надвесен през прозорчето, той беше почти тотално уязвим. Не можеше да се спусне надолу, не можеше да се придвижи напред, не можеше и да остане на мястото си.

Оставаше само една посока — нагоре.

Повдигна се на мускули, опрял длани в перваза. Бавно придърпа краката си напред и ги прехвърли вътре, коленете опряха в брадичката му. Тялото му се превърна в топка. Внимателно се наведе напред, тежестта му бе поета изцяло от върховете на пръстите. Това беше единствения начин да спечели още няколко милиметра, необходими на ходилата му за надежден контакт с перваза на прозорчето. Носът му почти опря в лазерния лъч, принуди се да прекрати всякакво движение. Сърцето глухо блъскаше в гърдите му, притокът на адреналин във вените беше толкова силен, че опасността от някое неразчетено движение стана съвсем реална.

Потърси помощта на „прана“ — бавното и прочистващо вдишване и издишване, което помагаше на кислорода да достигне и до най-отдалечените белодробни клетки. Затвори очи и се концентрира върху следващите си действия. Зрението беше заместено от всевиждащото око на танжина, бавно отворило се в съзнанието му. Очертанията на помещението станаха ясни и отчетливи, изчистени отсевките на мрака, които винаги пречат на нормалното зрение.

Видя носещата греда под покрива, беше на около метър над лазерния лъч. И друг път беше опитвал предстоящата маневра, но сега пространството за действие беше изключително малко. Ще трябва да се задоволи с шестдесет-седемдесет сантиметра, в противен случай челото или глезените му неминуемо ще пресекат лъча…

Стегна душевните си сили и бавно потъна в Акшара. Времето се разпадна на десетки хиляди миниатюрни частици, после потръпна и изчезна — като лунен лъч по развълнувана водна повърхност. Извика на помощ космическите сили, заключени дълбоко в душата му. Изчака миг, после усети могъщата пулсация на „кокоро“ във вените си — един изпепеляващ огън. Изчака още миг и пулсацията започна да затихва. Сега.

Тялото му се стрелна напред и нагоре. Косата му докосна покрива за частица от секундата, но това беше достатъчно за необходимата корекция на траекторията. Ъгълът на полета се промени, танжинското око незабавно регистрира опасността — единият от глезените му щеше да пресече лазерния лъч…

Ръцете му се стрелнаха нагоре, стоманените шипове на „некоде“ се впиха в носещата греда. За миг тялото му се люшна над празното пространство, краката му бяха свити и притиснати към гръдния кош. Приличаше на маймуна, заиграла се на високите гъвкави клони. После до ушите му долетя леко проскърцване, по главата му се посипа прах. Временното островче на сигурността вече потъваше…

Няма как, ще трябва да се рискува. Задържа се за гредата до последния момент, изчаквайки инерцията на махалото да отпрати тялото му максимално далеч от лазерния лъч. Едната му длан светкавично се премести няколко сантиметра по-надолу по носещата греда, това му позволи да избегне загнилата й част, която беше започнала да поддава. После мигът настъпи, той се оттласна с цялата сила на мускулите си, свитото му на кълбо тяло се отлепи от гредата и политна надолу. За частица от секундата пред очите му проблесна лазерният лъч — една тънка рубинена игла, тялото му профуча над нея, продължавайки въртеливото си движение.

Съприкосновението му с дъсчения под беше меко, главата му потъна дълбоко в раменете, тялото му се превъртя и спря до стената. Надигна се на лакти и внимателно се огледа. Беше вътре, проникването мина успешно.

Трябва да простя на баща си, а не на майка си!

Челесте се събуди с тази мисъл в главата, наоколо цареше непрогледен мрак. Изправи се в леглото, съзнанието й се люшкаше в странната лепкава празнота, която отделяше съня от действителността. Но къде е тази действителност, далеч ли е границата между нея и съня? В продължение на една дълга, изпълнена с напрежение секунда, тя не беше в състояние да определи това.

Живееше по начина, по който беше живяла преди убийството на баща си. Дали това представляваше саможертва, както твърдеше Оками-сан? Никога не беше споделила с него едни прост факт — каквото и обяснение да получи за смъртта на баща си, то нямаше да бъде достатъчно. Тя просто отказваше да приеме тази смърт, искаше го жив. И никакви обяснения не помагаха.

По характер баща и беше истински ориенталец. Оками-сан често се шегуваше, че той е повече японец, отколкото венецианец. Към проблемите подхождаше отвътре навън, решенията му често бяха толкова нестандартни, че конкуренцията изоставаше далеч назад, а той съумя да натрупа малко богатство въпреки нестабилната икономическа обстановка и нарастващата инфлация.

Челесте бавно се раздвижи в мрака на хотелската стая. Все още не желаеше да възприеме действителността, която я заобикаляше. Какво ли не би дала, за да възкреси баща си, да го има до себе си тук и сега! Всичко, абсолютно всичко! Дори живота на Оками-сан! Беше длъжна да защитава този живот, такава беше волята на баща й. Но дълбоко в себе си мразеше Оками-сан, мразеше го до смърт! Само истински венецианец можеше да разбере как успява да скрие тази омраза, да не й позволява дори за миг да покаже грозното си лице…

Оками беше човекът, втурнал се в живота им преди години. Оками беше човекът, превърнал този живот в кошмар, в гнездо на отровни змии. Наложи им собствения си свят, изпълнен с интриги и вражди, стари като вековен дъб.

Моментално се съюзи с мащехата й — интригантка по душа. Челесте никога не беше й се доверявала, страхуваше се от нея и я мразеше. Първо, защото беше сицилианка и следователно чужденка, второ — заради тайнствените сили, които я обладаваха и които й даваха възможност да оплита в паяжината на скандални интриги всеки, дръзнал да се изпречи на пътя на съпруга й.

Когато Челесте порасна, бавно осъзна, че Оками й беше помогнал. Заедно бяха успели да изградят основата на онази сила и могъщество, която баща й сам никога не би изградил.

Светът на Челесте се въртеше около баща й. Израсна с по-голямата си сестра, за известно време споделяше момичешките си тайни единствено с нея. Но по-късно усети, че това вече е невъзможно, че има неща, които са твърде сериозни и не могат да бъдат споделяни със сестра й.

Добре помнеше кога за пръв път почувства това. Двете със сестра й лежаха на плажа на Лидо, далеч от претъпкания е туристи площад Сан Марко и задухата, увиснала над тесните улички на Венеция.

Отправила поглед към ленивите облачета, сестра й започна да описва това, което вижда: грифон, влюбена двойка, галопиращ кон… Челесте напрегна взор и се опита да съзре очертанията, родени от фантазията на сестра й.

Но вместо тях видя главата на удавник, подскачаща сред оловните вълни, разкривената уста отчаяно се бореше да поеме глътка въздух. После върху й се стовари огромна вълна и Челесте неволно извика — толкова ясно беше видението.

В следващия миг беше на крака и с олюляване се понесе по плажната ивица. Зад нея се надигаха учудени, намазани с плажно масло лица, разнесоха се недоволни крясъци.

Накъде бягаше? Нямаше никаква представа. Знаеше само едно — колкото по-бързо тича, толкова по-скоро ще настъпи Събитието… Сякаш крачките й скъсяваха не разстоянието, а времето, приближаваха я все по-близо и по-близо до видението с удавника…

В далечния край на плажната ивица настъпи суматоха, млади мъже газеха в прибоя и викаха нещо, някои от тях енергично заплуваха към дълбокото. Там тъмнееше нещо. Удавникът!

Имаше чувството, че всеки миг ще повърне. Докосването на смъртта сякаш придоби плът и кръв, в продължение на една черна и безкрайно дълга секунда стана по-осезаемо от самия живот… Ориентацията я напусна, тялото й политна напред. Имаше чувството, че живее едновременно във вечността и реалния свят, без да бъде изцяло нито в едното, нито в другото… Просна се по очи, крайниците й престанаха да приемат командите на мозъка.

— Никълъс!

Ръцете й пронизаха мрака на хотелската стая, но тялото, което очакваше да напипа в леглото, не беше там. Отправи поглед в мрака и… изведнъж го видя. Знаеше точно къде се намира, тя също се озова там, тръпнеща от ужас. В последната, кристално ясна секунда на видението, успя да зърне и врага. Беше приклекнал съвсем наблизо, на някакви си два-три метра. И чакаше появата му…

— Никълъс!

Никълъс внимателно се ослушваше във вътрешността на сградата, в която се помещаваха офисите на тайнствената фирма „Авалон ЛТД“. Беше стара, но някак жива, сякаш дремеше в мрака. Инстинктивно чувстваше, че не бива да я буди, защото това несъмнено би увеличило опасността.

Бавно се измъкна от таванската стаичка и спря на тясна дървена площадка. Отвори танжинското си око и видя стръмната стълба в дъното, право пред себе си. Започна да се спуска по нея, безшумен като горски звяр. Стъпваше с цяло стъпало, отначало леко и внимателно, после с цялата тежест на тялото си. Балансираше отлично, стъпалата му заемаха максимално широка площ по тесните дъски.

В средата на стълбата спря, тялото му напрегнато приклекна. Използваше както слуха си, така и танжинското око. Дъждът барабанеше по прозорците, дървените капаци леко потропваха при някой по-силен порив на вятъра. И това беше всичко.

Представи си с нереална яснота свръхестествената сила на месулета и в сърцето му се промъкна страх. Знаеше, че не може да се сравнява с него, че последния път се беше измъкнал благодарение на изненадата и немалка доза късмет. На това обаче вече не можеше да разчита.

Преди години не се страхуваше от нищо. Но тогава още не знаеше за съществуването на Тао-тао, не беше станал жертва на опитен танжин, превърнал го в „широ нинджа“ чрез съответната обработка на мозъка. След физическото си възстановяване прояви интерес към миналото, всъщност именно благодарение на този инцидент той научи за танжините в собствения си род. Но в душата му остана неясна утайка. На млади години дори не се опита да разбере на какво се дължи тя, но сега вече знаеше на силата на Неизвестността. Някогашният му сенсей — човекът, на когото беше вярвал с цялата си душа, в крайна сметка се оказа враг. На това се дължеше утайката на неясния страх, че наученото от Канзацу все още крие своите тайни… Неизвестността.

Тя се беше превъплътила в месулета, в могъщия непознат, който дебнеше някъде там, в дъждовната парижка нощ. Сблъсъкът сутринта потвърди подозрението, оформило се в душата на Никълъс още при появата на моста Канфа в порутеното венецианско палацо: месулетът имаше друга задача.

Може би наистина е бил изпратен да убие Оками, както мислеше Челесте. Но макар възрастният японец да беше изчезнал, все още нямаше никакви доказателства за смъртта му. А месулетът беше насочил вниманието си към тях, в това не можеше да има никакво съмнение. Реакцията му, разбира се, беше съвсем логична — отстранил Оками, временно или постоянно, той беше длъжен да се заеме и с хората, които са се опитвали да го защитават…

Но инцидентът с моста Канфа вероятно е станал още преди отстраняването на Оками! Тази възможност беше доста смущаваща. Колкото повече я преобръщаше в съзнанието си, толкова по-малко логика откриваше в нея, особено на фона на общата обстановка в началото на операцията.

Да започнем отново, от самото начало, заповяда си той. Ако Оками е бил белязан за унищожение от оябун предател, защо, по дяволите, убиецът трябва да се захваща с Никълъс и Челесте? Защо да губи време и да се излага на потенциална опасност? Защо просто не премахне отвлечения Оками и работата да приключи до тук?

Предполагаемите отговори на тези въпроси бяха два, еднакво смразяващи кръвта: или задачата на месулета няма нищо общо с убийството на Оками, или не той е отвлякъл стареца… Първата вероятност означаваше, че Оками го е излъгал, а втората — че няма никаква представа за истинското състояние на нещата. И в двата случая заключенията щяха да са страшни…

Изпълнен с нетърпеливо очакване, той стъпи в коридора на най-горния етаж и се зае внимателното изследване на стаите. Доста се изненада от това, което откри там. Нямаше и помен от материалите, от които се изработват ритуални маски, нито едно от помещенията не приличаше на работилница. По-скоро имаше чувството, че е попаднал в солидна фирма, занимаваща се с финансови инвестиции.

Разсеяната светлина от площад Воск зад прозорците беше напълно достатъчна. Батареи от телефони, факсови апарати и телекси, мощни компютърни терминали — тъмни и някак призрачни в бездействието си. Бюра, настолни лампи, ортопедични столове. Обичайното офис оборудване. Но не съвсем. Липсваха документи. Нямаше дори следа от кантонерки и метални шкафове за съхраняване на папки и архиви.

Пристъпи към един от компютрите и го включи. Върху екрана грейнаха оранжеви букви и символи. За влизане в програмата трябваше да се набере кодово словосъчетание и в това нямаше нищо необичайно. Необичайното се съдържаше във факта, че всичко беше изписано на японски, с йероглифите „канджи“…

Изключи машината, вече напълно сигурен, че „Авалон ЛТД“ не е това, което би трябвало да бъде. Спомни си думите на Форново. Преди пет години компанията е била продадена на чужденци, но никой не знае какви точно са те…

С какво ли се занимава сега?

Нямаше никаква представа, но едно поне беше ясно — купувачът е японски концерн.

Изведнъж замръзна на място. Периферното му зрение долови леко движение, отразено от тъмния скрап на компютъра. Бавно се отпусна на колене, тялото му сякаш се превърна в дим. Завъртя се леко и незабележимо по посока на опасността. Не видя нищо.

Зае се с методично претърсване, проверяваше всяка сянка и отражение, преминаваше нататък едва след като беше напълно наясно с техния произход. Нито за миг не се изправи в цял ръст, остана на колене и след като приключи.

Долови движението за втори път, този път по-близо до центъра на полезрението си. Отново беше отразено в тъмния екран на близкия монитор, но това беше достатъчно за идентификацията му — оказа се кратък отблясък от фаровете на преминаваща по улицата кола. Хвана се за плота на бюрото, край което беше приклекнал, с невинното намерение да стане на крака. Но пръстите му изведнъж усетиха разликата между изкуственото покритие отгоре и повърхността отдолу.

Плъзна се под бюрото и вдигна глава. От вътрешната страна на плота стърчеше квадратен бутон. Натисна го, но нищо не стана. После видя, че редом е него, добре натикана в изкуствената материя, имаше малка секретна ключалка.

Извади стоманения „шурикен“ и вкара едно от остриетата в ключалката. Бутонът отстъпи под натиска на палеца му. Нищо не се случи. Никълъс премести стола и дръпна пластмасовата подложка от пода. В килима под нея се появи малка дупка. Бръкна и извади кутия с флопи дискове от три инча и половина, всеки един акуратно номериран.

Включи компютъра и вкара първия диск в процепа. Изчака на екрана да се изпише искането за кода и начука номера от опаковката на дискетата. Системата го отхвърли. Опита в обратен ред, но със същия ефект. После върху екрана се изписа предупреждение — ако до тридесет секунди не се вкара верния код, ще бъде включена аларма.

Никълъс изключи машината и се замисли. Реши да замени числата с букви от азбуката и отново щракна копчето.

Компютърът забуча, по екрана пробягаха разноцветни светлини. Беше забравил да извади дискетата и сега машината разчиташе нея, а не информацията върху твърдия диск. После отново се изписа поканата за въвеждане на кода. Набра цифрите, изписани върху кутията за дискети, и в отговор получи изброяването на различни директории. Поиска първата от тях и на екрана се появи дълъг списък с дати на оръжейни доставки: китайски изтребители Ф, руски бомбардировачи „Туполев-22М“, танкове Т-72, противовъздушни ракети САМ-13, американски изтребители Ф-15, разузнавателни свръхзвукови машини „Локхийд СР-71“, компютъризирани огнехвъргачки „Баджър“, мини „Питон-600“, ръчни противотанкови базуки „Дейраел“… Списъкът беше безкраен. По всичко личеше, че „Авалон ЛТД“ е разпределителен център и посредник между доставчици, скрити зад шифровани имена, и купувачи от Иран, Ирак, Афганистан и Балканите — новите горещи точки на планетата.

В края на списъка се появи любопитна редица от странни символи. Той натисна помощния бутон и символите се стопиха в един кратък израз: По поръчка. Означаваше ли това, че не са на склад?

Нагласи курсора в края на символите и натисна клавиша с надпис „ентър“. Върху екрана се изписа ТОРЧ 315.

Това пък какво е, по дяволите?

Изтекоха десетина секунди, после светът изведнъж се срути върху главата му.

Експлозията беше безшумна, изцяло вътре в съзнанието му. Не го усетих! Месулетът беше тук!

Не беше доловил пулсирането на „кокоро“, беше сигурен, че е в безопасност, поне за момента.

Претърколи се назад и разтвори танжинското си око. Напразно търсеше местоположението на противника си. Отново разбра, че единственият му шанс да победи беше да успее да се доближи на късо разстояние до месулета. На една ръка, не повече. Това би му позволило да използва някое от оръжията за близък бой.

Но противникът очевидно нямаше никакво намерение да му позволи това. Никълъс изстена и се отпусна на ръце и колене. Съзнанието му беше блокирано от черна сянка, не можеше да разсъждава. Светът се превърна в хаос, после се сви в малка бодлива топка от блестяща стомана, пронизваща черепа му.

Щеше да умре без дори да види лицето на противника си. Не знаеше името му, не можеше да отгатне причините за тази атака. Но смъртта се приближаваше. Това беше единственото нещо, което осъзнаваше със сигурност сред черния хаос в главата си.

Никълъс!

Направи опит да се концентрира, да насочи душевните си сили към „кокоро“. Но пътят беше блокиран от бодлива тел, усилията му да се доближи до мембраната в центъра на вселената бяха обречени на неуспех.

Акшара не беше достатъчна, в съзнанието му отново се промъкна съмнението, заразно като смъртоносен вирус: в самата същност на обучението, което беше получил от Канзацу, е посято семето на унищожението. Това би било съвсем в стила на стария сенсей с деформирана от Кшира душа. Канзацу беше велик измамник, майстор на интригата. Вероятно дори от гроба е успял да начертае пътя към унищожението на Никълъс…

Никълъс!

Акшара учи, че седем пътеки водят до „кокоро“. Но всички те бяха блокирани, главата му беше подложена на огромен натиск, той бавно оглушаваше и ослепяваше. В ушите му се появи пронизителен вой, сякаш от глутница гладни вълци. Мембраните им започнаха да кървят. Въздухът пареше дробовете му, имаше чувството, че се намира във вътрешността на огромна пещ.

Пред очите му се появиха алени отблясъци и странни видения. Възпалената кора на мозъка му почти не ги възприемаше, но те самите бяха достатъчно гротескни, сякаш изскочили направо от зората на човешката цивилизация. Натискът върху мозъка му ставаше непоносим.

Никълъс!

Течаща вода, камбанен звън… После отново пронизителният вълчи вой, последван от звънтяща тишина… Той направи опит да я сграбчи, но тя му се изплъзна. Воят се усили, стана нетърпим. Студената ръка на смъртта притисна дробовете му, костеливите й пръсти започнаха да измъкват…

Никълъс!

Най-накрая я чу, разбра какво се съдържа в този вик. Умът му влезе в контакт с нея, въпреки ледената хватка на смъртта…

— Ето… — това беше всичко, което успя да произнесе.

Но тънката нишка се приближи и започна да се спуска над него. Пъпна връв сред хаоса, глътка живот за вцепененото му тяло. Костеливите пръсти на смъртта разхлабиха хватката си, пропастта под пулсиращата мембрана на „кокоро“ започна да се отдалечава…

Едва сега разбра как е успял да го заслепи противникът — беше го натикал под „кокоро“. Ето защо седемте пътеки бяха блокирани. Насочи психическите си сили нагоре, бавно ги нагоди към ритъма на космическото сърце… Сега вече беше в състояние да насочва мисълта си, да я трансформира във физическо действие.

Затвори танжинското си око, накара го да заспи. Вече знаеше, че не може да разчита на него, защото именно натам беше насочена психическата енергия на месулета. Отвори очи и видя фигурата на Челесте, свита на кълбо и потръпваща от ужас. Но именно от нея се проточваше тънката нишка, която беше спасила живота му.

А зад нея заплашително се издигаше тъмната фигура на месулета.

В този кратък миг душата му се освободи от последното було на заблудата, истината блесна е цялата си съкрушителна сила: Той не може да позволи да й се случи нещо лошо, защото е парализиран от любов, от истинска, дълбока любов!

В следващия миг до слуха му достигна тънко просвирване — сякаш мушица беше попаднала в мрежата на невидим паяк. Вниманието му се раздвои, очите му успяха да уловят кратък проблясък, мозъкът му отчаяно се опитваше да дешифрира сигналите. А после от мрака излетя остър нож и полетя към гърдите му.

Рената Лоти беше внушителна жена във всяко отношение. Беше прехвърлила седемдесетте, но фигурата и беше висока и стройна, все още стегната. Гърбът й не беше приведен, ръцете й не трепереха, походката й беше сигурна и стабилна. Лекото, едва забележимо накуцване само подчертаваше необичайната й свежест.

Тя е дяволски умна, беше казал Делакроа, търговецът на оръжие. Никой мъж не може да се сравнява с нея. Специалността й е уреждането на всякакви контакти на Азиатския континент, само тя може да ти свърши работа…

Гоунт се срещна с нея на ъгъла на булевард „Конституция“ и 17-а улица, точно срещу зелената морава на Белия дом. Отново го обзе странното чувство, че е в провинцията, далеч от гъмжилото на големия град. За това допринасяше огромното открито пространство наоколо, синьото небе над внушителните бели колонади на президентската резиденция.

Зад гърба му се издигаше внушителната сграда на ОАД[3], блестяща с цялото ренесансово великолепие на тронната колонада пред входа и масивния бронзов портал. Зад него се издигаше странната статуя, олицетворяваща двете Америки, подчертаваща по недвусмислен начин дълбоката културна пропаст между тях.

Рената Лоти имаше решителното лице на жена, която знае как да се придвижва в коридорите на властта. От нея се излъчваше чувство за собствено достойнство и ясна цел в живота. Ако някога е била разочарована от действителността, това положително е било много отдавна, в осанката й нямаше дори следа от цинизма, който идва заедно с разочарованията от живота. В нея не се забелязваше и обичайният за вашингтонските политически кръгове фалшив патриотизъм, което беше наистина странно… Чипият нос, високите скули, хлътналите бледосини очи и решителната брадичка излъчваха авторитет, с който несъмнено се съобразяваха… Косата й, стегната в кок, имаше цвят на стара платина. Макар и малко ярък, той също допринасяше за общото й излъчване.

Беше облечена в черно копринено костюмче, обувките и чантата й бяха от черна, отлично обработена крокодилска кожа. На раменете си беше наметнала стилно манто от скъпа вълна, също в черен цвят. Нямаше никакви бижута е изключение на пръстен с огромен рубин, заел мястото на брачната халка.

— Господин Гоунт?

Той кимна с глава, а тя се усмихна, сякаш да му демонстрира белотата на ситните си зъби.

— Благодаря, че веднага приехте поканата ми — рече Гоунт и почтително стисна ръката и.

— Познавах баща ви. Беше човек, с когото всички се гордееха… — усмивката й се разшири: — Освен това бях на една адски тъпа театрална постановка. Тъкмо се готвех да се измъквам, когато вие ме потърсихте по пейджъра… Точно навреме! — главата и беше леко наклонена над рамото, приличаше на гимназистка, която прави оглед на новия си съученик. — Казахте, че сте взели номера ми от Тимъти?

— Да, от Тимъти Делакроа — кимна Гоунт и двамата бавно поеха по тротоара. Рената посочи една пейка в градинката пред ОАД. — Каза, че вие вероятно сте единственият човек във Вашингтон, който ще може да ми помогне…

— Много съм поласкана — отвърна тя, по лицето й остана сериозно. — Отдавна познавам Тимъти, сигурна съм, че никога не преувеличава…

Гоунт сбито й разказа за интереса на сенатора Бейн към „Томкин Индъстриз“ и личността на Никълъс Линеър, после заключи:

— Разбрах, че Делакроа е поддържал тесни контакти със „Сато-Томкин“ чрез президента на сайгонския ви филиал Винсънт Тин. Ако това е вярно и ние наистина сме замесени в оръжейни сделки, аз се страхувам, че комисията на Бейн вече е в течение… Компанията ни е обречена, а Никълъс вероятно ще прекара остатъка от живота си в затвора…

— Зная много неща за Тин — кимна Рената. — Доста се учудих, когато беше назначен за президент на сайгонския филиал на „Сато-Томкин“, постоянно се питам кой е организирал тая работа…

— Какво искате да кажете? — наостри уши Гоунт.

— Името на Тин означава големи неприятности — отвърна тя. — Най-големите възможни… Той е гъвкав и умен бизнесмен, върши всичко както трябва и спазва сроковете… нещо доста необичайно за Югоизточна Азия… Истински предприемач, но в лошия смисъл на думата. Защото безогледно се залавя с всичко, от което може да получи печалба.

— За компанията?

— За себе си — поклати глава Рената, замисли се за момент, после добави: — Не познавам лично господин Линеър, но сигурно се досещате, че доста съм слушала за него… Хората твърдят, че притежава „буши но насаке“ — това, което самураите са наричали „чувствителността на боеца“… — очите й, ясни и блестящи, сякаш недокоснати от годините, замислено се насочиха към автомобилния трафик по булевард „Конституция“. — Доколкото съм осведомена, този човек притежава изключително развит нюх… Права ли съм, господни Гоунт?

— Абсолютно.

Рената кимна с глава, сякаш отдавна знаеше отговора на този въпрос.

— Струва ми се малко вероятно той лично да е назначил Тин… По-скоро му го е препоръчал доверен човек от обкръжението…

— Забележката ви е изключително интересна — развълнувано отвърна Гоунт. — Защото през цялото време имам чувството, че някой е организирал в детайли операцията по унищожението на Никълъс и неговата компания!

— Рене Бейн е като тумор, впит в тялото на обществото — каза Рената. — В момента командва парада, въпреки усилията на сенатора Брандинг и други членове на опозицията. Позициите му са непоклатими, а това означава, че и онези, които го презират, са принудени да го търпят… Затова искам да бъда сигурна, че знаете с кого говорите и какво говорите. Приятелите на Бейн във Вашингтон са навсякъде, за много от тях дори не подозирате…

— Благодаря за предупреждението — кимна Гоунт. — Но аз съм стара кримка, зная кога да си затварям устата…

— Но ако сте решен да проследите пътя на Винсънт Тин, несъмнено се намирате в опасност — каза Рената. — Тимъти не знае дори половината от машинациите му… Крадените оръжейни пратки са само върха на айсберга, ако говорим за миналото на Тин. Занимавал се е с контрабанда на наркотици, забранено химическо оръжие, секретни военни технологии… И от това е натрупал огромно състояние.

— Но защо тогава му е била нужна платената длъжност в „Сато-Томкин“? — хвърли й изпълнен с любопитство поглед Гоунт.

— Несъмнено за прикритие — отвърна Рената. — Законният бизнес е бил именно това, от което се е нуждаел… Подозирам, че го е вършил отлично и компанията е била доволна от него. В днешно време не си струва да парадираш с незаконни операции и Тин отлично го знае.

— Искам да открия кой ни е поставил динена кора — въздъхна Гоунт. — Това е единственият ни шанс да оцелеем!

Рената мълча толкова дълго, че той започна да се изнервя.

— Какво мислите?

Тя въздъхна и се обърна да го погледне:

— Чувствам прекалено много очи върху себе си. Хайде да се поразходим…

Започна да ръми, но Рената само закопча най-горното копче на палтото си и продължи да крачи. Елипсата пред Белия дом остана зад гърба им, пресякоха „Конституция“ и навлязоха в парка Западен Потомак. Теренът под краката им започна да се снижава, след известно време Гоунт си даде сметка, че вървят към Мемориала на жертвите във Виетнам. Скоро пред очите му се появи грамадата от черен гранит, в душата му нахлуха разпокъсани спомени.

Съскането на автомобилните гуми вдясно от тях постепенно заглъхна и отстъпи място на нощния ветрец, който шумолеше сред последните листа на дърветата. Рената Лоти крачеше до него с лекота, преодоляването на наклона и неравностите на терена очевидно й доставяше удоволствие. Под краката им шумоляха окапали листа, в съзнанието му се появи приятната гледка на късната есен, земята дими, листата на дърветата греят в богата палитра, съдържаща всички оттенъци на златистото…

Помисли за мъртвия си баща, за особеното му положение в този град. Беше успял да се справи с лепкавите му пипала преди те да успеят да го погълнат… Това несъмнено беше огромно постижение и той изпита голямо облекчение от факта, че се е върнал във Вашингтон не по собствено желание, а по силата на обстоятелствата.

Рената крачеше с наведена глава и ръце в джобовете, дълбоко замислена. Дъждовни капчици проблясваха в косата й като малки брилянти.

— По всичко личи, че във вашия случай ще трябва да поемете по най-прекия път… — обади се най-сетне тя. — Това означава да откриете кой е препоръчал Винсънт Тин за мястото в Сайгон… — замълча за момент, от устата й излитаха малки облачета пара: — Но работата е там, че този път е и най-опасният…

Делакроа не беше го подвел, помисли си Гоунт. Тази жена наистина е много специална. В нейна компания се чувстваше спокоен и уверен, заключенията на будния й ум му доставяха истинско удоволствие. За миг изпита нещо като завист към съпруга или любовника й, които и да бяха те…

— Мисля, че един човек във Вашингтон е в течение на нещата — продължи Рената. — Но евентуалният контакт с него ще бъде изключително опасен.

Стигнаха до първата от паметните плочи на Мемориала. Черният мрамор, изпъстрен с имената на загиналите, влажно проблясваше. Дъждът плющеше върху него, вадички, подобни на сълзи, се стичаха по гладката повърхност…

Рената се спря и отправи поглед към плочата. На метър от краката й плющеше малко американско знаме, забито направо в земята. Зад него аленееше букет свежи рози. Извърна се към него, облачето пара от устата й достигна до ревера на палтото му.

— Помните ли какво ви казах преди малко? Във Вашингтон има доста хора, които тайно подкрепят сенатора Бейн. Моят човек е един от тях… Заема висок пост в щаба на Бейн, но действа като законспириран агент и публичните му изяви са в съвсем друга насока…

Очите й, тъмни и замислени, сякаш се превърнаха в част от черния гранит зад гърба й.

— Слабото му място е личният живот, има доста свободни сексуални навици… Съвсем наскоро се сдобих с няколко отлични снимки и чаках подходящия момент, за да ги пусна в действие… Очевидно нашата среща е едно щастливо стечение на обстоятелствата.

В мрака на дъждовната нощ тя изглеждаше млада и свежа, Гоунт с изненада откри, че от фигурата й се излъчва вълнуващо желание. Неволно си спомни за портрета на Лукреция Борджия — сестрата на Юлий Цезар, който беше съзерцавал преди време. И двамата са били незаконородени, според легендата именно този факт е лежал в основата на неутолимата им жажда за власт… За миг Гоунт си представи тази жена в ролята на Лукреция Борджия, сърцето му потръпна.

— Този човек е пряко свързан с мозъчния тръст на Рене Бейн — продължи Рената. — Ако решите да се възползвате от моите материали, той положително ще ви разкаже всичко, което знае — дългият показалец, силен и чист, без следи от лак, избърса дъждовна капка от лицето й. — Кой знае, може пък именно това да сложи прът в колелата на мощната машина на сенатора…

Най-сетне! Най-сетне някакъв шанс компанията да бъде спасена! Гоунт почувства как му се завива свят от вълнение. Само преди няколко часа беше напълно отчаян и сериозно се питаше дали да не се хвърли в Потомак. Но сега нещата претърпяха коренна промяна, самотните му усилия най-накрая дадоха някакъв резултат.

— Кажете ми името на този човек — задъхано рече той.

По лицето й проблясваха ситни дъждовни капчици, на бледата светлина откъм булеварда то изглеждаше като изсечено от мрамор.

— Уилям Джъстин Лилехамър — прошепна тя.

Дванадесета глава

Ню Йорк | Токио | Вашингтон | Париж

— Искам да направя признания — каза Маргарет и вдигна глава към лицето на Кроукър. — Но пред теб, а не пред Федералното правителство… Защото само на теб ти вярвам! — облегна глава на рамото му и добави: — Господи, колко театрално звучи! Та аз почти не те познавам! Какво направих с живота си?…

— Нали си знаела какво искаш, когато си встъпвала в брак?

— О, да! Тогава знаех. Но какво представлявам сега? Не мога да се позная… Всичко, което исках, изведнъж изгуби смисъла си.

Пътуваха през Кънектикът с нейния „Лексус“. Бяха оставили Франси при приятелката на Маргарет — разведена жена, която предлагаше консултантски услуги в дома си и живееше в компанията на интелигентна шотландска овчарка на име Мърифийлд. Беше страстен играч на голф, обеща им, че ще запали и Франси.

— Искам да ти благодаря — прошепна Маргарет. — Отношението ти към Франси беше страхотно. Направо се страхувах, че няма да те пусне…

— Тя е силно момиче — поклати глава Кроукър. — Има желание за живот, дори след всички ужаси, които е преживяла.

— Страхувам се, че обърках и нейния живот…

Известно време пътуваха в мълчание. После той й разказа за приятелството си с Никълъс. От самото начало, когато и двамата преследваха нинджата Сайго, оказал се братовчед на Никълъс. До самия край — премеждията в Япония, при които изгуби ръката си. Събитията бавно оживяваха в съзнанието му, сърцето му се сви от остра болка. Никълъс му липсваше…

— Завиждам ти — прошепна Маргарет. После видя, че поемат по пътя за Олд Уестбъри и тръсна глава: — Не! Не искам да се връщам у дома! Не мога!…

— Но мъжът ти…

— Мъжът ми не се брои — внимателно отвърна тя и отметна кичур коса от челото си. — Вече ясно виждам това… — извърна се на седалката и втренчи поглед в лицето му: — Ще ти кажа нещо, Лю… Нещо, което никога не съм допускала, че мога да споделя с когото и да било. Но не съм допускала и това, което се случи с мен… Толкова съм уплашена, че трябва да направя нещо… Трябва да разпръсна ужаса в душата си, иначе ще загина!

— Страхуваш се, че убиецът на брат ти ще се върне?

— Не — поклати глава тя и гласът й потрепна от силата на емоциите. — Страхувам се, че няма се върне!

Спряха пред червен светофар, от двете им страни се наредиха дълги колони коли. Кроукър изпусна въздуха от гърдите си:

— Мисля, че трябва да ми обясниш…

— Ще ти обясня — кимна Маргарет. — Това и още много други неща… Но сега карай, Лю. Натисни педала и карай! Искам да изчезнем накрай света!

През целия път до Монтаук Пойнт тя сякаш спеше, изпънала се на седалката с отметната назад глава и спусната над лицето коса. Приличаше на момичето, с което се срещаше в онова далечно лято, през което беше успял да се измъкне от жегата на Кухнята на Ада, нарочно приел да се включи в „Програмата за деца без шансове в живота“ на щатските власти. Озова се в Пенсилвания, някъде в околностите на малко градче с индианско име, което изглеждаше страхотно смешно за момче на неговата възраст. Натъкна се на момичето в прашен, оплют от мухите магазин за смесени стоки, пиха кока-кола за пет цента от стар автомат, боядисан в червено и бяло. Следобедът му се стори невероятен…

Невинността беше скъпоценна стока за хлапак като Лю Кроукър, свикнал да троши чуждите глави и да защитава своята със стара бухалка за бейзбол. Такъв беше животът на момчетата в нюйоркския Уест Сайд. Невинността беше сън, недостижима мечта. Нещо, до което не беше се докосвал, преди да срещне Ребека. Затова и не я различи — това щеше да стори по-късно, след много, много години…

Кроукър я събуди, когато наближиха Амагансет откъм изток и пътят започна да се извива покрай величествени дюни, сред които тъмнееха самотни борове и диви розови храсти. Тук сушата се превръщаше в тясна ивица, свързваща Монтаук с източния край на Хамптън. Още едно индианско име, помисли си той.

Видя, че Маргарет се размърда, и промърмори:

— Скоро асфалтът ще свърши… Гладна ли си?

— Да почакаме още малко — отвърна тя и отправи поглед към безкрайните пясъчни дюни отвъд стъклото.

Отбиха край паянтова барака в края на пясъчната ивица, която се оказа рибарска кръчма. Кроукър искаше да се свърже с Лилехамър. Да му докладва за последното развитие на събитията, но главно, за да чуе резултатите от лабораторните анализи. Насреща се обади женски глас, поиска оперативния му псевдоним и го помоли да почака. Кроукър имаше чувството, че се опитва да открие Лилехамър по радиостанцията, което означаваше, че само Бог знае къде се е запилял…

— Беше прав, като каза, че ще ни трябва магьосник — прозвуча най-сетне познатият глас. — Няма никакви отпечатъци, с изключение на тези на жертвите… — сякаш говореше през кутия за консерви, металическите нотки бяха ясно доловими. — Ако играехме в научно фантастичен филм, положително щяхме да идентифицираме мръсника по собствените му ДНК и вече щяхме да разполагаме с подробния му портрет!

— Много смешно! — сопнато отвърна Кроукър, който след събитията през деня съвсем не беше настроен за каламбури. — Кажи с какво в действителност може да ни помогне ДНК!

— Нищо. Съвременната наука ни оставя да се оправяме сами. Но перото, затъкнато в трупа на момичето, е наистина интересно. Принадлежи на бяла сврака — едно рядко срещащо се пернато, според експерта на Смитсоновия институт, когото изплаших до смърт… Толкова рядко, че трябваше да поискам мнението на шестима орнитолози, преди да го идентифицирам… Живее във високите плата на Азия, в САЩ няма нито един жив екземпляр. Нито в зоологическа градина, нито при частни колекционери! А ти имаш ли напредък?

Кроукър му предаде кратко и доста редактирано описание на премеждията си с Маргарет.

— Имаш огромен напредък, продължавай в този дух! — похвали го Лилехамър. — Значи тоя тип Робърт е от Изтока, а? Бялата сврака също е от хам… — замълча за момент, осигурената срещу подслушване линия тиктакаше като бомба със закъснител. — Виж какво, ако мадамата Де Камило е права и убиецът си пада по нея, тя е нашият най-добър приятел! Дръж се здраво за нея. Звънни ми веднага, ако мъжът й вземе да ти създава неприятности. Ще ти предам достатъчно компрометиращи материали, за да го укротиш. Тони Д. не е Доминик Голдони, с такива като него лесно се оправяме!

— Трябва да те видя веднага след като приключа с нея, а това ще стане утре. Чакам да предложиш мястото…

Лилехамър се замисли само за миг:

— Ангажирай места за първия полет до Вашингтон, и за двамата. Ще ви чакам на летището. Преди това ми звънни да кажеш точния час.

Кроукър прекъсна разговора и се върна в колата.

Прекосиха малкото селце и спряха пред „Госмънс“ — ресторант от среден калибър, кацнал на хълма над пристанището. Някога тук е било убежището на китобойните кораби, но днес мястото беше като всяко друго — изпълнено със заведения за бързо хранене и магазинчета за сувенири.

Седнаха в близост до един от панорамните прозорци. По това време на годината ресторантът беше почти празен, но гларусите — дръзки и затлъстели от обилната храна, отказваха да напуснат крайбрежните води и кръжаха над главите им с тревожни крясъци.

Пиеха си питието и мълчаха. Кроукър се контролираше добре, макар че изгаряше от нетърпение да научи нещо повече за убиеца на Голдони. Нямаше да бъде лесно. Срещу него седеше единственият човек на света, който имаше връзка с този тайнствен тип. Предчувствието, калено в многобройни схватки по улиците на Ню Йорк, ясно му нашепваше, че ако жената насреща му не успее или не пожелае да му помогне, убиецът никога няма да бъде открит, въпреки огромната машина на Лилехамър. Усещаше, че тя иска да му разкаже всичко, натрупало се в душата и след отвличането, но това бяха ужасни, трагични събития… Знае ли човек дали ще й достигне кураж (или доверието в него), за да изкара всичко на безпощадната дневна светлина? Поставяше се на нейно място и никак не беше сигурен, че би сторил това…

Маргарет опразни чашата си, очите й останаха заковани в нея.

— Когато ни пусна… когато приключи с Дом… и ние с Франси се прибрахме у дома, аз знаех, че още нищо не е свършило… — гласът й беше глух, внезапно избледнелите й очи безпомощно потърсиха неговите.

Преглътна и изведнъж му заприлича на човек, който забива пръсти в пясъка на брега на морето, решен да устои на ударите на прибоя.

— Знаеш ли… Между него и мен се случи нещо, което дори и той не е очаквал… Той се появи тук, за да ме използва и да се добере до Дом. В това успя напълно. Но после се случи нещо странно… По време на една от крайпътните ни нощувки… Не зная как да го нарека, нещо като… преливане…

— Нарочно ми даде възможност да го убия и аз не се поколебах да се възползвам от нея… Но беше обмислил всичко и бръсначът в ръцете ми се оказа ненаточен… Каза, че този факт е без значение и беше прав… Защото аз направих опит да го убия… Това беше важното. Този акт отключи нещо, което е било скрито дълбоко в душата ми… Разбрах, че притежавам вътрешна решителност, за която дори не бях подозирала…

Облиза пресъхналите си устни, Кроукър вдигна глава и поръча по още едно питие. Изчака отдалечаването на келнера и подхвърли:

— Спомена нещо за преливане…

— Да — кимна тя. — Знаеш ли, сякаш от него получих тази решителност, но в замяна на това и той взе нещо от мен…

— Какво?

— Не зная — отвърна тя и отпи от чашата си. — Или поне тогава не знаех… Сега започвам да се досещам и сърцето ми се свива от ужас — отпи още веднъж, почти несъзнателно. Кроукър реши да поръча храна в момента, в който се появи келнерът.

— Трябва да го споделя с някого — прошепна Маргарет и скри лице в дланите си. — Не мога повече да го държа в себе си… Но кой би ме разбрал? С мъжа и детето си не мога да говоря, това е просто изключено… Същото важи и за познатите ми — главата й се повдигна, очите й потърсиха неговите. За какво ли, запита се той. За съчувствие или присъда? — Оставаш ти, Лю… Защото не зная какъв си ми и какъв можеш да станеш… Ти си толкова непознат, колкото и животът край мен…

— Маргарет, какво се страхуваш, че мога да ти отнема?

— Способността да го мразя.

Видя, че се страхува да не й се изсмее в лицето — така, както без съмнение би постъпил съпругът й. Но той беше видял обезобразеното тяло на Доминик Голдони и съвсем не му беше до смях. Напротив, почувства как по гърба му пробягват ледени тръпки.

— Сякаш сме свързали душите си завинаги… Не мога да го изхвърля от съзнанието си. Не говоря за лицето или тялото му… Не… Усещам го до себе си в мрака на нощта, долавям миризмата му…

Кроукър потърси очите й:

— Маргарет, искам да ти кажа нещо, преди да продължиш… Човекът, който уби брат ти и отвлече вас с Франси, е толкова опасен, че ти буквално си единственият човек на света, който може да помогне за неговото залавяне. Без теб нищо не мога да направя. Имам чувството, че искаш да ми помогнеш, но ако това е толкова болезнено за теб, аз…

— Наистина искам да ти помогна — забързано го прекъсна тя. — Но преди това искам да бъда сигурна, че той не е… — млъкна, задавена от емоции.

Кроукър спря минаваща край масата им келнерка и поръча супа от миди и лангуста на скара. Мидите пристигнаха почти веднага — сварени в огромни купи и гарнирани със сладки водорасли. Маргарет бавно започна да се храни, лицето й постепенно възвърна цвета си.

— Непрекъснато мисля в какво отношение съм се променила, след като бяхме освободени — продължи тя, след като приключи с мидите и бутна купата настрана. Облиза пръстите си един по един, като сита котка: — Честно казано, бракът ми беше пълен провал. Ние с Тони не общуваме, сега вече съм убедена, че никога не сме го правили… Когато става въпрос за общуване с жени, Тони прибягва единствено до юмруците си и онова, което виси между краката му. С мъжете общува чрез сложните пазарлъци и в това се състои животът му. Обадя ли се, реша ли да изкажа мнение по някакъв въпрос — моментално получавам порция бой. Предполагам, че се е отвратил от мен в момента, в който се роди Франси. Какво?! Не е син? — на лицето й се появи горчива усмивка: — Такива са сицилианците…

Келнерката донесе салфетки в целофанови пликчета и се зае да събира чиниите. Маргарет каза, че иска бира, Кроукър поръча две и момичето бързо се отдалечи.

— Работата е там, че ти си го приемала — промърмори той и побърза да се поясни: — Имам предвид боя…

— Това може да го разбере само една жена — хладно го погледна тя.

— Правя всичко възможно — поощри я е усмивка той. — Слушам те е безкрайно внимание!

За момент тя остана мълчалива, очите й се насочиха към спокойните води на канала, над който бавно се спускаше мракът. В устието се появи рибарска гемия с ярки сигнални светлини, силуетът й бавно започна да пресича панорамното стъкло, изведнъж заприличало на телевизионен екран.

— Дай ръка — тихо прошепна тя. — Не тази, другата…

Той й протегна биомеханичната си протеза, очите й пробягаха по чертата, която свързваше кожата е изкуствените елементи.

— Светът на мъжете е изпълнен с насилие… — прошепна. — Докато светът на жените… Всъщност жената постоянно се пита защо насилието е неразделна част от уравнението…

— Но пасивността…

— Продължаваш да мислиш като мъж — мило му се усмихна тя. — Пасивността няма място в това уравнение. Мъжете погрешно смятат, че жените трябва да бъдат пасивни, само защото не виждат смисъл в насилието. Това е заблуда — главата й се повдигна, в очертанията на брадичката й се долови решителност: — В едно отношение мъжете са пасивният пол и това често се оказва решаващо… Защото, получили право на избор, те неизменно предпочитат завареното положение. Мразят промяната и винаги се борят срещу нея. Жените, от своя страна, търсят стабилността. Замисли ли се човек върху нея, веднага ще открие, че става въпрос за съвсем друго животно…

Келнерката донесе лангустите и бирите. После им подаде по една пластмасова престилчица, която се завързваше зад врата. Маргарет взе в ръка трошачката и се зае с твърдата розово-оранжева черупка пред себе си. Едновременно с това продължи да говори:

— Казвайки това, аз току-що разбрах, че при мен нещата са малко по-различни… Доказа ми го Робърт… Бях готова да го убия. И от онзи момент нататък нещо се промени. Мога да стоя тук и да разговарям с теб, най-сетне мога да кажа на съпруга си „майната ти“ и да бъда убедена, че съм права… Защото вече съм в състояние да видя колко шибан е бил животът ми с него, защото разбирам, че съм допуснала грешка, търсейки стабилност за себе си и за дъщеря си! Тя неслучайно страда от булимия. Не е глупава, а вече не е и дете. Вижда ясно какво става около нея, усеща нещата по-добре от възрастните… Може би именно аз съм й нанесла най-дълбоките рани… Сега можеш ли да разбереш, че именно Робърт ми даде възможност да осъзная тази важна истина?

Кроукър замълча. Стомахът му тежеше от мидите, а може би от това, което щеше да се случи тук и сега, ако, разбира се, съумее да удържи нещата под контрол.

— Ти трябва да вземеш решение, Маргарет — промълви най-сетне той. — Доколкото разбирам, вече си взела едно — да ми помогнеш за залавянето на Робърт. Но сега трябва да си отговориш на по-друг въпрос: искаш ли отново да го видиш? Какво би спечелила от това? Той е брутален убиец, умен и може би луд… Но във всички случаи — изключително опасен. Веднъж си се отървала жива, но кой може да каже дали ще успееш и втори път?

— Той няма да ми стори нищо лошо.

— Откъде си толкова сигурна?

— Чувствам го ей тук — отвърна тя и почука с пръст между гърдите си. — Естествено като дишането и храненето. Между нас съществува особена връзка, по-дълбока от рационалното мислене… Няма логика, но съм сигурна в това, което ти казвам…

Най-странното беше, че той й повярва. Надничайки в ясните и очи, виждаше истината. Една дълбока, силна и плашеща истина. Космите на врата му неволно настръхнаха. Сякаш зад него внезапно се беше изправил мъжът, наричащ себе си Робърт…

После тръсна глава, в съзнанието му отново се появи ужасната картина, която двамата с Лилехамър завариха в Марни Сен Кроа.

— Може би трябва обърнеш повече внимание на това, което Робърт е сторил на Доминик — процеди той.

— Нима мислиш, че мога да го забравя? — тя също се беше отказала от храната и Кроукър направи знак на келнерката да разчисти масата. Маргарет я изчака да се отдалечи и продължи: — В този акт има нещо повече от смъртта на Дом. Не съм престанала да мисля за него откакто се завърнах от Минесота… — избърса пръстите см от ситните розови черупчици: — Вече ти казах, че искам да направя пълни признания… Това не е театрален жест, наистина го искам! — приведе се напред, на лицето й се появи напрегнато изражение: — Нали помниш какво ти разказа Франси? За честите ни посещения у вуйчо Дом и за пълния със сладолед фризер? А не се ли запита защо толкова често съм ходила там?

— Нали сте брат и сестра… — сви рамене Кроукър.

По лицето й се разля широка усмивка.

— За Бога, Лю, точно това ми повтаряше и Дом! Все ми се смееше и викаше: „Хайде стига, bellissima, нали сме брат и сестра! Кой ще вземе да се чуди колко време прекарваме заедно? Тони или федералните ченгета?“

Прекъсна, за да допие бирата си, по Кроукър беше сигурен, че иска да събере душевни сили. И беше прав.

— Разбираш ли, Лю… Брат ми е знаел, че ще умре. В продължение на две години се готвеше за смъртта.

Предлагаше му версии, искаше да види дали може да обърне гръб на логиката, да направи онзи скок слепешком, който ще му помогне да разреши загадката. Според него не беше тъпа, а наистина имаше нужда от мъж, който да замести брат й, да разчита на умствените й способности, да не бъде заслепен от красотата на тялото и богатството на рода й. Природната й интелигентност беше така ясно изразена, че…

Пресвета Дево! Това, което му хрумна, беше толкова зашеметяващо, толкова абсурдно, диво и лишено от логика, че имаше всички шансове да се окаже истина!

— Всичко е било заради теб! — дрезгаво изрече той. — Никаква Джини Морис, никакви женкарски истории! Доминик е нарушил правилата на ФПЗС, за да бъде с теб!

— Да — кимна Маргарет, очевидно доволна от досетливостта му. — Доминик избра мен за своя наследница, признавам това. Искаше да работя зад паравана на мъжа си, когото официално провъзгласи за следващ капо на фамилията. Това беше истинският повод за нашите срещи. Усвоявах бизнеса му, превръщах моята компания в прикритие на всички делови контакти, които бяха важни за управлението на неговата империя…

— Но нима това е възможно? — учуди се Кроукър. — Нима в изцяло мъжкия свят на мафията може да управлява жена?

— Изпълнението на плана беше трудно и изискваше време. Аз трябваше да осъществявам контакти с хората на Дом в политическата, изпълнителната и финансовата власт по коренно различен начин — като съпруга на Тони, като човек, който действа зад прикритието на неговата фасада. Но именно аз бях довереницата на Дом, благодарение на мен Тони разполагаше с информацията, която му позволяваше да поддържа връзките си живи…

Макар че успя да се досети за главното, Кроукър все пак имаше нужда от известно време за усвояване на подробностите.

— Нещо не ми е ясно — промърмори той. — Аз съм ченге, а ти току-що направи признание, което…

— Просто продължавам съвсем законната консултантска практика на брат ми — иронично се усмихна Маргарет. Дай да не затъваме в юридическите лабиринти, имаме далеч по-важна работа…

— Каква е тя?

— Нека се върнем към логиката — въздъхна тя. — Вече съм убедена, че Дом е знаел всичко. Бил е белязан, знаел е, че ще умре. Аз съм на същото мнение. Придържайки се към този факт, ще видим, че той е започнал да планира бъдещето още преди две години… Избрал е мен — една жена, за своя наследница. Защо? По всяка вероятност изборът му съвсем не е бил лек. На върха на този бизнес никога не е стояла жена. Никога! Защо тогава постъпи така? Отговорът се налага сам — защото никой, абсолютно никой, не би допуснал, че лостовете и механизмите на огромната му власт ще бъдат поверени в ръцете на жена, пък била тя и родната му сестра!

Главата и се сведе към масата, гласът и се превърна в шепот:

— Води се война, Лю. Жестока война в коридорите на властта, за която обикновените хора дори не подозират. И това не е обикновена гангстерска война — кланът на Голдони срещу клана на Леонфорте, макар че именно тази вражда лежи в основата на всичко…

— Не звучи ли това прекалено мело драматично?

— Не забравяй, че имам достъп до цялата секретна информация на Дом — отвърна Маргарет. — Дъхът ти ще секне, ако можеш да видиш имената на влиятелните личности, готови да сторят всичко в подкрепа на неговата кауза. Аз ги зная, вероятно затова си давам сметка за мащабите на бойните действия…

— Защо не прибегнеш до услугите на човека, който е давал секретни сведения на Доминик? — попита Кроукър. — Той положително ще може да ни помогне.

— Не го познавам — поклати глава тя. — Получавам писмени сведения в тайник, всеки пътна различно място. Връзката е еднопосочна, нямам никаква възможност за контакт — въздъхна и добави: — Сигурна съм само в едно: войната далеч надхвърля мащабите на мафията, в нея вземат участие президенти на някои от най-големите корпорации, федерални институции, губернатори, конгресмени, а дори и висши функционери от Белия дом… Единствената ни връзка с всичко това засега е Робърт.

Дланите на Никълъс, въоръжени със стоманените възли на „некоде“, светкавично се съединиха над острието на ножа. Камбанен звън наруши тишината в тъмната, изпълнена с неясни сенки стая.

Челесте изкрещя. Острието на ножа прекрати полета си на три сантиметра от сърцето на Никълъс. Той с погнуса го захвърли на пода, сякаш беше отровно насекомо, очите му пронизаха мрака отвъд неясните очертания на Челесте. Позна лицето на противника си веднага — ориенталските черти, бенката в ъгъла на плътно стиснатите устни. Това беше мъжът, който ги следеше във Венеция. В следващата секунда образът се стопи в мрака.

Потръпващ от мощните пулсации на Акшара, Никълъс усети как тялото му се налива със сила. Скочи на крака и се понесе напред, жадуващ за сблъсък с противника. Танжинското око остана затворено дълбоко в съзнанието му — вече знаеше, че този противник умее да използва силата на Акшара като щит. Сега трябваше да се довери на усвоените преди години бойни умения, да използва ръцете си.

По-скоро усети, отколкото видя фигурата на месулета в ъгъла, скочи напред и сграбчи китката на дясната му ръка. Умът му потърси най-подходящото от бойните умения, с които разполагаше, автоматически избра „сокумен-ирими-нате“, тъй като битката трябваше да приключи по най-бързия начин. Психическата атака на месулета го беше разтърсила като електрически заряд, беше го изправила на прага на смъртта. Сега не беше сигурен колко дълго ще може да издържи.

Изви китката на противника навътре и нагоре и прибягна до прийома „сувари-ваза“ — обездвижване на пръстите: Лявата му ръка се стрелна нагоре, мазолестият ръб нанесе страхотен удар в челюстта на месулета. В ушите му се разнесе ясно пропукване, ръката му продължи движението си напред и нагоре, тялото на противника изгуби равновесие и политна към пода.

Секунда преди лицето му да се забие в мокета и да се разнесе фаталното пропукване на вратните прешлени, Никълъс завъртя китката му и я приближи до очите си.

— По дяволите! — дрезгаво изруга той.

— Какво има? — пристъпи към него Челесте.

Той й показа лявата китка на врага.

— Оказа се, че имаме работа с друг човек… Няма татуировка с полумесец, значи това не е месулетът…

— Искаш да кажеш, че тук има и някой друг? — вдигна глава тя.

— Може би вече го няма — отвърна Никълъс и пусна китката.

Върна се при монитора, но екранът беше празен. Опипа с пръст процепа за дискетата, но и там нямаше нищо.

— По дяволите! — отново изруга той. — Успял е да измъкне архива на „Авалон“!

— Това какво е? — попита Челесте и посегна към скривалището за дискети в мокета. В ръката й белееше лист хартия. Никълъс го грабна, очите му пробягаха по написаното.

Какво искаш да знаеш? Къде се намира Оками или защо трябва да умре? Кой от двата въпроса е по-важен за теб — кого контролира Оками или кой е той самият? Ще решиш сам. Утре в два часа следобед трябва да бъдеш в енорийската църква на Хълма на мъчениците. Ела сам!

Подпис, разбира се, нямаше. Никълъс беззвучно повтаряше думите, изписани с равен почерк върху листа, сякаш бяха безмълвна молитва. Ясно усещаше клопката, но изведнъж се запита, дали това има някакво значение. Важното беше, че авторът на тази бележка знае какви въпроси да задава. Което означаваше, че има голям шанс да знае и техните отговори. Но дори този шанс да беше нищожно малък, той пак щеше да бъде на Хълма на мъчениците в посочения час.

— Микио Оками е изчезнал — обяви дребният мъж. — Което означава, че вече не е между живите.

Казваше се Томоо Козо и беше оябун на клана Ямаучи. Отдавна беше минал шестдесетте, но изглеждаше много по-млад благодарение на ежедневните тренировки по бойни изкуства, с ярко изразено предпочитание към боравенето с малки оръжия и хватките с голи ръце. Лицето му беше тясно и прекомерно дълго, сякаш сплескано от ръцете на гинеколог садист в момента на раждането. Главата му беше гладко обръсната и намазана с мазнина, на тила му имаше кичур посивяла коса, стегната на опашка. Беше облечен в панталон с тиранти, бялата му риза беше разкопчана точно толкова, колкото да показва краищата на криле и извити нокти — част от неповторимата по своя колорит татуировка „иризуми“, отличителен белег на Якудза. Малките му очички, черни и пъргави като на плъх, подозрително подскачаха по лица и предмети, сякаш постоянно очакваха нов, коварен заговор…

Нанги с интерес наблюдаваше постоянното му движение из стаята. Тя беше необикновена, напълно в тон с личността на собственика си. Дъските на пода бяха безупречно полирани, като в зала за бойни изкуства. Стените бяха от сив железобетон, на височината на човешки ръст стърчаха стоманени скоби, чието предназначение очевидно имаше връзка с физическото натоварване. В центъра на помещението имаше малък аквариум с овална форма и остъклени стени. На повърхността на водата се поклащаха красиви водни лилии, сред зелените водорасли се плъзгаха великолепно оцветени рибки от изключително редкия вид „кой“. Златночерните им гръбчета проблясваха на светлината на капандура с овална форма и дебело кристално стъкло, през която слънчевата светлина нахлуваше в плътен, релефно очертан сноп. В стаята нямаше други прозорци, ъглите тънеха в полумрак.

— Не бих казал, че съм прекалено опечален от този факт — продължи Козо, обикаляйки около аквариума като котка, която се готви за скок. — Отдавна бях стигнал до убеждението, че в ръцете му е концентрирана прекалено много власт. Зад фасадата на Кайшо се крие желанието за пълна диктатура, нищо повече… А ние, оябуните, неизменно трябва да изглаждаме противоречията си на Общия съвет и да приемаме тази диктатура… — очите му се насочиха към водата и с одобрение пробягаха по ценните й обитатели. Пръстът му потъна в нея, вероятно за проверка на температурата. — Да, действително имаше разногласия… Но историята ни учи, че войните и кръвопролитията винаги са оказвали благоприятен ефект върху развитието на обществото. Естественият подбор — това трябва да бъде мотото на Якудза! — От устата му се изтръгна кратък, някак детски смях. Дланите му енергично се потъркаха една в друга. Бяха прекалено големи, Нанги имаше чувството, че са ги отсекли от някои огромен американски дървар, за да ги присадят на китките на Козо…

Очите на дребния мъж проблеснаха, краката му се заковаха на място. Сякаш едва сега си даде сметка за присъствието на друг човек в стаята.

— Изборът на Кайшо промени всичко това. Властта, която упражняваше Съветът, беше прехвърлена в ръцете на един човек: Микио Оками. И както често се случва, това доведе до големи нещастия… — сключи пръсти зад тила си и замислено кимна с глава — Упражняването на властта е умение, което човечеството се опитва да усвои от хилядолетия…

Нанги стоеше прав, ръцете му почиваха върху драконовата глава на стария бастун. Не беше поканен да седне, не му предложиха чай. Томоо Козо разговаряше по този начин е всички свои гости.

— Знае ли човек? — сви рамене Козо. — Може би Оками е получил някакво послание… — свали ръце от тила си и нервно ги потърка: — И аз имам едно послание до вас, Нанги-сан…

— Лично?

— О, не! — стреснато го погледна Козо. — Аз съм просто един обикновен пощальон, Нанги-сан…

— Но това не ви попречи да прибегнете до доста необичайна покана за срещата ни, нали? — отвърна Нанги и хвърли многозначителен поглед към двете горили, които го бяха довели тук, изправени като призраци в сенчестия край на помещението. Все още не знаеше доколко ще бъде враждебен Козо, но изчезването на Оками не вещаеше нищо добро. — Бихте могли просто да ми телефонирате…

— Да ви телефонирам? — изсмя се дребният мъж, звукът беше остър и неприятен. — Не, драги Господин Нанги, това би означавало да афишираме открито връзката си, а ние не желаем това, нали?… Освен това човекът над мен изключително много държи на сигурността…

— И кой е този човек? — попита Нанги.

— Ще ме познаете ли? — обади се един глас от сянката в ъгъла. Тъмна фигура бавно се насочи към снопа светлина от кристалната капандура, изправените й очертания излъчваха някаква неясна заплаха.

— Ушиба-сан — приглушено възкликна Нанги.

Наохиро Ушиба леко се поклони. Беше мъж, прехвърлил четиридесетте, здрав и силен, с безупречно красиво лице. В друга страна несъмнено биха го възприели с леко презрение заради очебийната му женственост. Но в Япония беше точно обратното. Красивите млади герои, истински Аполони, известни под името „бишонен“, винаги са били под могъща закрила, понякога дори от самия император.

Наохиро Ушиба беше типичен „бишонен“, но изобщо не се нуждаеше от покровител. Беше ярко изключение от правилото, че властта й могъществото в Япония са винаги колективно притежание.

Имаше титлата „дайжин“ и беше начело на могъщото МИТИ — Министерството на международната търговия и индустрия — контролен и координиращ орган на целия японски износ. Същото, в което дълги години беше работил Нанги, преди да се прехвърли в частния сектор.

На фона на екстравагантната външност на Козо, строгото облекло на Ушиба изглеждаше почти болезнено. Носеше черен костюм от фина копринена материя, обувките му бяха безупречно излъскани, бялата риза просто грееше. Стилна вратовръзка на черни и бели ивици с малка червена точка в широката част придаваше абсолютно завършен вид на облеклото, прошарената му коса беше късо подстригана.

Над всичко обаче доминираше красивото, почти момичешко лице с гладка, сякаш недокосвана от бръснач кожа. По него всичко беше съвършено — пълните устни, плавно извитите скули, сърцевидно оформената брадичка, раздалечените очи с дълги мигли.

— В МИТИ още се говори за вашите успехи, Нанги-сан — любезно промълви Ушиба. — Изминалите години не могат да ги омаловажат…

Точно в неговия стил, помисли си Нанги. Комплимент, умело примесен с предупреждение. Сякаш му казваше: Внимавай, старче. Зная, че си умен, но времето работи срещу теб…

— Радвам се, че нещо от труда ми е устояло на годините — отвърна той. Като единствен сред присъстващите си даваше сметка колко е фалшива усмивката му.

— Често си напомняхме да влезем в контакт с вас — продължи Ушиба иззад искрящия аквариум преминавайки на официалната форма в множествено число. — Искахме да ви поканим на спокоен обяд, някъде сред природата… Но програмата ни е толкова претрупана, освен това… — на лицето му се появи типичната японска усмивка само е устни: — Освен това не бяхме сигурни, че помните какво представлява животът отвътре…

Обидата беше явна, но Нанги запази самообладание. Не можеше да си позволи враждебно отношение към човека, от когото зависеше почти всичко в бизнеса.

— Човек никога не забравя какъв е животът отвътре, след като веднъж вече го е живял… — отвърна спокойно той. — Сигурен съм, че един ден това ще разбере и дълбокоуважаемият „дайжин“… Някога аз бях на вашето място и от опит зная, че невежество има както вън, така и вътре…

Усмивката на Ушиба се разшири с един сантиметър, главата му леко се склони. Така показваше, че оценява по достойнство елегантната хапливост на отговора. Може би не е мой враг, помисли си Нанги. Но очите му попаднаха на Козо, който гледаше рибките си с празен поглед, и душата му изстина.

— Не можем да не се съгласим с вашето заключение — кимна със замръзнала усмивка Ушиба. — Защото всеки ден се натъкваме на невежеството… — беше избрал мястото си е прецизността на киноартист. Светлината падаше точно отгоре, фигурата му сияеше, сякаш обвита от божествен ореол.

— Имаме много теми за дискусия — продължи министърът. — За компютъра „Кошер“ и проблемите в производството му, за обвиненията срещу вашата компания и в частност срещу съдружника ви Линеър-сан…

Говореше така, сякаш нарочно се стремеше да привлече вниманието върху себе си и Нанги добре забеляза това. Слушаше внимателно, но не изпускаше от око Козо. Даваше си сметка, че от реакциите на оябуна ще научи далеч повече, отколкото от думите на министъра.

— Намираме всичко това за безкрайно обезпокоително — продължаваше Ушиба с тона на ученичка, грубо ощипана от приятелчето си. — Даже за недостойно! Ние разчитахме на Линеър да получи лиценз за производството на американския компютър „Кошер“, а след това да закупи и „Хайротек Инк.“ Това би било успех за Япония както в технологическо, така и в дипломатическо отношение. Но сега сме принудени да променим плановете си и да не вземаме под внимание дейността на „Сато“.

— Но Линеър-сан стори всичко това, а и много повече — изтъкна Нанги.

— Защо тогава Съединените щати блокираха продажбата на „Хайротек“? Защо Харли Гоунт, вашият представител в Америка, е получил призовка от най-влиятелната и опасна подкомисия на Конгреса и ще отговаря по обвинения в незаконна дейност и предателство? Защо самият Линеър се крие, за да не получи същата призовка? — красивата глава на Ушиба бавно се поклати: — Това са сериозни въпроси, Нанги-сан. Не могат да бъдат изтрити с няколко умни фрази…

— Линеър-сан не се крие — възрази Нанги с липса на убеждение в гласа.

— Така ли? — попита Ушиба и завъртя глава по посока на слънчевия сноп.

— Неговото пътуване извън страната няма нищо общо с призовката на американците — Нанги беше сигурен, че вече никой няма да му повярва.

— О, много ми е приятно да чуя това, Нанги-сан. Кажете, моля, къде е той? Знаете ли? Можете ли да го доведете при мен днес, утре, а дори и вдругиден? — главата разочаровано се поклати: — Едва ли… Представители на американското правителство го търсят без успех, за да му връчат призовката. — Доволната усмивка накара лицето му да светне. Приличаше на момиче, което среща старата си любов в компанията на ново гадже: — Да, да, те ни държат в течение на своите проучвания. И защо не? Сигурен съм, че ще имат нужда от нашето сътрудничество при проучването на „Сато-Томкин“. И ще го получат.

Светлината придаде особена плътност на чертите на Ушиба, лицето му заприлича на двуизмерна парадигма, сякаш беше илюстрация на някое лъскаво модно списание.

— В момента водим изключително деликатна игра на разбирателство със САЩ, Нанги-сан — продължи той. — Игра, която сме твърдо решени да спечелим. Затова няма да се поколебаем да изгубим пионка-две, а ако се наложи — дори офицер или топ…

— Американците искат да унищожат „Сато-Томкин“ и Никълъс Линеър. Хубаво, нека го сторят… И защо не? „Сато“ е пълно разочарование за нас, опроверга очакванията ни и превърна в провал едно доста обещаващо начинание.

— Според мен не обръщате достатъчно внимание на задкулисните игри — отвърна с ясно доловимо отчаяние в гласа Нанги. — Линеър-сан е убеден, че правителството на САЩ…

— Убежденията му никак не ме интересуват — хладно го отряза дайжинът. — Тук става въпрос за висша политика и ние нямаме намерение да обтягаме отношенията си с американците — зае нова поза, сякаш в лицето му бяха насочени камерите на световните информационни агенции. Изправен до него, Козо наблюдаваше своите рибки „кой“ с напрегнато внимание. — Връзките с обществеността и изграждането на подходящ имидж е игра, в която сме още новаци, Нанги-сан. Но твърдо сме решени да я овладеем в кратки срокове. Затова ще бъде сторено каквото трябва, можете да бъдете сигурен… Фактически и в момента работим по този въпрос. Американският сенатор Рене Бейн ще получи всички документи, които го интересуват, при това с цялата възможна гласност… — ръката му тържествено се вдигна нагоре: — Сега гласността е важна съставна част от нашата стратегия. Показвайки своето желание да помогнем на сенатора, ние ще смекчим неговата открита неприязън към Япония, а едновременно е това ще покажем на света, че наистина се променяме.

Кръвта на Нанги изстина в жилите му. Ясно си представи какво ги очаква с Никълъс при подобно отношение от страна на официалните власти.

— Значи сте решили да хвърлите на вълците моята компания, смисъла на живота ми… — изявлението му прозвуча кухо и патетично, вътрешно се прокле за проявената слабост.

Ушиба моментално долови състоянието му.

— Думите ви звучат доста горчиво, Нанги-сан — поклати глава той. — Ние, разбира се, ще се погрижим за вас… Все пак сте бил министър на МИТИ, един от нас… Но Линеър е съвсем друго нещо!

От дайжина струеше леденото спокойствие, което се излъчва от окото на унищожителен циклон. Нанги си даде ясна сметка, че всичко отива по дяволите. Компанията, Никълъс, всичко, което им е било скъпо… Сърцето му се сви от безсилие. Знаеше, че нищо не може да направи, но все пак беше длъжен да опита.

— Какво е сторил Линеър-сан, за да заслужи такова наказание? — горчиво попита той. — Нима са забравени заслугите му в защита на японските интереси? Нима не се е борил с враговете ни както в САЩ, така и в Русия?

— Нищо не е забравено — отвърна Ушиба. — Много хора от висшите среди се опитаха да го спасят… За това, с което е помогнал на Япония, за заслугите на баща му. Но настоящето трябва да вземе превес над бъдещето. Това е нашето становище.

Сърцето на Нанги се сви от мрачно предчувствие. Усети, че настъпва моментът за най-важното — онова, което беше принудило Ушиба да го привика по този унизителен начин.

— Настоящето? — вдигна глава той. — Какво имате предвид?

— Имаме предвид проекта „Чи“ — тайната рожба на Линеър-сан. Той е приведен в действие, Нанги-сан. При това без ваше знание. Филиалът на „Сато“ в Сайгон произвежда стоката, а вашият представител там Винсънт Тин вече от няколко месеца насам я предлага на всеки, който даде исканата цена!

Нанги се олюля от изненада. Дайжинът беше осведомен за прототиповете на „Чи“!

— Не зная нищо по този въпрос — промърмори той.

— За съжаление нещата не спират дотук — хладно продължи Ушиба. — Технологията на „Чи“ се използва при ново поколение ракети с компютърно насочване, произведени по поръчка на Ирак, Сирия и Афганистан. Благодарение на нея новото оръжие е в състояние „да мисли“, на него не може да убегне и най-бързият самолет в света!… Ето какво продавате вие, Нанги-сан!

Нанги напразно се опитваше да каже нещо, от устата му не излизаше нито звук.

А Ушиба безмилостно продължаваше:

— Проектът „Чи“ се ръководи от Линеър и това е известно на всички. Вярвам, че вече разбирате какъв психологически ефект ще има нашето дистанциране от него, особено за сенатора Бейн и неговата подкомисия. Представете си само колко удобна жертва ще бъде това! Затова нашите намерения са да го предадем на американците и да им помогнем да го разкъсат!

Стиснал в ръка 38-калибровия револвер, Харли Гоунт си спомни за ловните излети, на които някога го водеше баща му. Ясни и спокойни есенни уикенди, миризма на горящи листа във въздуха, горската прохлада на Вирджиния, мекото пружиниране на златистокафявата шума под краката му.

Мани Манхайм — плешив дебелак с небръснато лице и увиснали като торба панталони, внимателно го наблюдаваше.

— Как се чувстваш, Харл? Никога не съм те виждал с патлак в ръка… Лошо ми става, като си помисля, че можеш да натиснеш, спусъка и без да искаш да се лишиш от някой пръст на крака или, не дай Боже, от някой далеч по-важен атрибут…

Гоунт бавно се огледа, на лицето му се появи усмивка. Заложната къща на Мани си беше все същата. Някога, преди много години, той се беше появил тук в компанията на майка си. Вече напълно алкохолизирана, тя беше започналата залага всичко, което притежаваше. Като например платинената огърлица с брилянти, която баща му й подари за десетгодишната от сватбата им, наследената от нейната майка брошка със сапфири, а дори и венчалната си халка… Изгуби работата си няколко месеца след като започна да пие, скоро се принуди да залага вещите си, единствената й мисъл беше никой от семейството да не разбере за порока, който я унищожаваше…

Тогава Мани все още младееше, между него и бащата на Гоунт съществуваха стриктно делови отношения, намиращи приложение главно в областта на инвестициите. Гоунт бързо се сближи с него, двамата станаха не толкова приятели, колкото добри познати, готови да си подадат ръка в тежък момент… Мани имаше грижата да не продава нищо от това, което залагаше майката на Гоунт; той пък получи възможност да му се отплати няколко години по-късно. Рекетьори бяха започнали да изнудват бащата на Мани и Гоунт се обърна към някои свои познати във ФБР. Бащата беше оставен на мира завинаги.

— Пищовът е в отлично състояние — рече Мани, примигна под слабата светлина на лампата и бутна очилата си в основата на носа, носещ следи от многобройни счупвания. — Сам съм го почистил и смазал, човек в моя бизнес и на това се научава…

Не се безпокой — отвърна Гоунт и внимателно се зае да зарежда оръжието. — Зная как се използва подобна играчка.

— Нали обещаваш, че няма да направиш някоя беля? — сбърчи нос Мани.

— Обещавам — кимна Гоунт и пъхна револвера във вътрешния джоб на сакото си. — Мисля, че едва ли ще се наложи да го използвам… Вземам го просто за психологически ефект.

Мани въздъхна, заобиколи остъкления тезгях и отвори външната врата, защитена от дебели, оплюти от мухите стъкла, и метална решетка.

— Тъй и тъй си се върнал, дай да идем да хапнем някъде — промърмори той.

С удоволствие, Мани — отвърна Гоунт и излезе на тротоара.

Над Вашингтон бавно се спускаше нощта.

Предишната нощ прекара в един мотел, разположен в Бетезда, преди това дълго време разглежда снимките на Рената, обмисляйки как да притисне с тях човека, който се наричаше Уилям Джъстин Лилехамър. Денят използва за прегледна всички вероятни ситуации, които можеха да възникнат, после се зае с подготовката. Заложната къща на Мани беше последната му спирка.

— Наричат себе си „Огледалото“ — каза Рената по време на вечерната им разходка около Виетнамския мемориал. — Не мога да кажа нито кои са, нито под чии указания работят… Страхувам се, че дори президентът не разполага с такава информация. Имат огромно влияние и дълбоки джобове, макар че аз нямам никаква представа кой и по какъв начин ги финансира. Особена активност проявяват по време на войната във Виетнам, но вероятно са действали и преди нея…

— Какви са целите им? — беше попитал Гоунт.

— Да прекроят света според собствените си представи — отвърна Рената. — Да издигат на ръководни постове свои хора, да ги държат там, докато това им изнася, а после да ги заменят с нови. Разбиранията им са консервативни и протекционистични, стигат чак до ксенофобия… Твърдо вярват в правотата си, не се смущават, когато нарушават законите…

— Някой беше казал, че от прекомерна интелигентност умът на човека се изражда… Според мен това важи и за „Огледалото“. Членовете му са работили толкова дълго и толкова упорито в лабиринтите на скритата власт, че вече не могат да различават доброто от злото, правосъдието от беззаконието…

За удивително кратко време Гоунт успя да напусне занемарените улички, на една от които се намираше заложната къща на Мани. Озова се на безупречно излъскания площад Дюпон, заобиколен от внушителни викториански сгради с високи портали от ковано желязо. Нощният дъжд беше измил асфалта, контрастът между квартала на Мани и патрицианските къщи наоколо стана още по-силен. Това беше една от загадките на големия град, в който по уникален начин съжителстваха отчаяната мизерия и разкошните, добре охранявани квартали на неговите богати жители.

Подкара по авеню „Ню Хемпшайър“, на пресечката с улица М зави надясно и пое по моста, който щеше да го отведе в Джорджтаун.

Лилехамър живееше в просторна къща, разположена на възвишението над Дъмбартън Оукс. Малко по-нагоре беше обсерваторията на Военноморския флот, а зад нея — къщата на вицепрезидента.

Дотам се стигаше по една къса отсечка на улица С, която повече приличаше на междуселски път, тъй като от двете й страни се простираха тучни морави. Автомобилно движение липсваше, пешеходци също не се виждаха. Денят гаснеше, въздухът стана хладен от хапливия ветрец.

Гоунт плъзна наетата кола покрай къщата на Лилехамър. Вътре светеше, на гранитните плочи пред входа беше паркирана голяма лимузина комби, американско производство. Паркира зад ъгъла и се върна пеш.

Къщата беше доста навътре, с масивни колони от бял пясъчник над входа. Това правеше четирите й етажа да изглеждат някак по-просторни и по-солидни, впечатлението се подсилваше и от двете стройни брадфордски круши, които растяха на метър от фасадата.

Алеята за автомобили стръмно се издигаше нагоре. Нощта беше напоена от сладката миризма на влажна пръст, Гоунт отново си спомни за ловните излети с баща си. Бавно изкачи каменните стъпала и почука на масивната, блестящо черна врата.

Наложи му се доста да почака. Най-сетне вратата се отвори и на прага застана висок, слаб мъж с хлътнали бузи, рунтави вежди и пронизителни сини очи, които го огледаха със смесица от любопитство и хладно спокойствие. Беше облечен в бяла риза е разтворена яка и тъмносин вълнен панталон, ръкавите му бяха навити до лактите.

— Какво обичате?

— Търся Уилям Лилехамър.

— Аз съм. С какво мога да ви помогна?

Гоунт се представи. Отбелязал военната стойка на домакина, той прибягна до кратки и сбити фрази, без нищо излишно.

— Надявам се да ми отделите няколко минути. Идвам отдалеч, за да поговорим. Става въпрос за сенатора Рене Бейн и атаката му срещу компанията „Томкин Индъстриз“ и нейния президент Никълъс Линеър.

Веждите на Лилехамър едва забележимо се повдигнаха.

— Да оставим настрана мотивите на Бейн — рече той. — Защо мислите, че мога да ви помогна по отношение на едно разследване, водено от Конгреса? Нямам никакви връзки със законодателната власт.

— Не може да нямате — поклати глава Гоунт и ръката му се плъзна към затъкнатия в колана револвер. — Нали сте член на „Огледалото“?

Настъпи дълбока тишина, нарушавана единствено от шумоленето на листата над главата на Гоунт и далечното съскане на автомобилни гуми по авеню „Уисконсин“.

— Моля? — примигна Лилехамър, сякаш някой беше насочил лъч на фенерче в лицето му.

— Мисля, че разбирате за какво става въпрос — процеди Гоунт и стисна ръкохватката на оръжието.

Яркосините очи пробягаха по лицето му като рентгенови лъчи, главата леко кимна.

— Да, естествено — рече Лилехамър, усмихна се и отстъпи крачка назад. — Влезте.

На лицето му нямаше никаква изненада, спокойно се обърна и поведе Гоунт покрай извитото стълбище в колониален стил от полиран клен, към просторния хол с дебел килим на пода и ловни сцени по стените.

От Рената знаеше, че Лилехамър живее сам и тази информация се потвърждаваше. Никъде и по нищо не личеше присъствието на жена в този дом. В замяна на това мебелите бяха в изобилие — кожени, тръбни и дървени, някои от тях покрити с тежки възглавници в ярки цветове.

Кабинетът гледаше към малка, безупречно поддържана градинка зад къщата. Беше просторен, с висок таван и тапицирани в горскозелено стени и кремави декоративни колони в ъглите. Самият таван беше леко извит и наподобяваше купол, в средата му имаше, красива мозайка.

Лилехамър подмина двойка дълбоки кожени кресла и спря до високото барче.

— Едно питие?

— Бира, ако ви се намира — отвърна Гоунт.

Домакинът се наведе и отвори вратичката на вградения хладилник. Извади бутилка с кехлибарен цвят, капачката тихо пропука, течността се плъзна във висока, внимателно наклонена на една страна халба. Самият той си наля уиски и сода в широка старомодна чаша.

Пристъпи към Гоунт и му подаде бирата, после се оттегли зад инкрустираното писалище и седна на стол с висока облегалка.

Оставен сам да се погрижи за себе си, Гоунт хвърли поглед към най-близкия стол — някакво ниско съоръжение с брезент вместо седалка, поколеба се за миг, после реши да остане прав.

Няколко стенни лампи с бронзови абажури хвърляха мека светлина, атмосферата беше спокойна и приятна.

Лилехамър остави чашата на плота пред себе си и вдигна глава:

— Скъпи друже, преди всичко бих искал да разбера откъде сте научили за „Огледалото“.

Гоунт се поколеба. Не беше сигурен дали трябва да възприеме тактиката на Лилехамър и да отговаря на въпросите му, или просто да го притисне с компрометиращите материали. Всъщност нещата опираха повече до неговите нерви, а не до личността на домакина.

— Хайде да си спестим глупостите — тръсна глава той и остави чашата си. — Вие сте член на „Огледалото“, а как съм го разбрал няма никакво значение!

— Има, и то голямо — отвърна Лилехамър. — През дългата си и, бих казал, нелека кариера, положително съм си създал доста врагове. Всъщност това е валидно за всички обитатели на този град… — на лицето му се появи усмивка, сякаш искаше да превърне неканения гост в свой доверен приятел: — Ако някой от тези врагове ви е разправял небивалици, аз трябва да зная кой е той. Така най-лесно ще се разберем… — ръцете му се разтвориха: — Предполагам, че няма да ме лишите от възможността да отхвърля евентуалните обвинения срещу себе си.

Гоунт твърде късно улови металния проблясък в лявата му длан. Посегна към револвера на кръста си едва когато малкият 25-милиметров куршум влезе в съприкосновение с челото му. Не усети кой знае какво, сякаш беше получил женска плесница. Объркано примигна, изведнъж забрави защо ръката му стиска дръжката на револвера.

Втренчи се в яркосините очи, които безстрастно го наблюдаваха. Във фигурата насреща му имаше нещо познато, напомняше бронзовата статуя, издигаща се над Мемориала на падналите във Виетнам. Беше я виждал съвсем наскоро, в присъствието на някого… Но на кого? Валеше дъжд и в момента усещаше студените капки върху лицето си.

Вниманието му беше привлечено от тихата експлозия, главата му се отметна назад. Олюля се и започна да се свлича на колене, сякаш теренът под краката му изведнъж беше започнал да поддава. Дъждът беше много студен, вероятно и земята е покрита с лед…

Слепоочията му започнаха да пулсират, появи се леко главоболие. Нищо повече. Единственото странно нещо беше, че престана да вижда. Не, баща му никога не би го завел на нощен лов… Беше прекалено опасно. Той постоянно напомняше на момчето за опасността, която крие оръжието. Особено когато човек е сигурен, че пее заредено…

Къде съм, запита се Гоунт. В нощната гора. Но къде е татко? Опита се да извика, но от устата му не излезе никакъв звук. Съвсем наблизо екна изстрел, тялото му се люшна назад, в носа го удари миризмата на барут, примесена със сладко-горчивите изпарения на покритата с окапали листа земя. Скоро тя щеше да бъде скована в ледената прегръдка на зимата и всичко щеше да потъне в сън — сърните и яребиците, чинарите и бориките, кленовете и…

Бум!

— За Бога, човече — въздъхна Лилехамър и се наведе над неподвижното тяло. — Нали трябва да имам някакъв шанс за защита срещу обвиненията? — кръвта се смесваше с разлятата бира и образуваше странни шарки върху килима. — Така е прието в Америка…

Монмартър. Хълмът на мъчениците. Енорийската църква се наричаше „Сен Пиер де Монмартър“ и се издигаше северно от площад Тертер — някогашният открит театър, където са гастролирали най-известните парижки актьори. Сега там гъмжеше от проститутки и сутеньори, за които туристическите автобуси бяха като горския мед за изгладнялата мечка.

На външен вид „Сен Пиер“ не изглеждаше особено добре, изобщо не можеше да се сравнява с блестящата си съседка Сакре Кьор. Но вътре гледката беше съвсем различна и Никълъс го знаеше. Църквата е била издигната върху останките на римски храм от VII век. Отначало е била женски манастир, основан от ордена на Бенедиктинците, но след няколко пожара бенедиктинците се преместили на друго място и оставили храма на местните жители.

Никълъс забеляза неясна сянка близо до входа, напрегна взор и разпозна профила на Оками. Наоколо положително имаше съгледвачи, но това в момента беше без значение. Трябваше на всяка цена да се добере до възрастния японец.

Започна да се промъква натам, използвайки за прикритие група немски туристи, които спореха кой пръв да позира пред уличните художници, заели място на тротоара. Откъсна се от групата, когато приближи на десетина метра от фасадата на „Сен Пиер“ и хукна по посока на Оками.

Преодоля разстоянието на няколко скока и го сграбчи.

— Оками-сан!

Оками направи гримаса и се отскубна с неочаквана сила. В следващия миг вече тичаше към навалицата на площад Тертер. Пред Никълъс се изпречи ухилен нигериец и му предложи да купи огромен балон, върху който беше написано „Аз обичам Париж“. Заобиколи го и последва Оками, който вече беше изчезнал сред тълпата туристи и художници със съмнителни умения. Вдигна глава и потърси Челесте на мястото, което предварително бяха уточнили. Тя беше там — на малкото хълмче над църквата, и махаше с ръка в посоката, в която беше изчезнал старецът.

Никълъс рязко се обърна и успя да зърне фигурата му сред тълпата. Впусна се да го преследва, без да обръща внимание на групите немски и японски турнети, които се тълпяха край автобусите си. Оками пое по улица „Корта“, Никълъс изскочи иззад ъгъла точно навреме, за да го види как пресича по посока на „Соулс“ — тясна уличка-стълба, която излизаше от другата страна на хълма.

Оками прескачаше стъпалата по няколко наведнъж, от двете страни на тясната уличка се издигаха внушителни жилищни сгради, ехото от стъпките му беше ясно и отчетливо. Никълъс си даде сметка, че трябва да го настигне, преди да излезе на улица „Коленкур“, която беше задръстена от ресторанти и магазини, а и спирката на метрото беше наблизо. Ако Оками успее да се смеси с тълпата там, вече никой нямаше да бъде в състояние да го открие.

Стъпките им ехтяха по каменните стъпала, ято гълъби се вдигна над главите им. Небето потъмня от плющящи криле.

Отвори танжинското си око, скоро почувства могъщата пулсация на „кокоро“. Мисълта се трансформира в действие, психическите импулси — в жива реалност.

Летеше подир фигурата на Оками, без да го изпуска от очи. Същевременно танжинското му око изследваше околността, търсеше скритата заплаха. Знаеше, че е някъде наблизо и го дебне. Пред очите му отново се появи лицето на месулета от Венеция, ясно и отчетливо, сякаш го беше виждал хиляди пъти. Но нещо в това лице му се стори обезпокоително, не на място. Като немонтиран филмов кадър…

Прелетя през малка площадка и продължи по стълбите отвъд. Разстоянието между него и Оками видимо беше намаляло, но и улица „Коленкур“ беше наблизо, задръстена от коли, автобуси и тълпи пешеходци. Там, долу, започваше огромният град със своите неизброими пътища за измъкване.

Оками се плъзна край двойка влюбени с ловкостта на маймуна, те озадачено погледнаха след него, поклащайки глави.

Но дали това беше Оками? Дори да владее „корьоку“ до съвършенство, той все пак беше твърде стар, за да се движи с такава бързина и ловкост.

В същия миг беглецът се препъна. Беше на няколко метра пред Никълъс, в средата на десетина стръмни: стъпала. Падна по лице, после се претърколи и спря на следващата площадка е глава до парапета.

Никълъс увеличи скоростта, прелетя над няколко стъпала едновременно и се приземи до проснатата фигура. Посегна да го обърне по гръб, в същия миг забеляза странната извивка на брадичката му.

Докосна я с пръст и веднага усети гъвкавостта на гумената материя. Заби пръста си по-надълбоко и кожата започна да се нагърчва като намаслена хартия. Извивката на челюстта се промени и той разбра, че гледа не човешка тъкан, а изключително гъвкава изкуствена материя. Нещо подобно на високотехнологичния силиконов поликарбонат, който хората от неговата експериментална лаборатория бяха създали за проекта „Чи“…

Настоящето се смеси с миналото, изведнъж разбра какво не е било в ред с месулета, навел се да вдигне шапката си на онази тясна венецианска уличка. Бузите му не бяха почервенели от притока на кръв, нали? Разбира се, нямаше начин да почервенеят. Защото и тогава, и сега той е носел маска!

Шокът беше огромен, последиците му несъмнено забавиха реакциите на Никълъс. Неподвижното тяло рязко се надигна, очите на Никълъс се заковаха в маската на Оками. Устните й бяха леко разтворени, сякаш искаше да каже „О“…

Танжинското му око продължаваше да бъде отворено, той вече знаеше какво ще се случи, ясно видя острите зъби на капана, които започваха да се затварят, и се приготви да реагира.

Щрак!

Реакцията му закъсня. В подобна ситуация дори стотна от секундата е прекалено дълъг отрязък от време. Мускулите му се свиха да отблъснат опасността, но късата стрела вече беше излетяла.

Улучи го в шията, гърлото му мигновено започна да се стяга в конвулсии. Посегна да нанесе ответен удар, по част от тялото му вече се бореше с насилственото разстройство на централната нервна система, мускулите му омекнаха.

Фигурата се претърколи напред, сграбчи краката на Никълъс и го бутна надолу по стълбите. Той направи опит да се задържи, но крайниците му отказаха да реагират на командите на мозъка.

В продължение на кратка секунда все още беше в състояние да мисли, после отровата разшири своето действие и съзнанието му започна да помътнява.

Слънцето се превърна в огнено кълбо, настанило се върху гърба му, лъчите му блеснаха ослепително с всички цветове на дъгата, после всичко потъна в мрак.

Шест маймуни

Токио, пролетта на 1947 година

— Омерта, законът на мълчанието — каза Микио Оками. — Ако не разбираш този закон, значи изобщо не познаваш сицилианците.

Полковник Денис Линеър затвори очи, по скулата му се търкулна капчица пот и шльопна в горещата вода.

— Странно е да слушаш за древните сицилиански закони от един японец…

Оками бавно напълни гърдите си с ароматизираната пара, която се издигаше от ваната. Отлично знаеше, че полковникът имаше предвид оябун на Якудза, но прибягна до определението „японец“ само защото се оказа, че не е „итеки“ — варварин чужденец, за какъвто го вземаше той, преди да се срещнат по настояване на сестрата на Оками. Тя е луда по този човек и това е глупаво, въздъхна в себе си той. Първо, защото е чужденец, второ — защото е женен, при това щастливо.

— Преди известно време проучих битието на няколко сицилиански фамилии — каза на глас той и усети как също започва да се поти. — И установих простата логика, върху която се гради то. Хората са имали нужда от свободно преминаване през границите и са го постигнали. Ние трябва да направим същото, ако искаме да оцелеем в новия свят, който Япония и Америка се готвят да изградят. Якудза винаги е била вътрешна организация, ние нямаме представа за широкия свят, съвсем като страната, в която живеем…

— Омерта и кьокяку — промърмори сякаш на себе си полковникът.

Мнозина са вярвали в кьокяку — героичната армия пожарникари, създадена през XVII век от шогуна Токугава за поддържане на реда. Тази армия дава начало на митичното чувство за чест, родено първоначално сред дребни джебчии, а след това възприето и от членовете на Якудза — благородниците на престъпния свят. Обществото се развива и затъва в корупция, същото става и с кьокяку. В крайна сметка членовете на Якудза са изцяло погълнати от мрачния свят на комарджийските вертепи и проституцията.

Нищо чудно, че мафията е привлякла вниманието на Оками, помисли си полковникът.

— Споменавам омерта, защото тя е една необходимост — продължи Оками. — Усещам заплахата за моя свят и се чувствам длъжен да предприема нещо.

Полковникът беше висок и красив мъж, с пронизителни сини очи и внушителна осанка. Тялото му леко помръдна в горещата вода, разговорът им се водеше на фона на десетки подобни разговори в изпълненото с пара помещение.

— Може би това бреме трябва да бъде поето от други, по-възрастни и по-опитни от вас — промърмори той.

Оками отново беше впечатлен. Полковникът употреби японската дума „по-възрастен“, но очевидно имаше предвид „по-влиятелен“… Сестра му беше права — този човек владее тънката фразеология на местните жители не по-зле от всеки образован японец.

— Това би било вярно за всяко друго общество — призна на глас той. — Но Якудза е затворена книга. Мисленето на възрастните й членове е закостеняло, за тях бъдещето не е нищо повече от повторение на миналото. Докато аз го възприемам като настояще… — вдигна ръка да се почеше и заключи: — В това отношение ние с вас си приличаме, Линеър-сан…

Полковникът отвори очи, главата му леко се наклони:

— Много любезно от ваша страна, Оками-сан.

Оками се усмихна в себе си. „Любезно“ в случая означаваше „мъдро“…

— Приличаме си в едно по-друго отношение — уточни на глас той. — И двамата сме хора на честта. Признавам, че рядко съм се натъквал на това качество у чужденец и мисля, че то трябва да бъде оценено…

— Думите винаги се различават от действията, Оками-сан.

— Точно така — кимна Оками и почувства как пулсът му се ускорява. Този човек наистина е мъдрец! В Япония думите не означават нищо, за човека се съди единствено по постъпките му.

— Отлично разбирам как сте се почувствали, когато Кисоко е настояла за тази среща — подхвърли полковникът, замълча за миг, после добави: — Особено след като сте научили за работата ми в щаба на Окупационната армия и…

— Вие сте дясната ръка на Дъглас Макартър…

— … и след като сте разбрали какви са чувствата на сестра ви по отношение на мен — довърши мисълта си полковникът.

Оками с мъка сдържа усмивката си. Страшно много му допадаше начинът, по който този човек водеше разговора, чувстваше се отлично в неговата компания. Само преди два месеца подобно чувство би го накарало сериозно да се разтревожи. Радваше се, че притежава достатъчно гъвкавост, за да приема промяната. Както у другите, така и в себе си.

— Имали сте достатъчно основания да ме намразите — продължи полковникът. — И може би сте го сторили. Бог ми е свидетел, че не ви обвинявам…

Оками замълча. Подобно на опитен гросмайстор, той вече мислеше за следващите ходове на противника си.

— Но на този етап между нас вече съществува определено разбирателство — продължи полковникът. — Знаем какво искаме един от друг и това ни кара да се уважаваме… В общи линии това са необходимите предпоставки за едно плодотворно сътрудничество, Оками-сан.

— Сътрудничество между Якудза и армията на Съединените щати — поклати глава Оками. — Нима подобна комбинация не предизвиква скептичната ви усмивка?

По загорялото лице на полковника наистина пробяга усмивка, по тя трудно би могла да бъде наречена скептична.

— Вижте какво, Оками-сан — започна той. — Хората притежават неограничени възможности, когато става въпрос за извличане на полза от ужасни събития, непочтени действия и тайни съюзи. Но всеки трябва да знае докъде може да стигне, къде лежи чертата, която не трябва да бъде прекосявана при никакви обстоятелства…

— За себе си мога да кажа само едно — вдигна глава Оками, сякаш привлечен от блясъка на сините очи насреща си: — Подчинявам се единствено на „Бушидо“ — самурайския закон на честта. Което означава, че приемам всичко, което не противоречи на този закон!

— Това прозвуча съвсем по сицилиански — засмя се полковникът.

Оками най-сетне си позволи скъперническа усмивка.

— Значи вече можем да поговорим за Джон Ленърд, известен също и като Джони Леонфорте — подхвърли той.

— Както и за любимата ви омерта — кимна полковникът, пропуквайки със ставите на пръстите си. — Този Леонфорте превръща в пари всичко, до което се докопа: не само американско и руско оръжие, в по-голямата си част крадено, но и широка гама лекарствени материали… От невинния аспирин до силните наркотици. Проблемът е, че заловените пласьори мълчат като риби.

— Проблемът има и друга страна — поклати глава Оками. — Сред тези пласьори действат и наши бойци, активната им контрабандна дейност вероятно се дължи на известно недоволство от Якудза… Те също отказват да уличат Леонфорте, единственото, което успях да науча, е едно име — Леон Уоксман. Нищо повече, очевидно човекът зад това име се радва на могъщи протекции.

— От страна на Леонфорте?

Оками само сви рамене. Полковникът въздъхна и затвори, очи.

— Някой трябва да проведе разговор с Джони Леонфорте — тихо каза той.

Честно казано, Оками се безпокоеше само от един определен аспект на ситуацията — факта, че уличните бойци на Якудза престъпват клетвата си за вярност и се обвързват с един „итеки“. Каква е силата на Джони Леонфорте, за да успее да привлече на своя страна толкова много представители на японския подземен свят?

Това беше проблемът на Оками, преди да се срещне с капитана от Военната полиция. Естествено полковникът беше прекалено добре известен, за да си позволи нещо повече от официално посещение на Леонфорте. И двамата обаче бяха единодушни, че едно такова посещение би увеличило проблемите, вместо да ги разреши. Още повече, че най-силната страна на сключеното между Оками и полковника споразумение беше пълната му невероятност в очите на останалите. Изправен пред престъпник като себе си, Леонфорте положително би казал неща, които за нищо на света не би споделил с представител на официалната власт, какъвто се явяваше полковникът…

Голяма част от свободното си време капитан Джонатан Ленърд прекарваше в тясното и претъпкано с мебели апартаментче на жената, с която спеше — една сестра във Военната болница на име Фейт Соухил, с тънко кръстче и умни очи. В допълнение тя разполагаше с крака на манекен и знаеше как да ги показва. Благодарение на този факт не беше дала нито едно нощно дежурство в болницата и беше преотстъпена за неопределено време на един генерал с хронична язва, който я вардеше от странични посегателства с алчността на престъпил обета си отшелник.

Познавайки добре нрава на сицилианците, Оками се съмняваше, че Леонфорте споделя с любимата си своите делови ангажименти. От друга стана обаче, нейното апартаментче беше мястото, от което се издаваха заповедите — в това нямаше никакво съмнение. Следователно съществуваше вероятност от смесване на работата с удоволствието и тази вероятност трябваше да бъде проверена.

Всичко това минаваше през главата на Оками, докато стоеше и чакаше пред отворената врата. Фейт Соухил целуна Леонфорте и тръгна за квартирата на своя генерал. Плъзна се покрай Оками, в ноздрите го удари ароматът на сандалово дърво. Дари го с кратка ослепителна усмивка, потракването на токчетата и бързо заглъхна надолу по стълбите.

— Микио Оками, нали?

— Хай — отвърна Оками и леко се поклони. С периферното си зрение отбеляза, че Леонфорте не отвръща на поклона му. Е, хубаво, той беше свикнал на подобно отношение от страна на окупаторите. В дните след края на войната се научи да не проявява личните си чувства, макар именно благодарение на тях да беше взел участие в бойните действия. Не одобряваше тази война, но беше патриот и искаше да защитава родината си въпреки късогледството на нейните политически лидери. Опази се чист, не направи нищо, което да го включи в списъка на военнопрестъпниците. Затова беше доволен от предложението на Кисоко да го запознае с полковника — Денис Линеър беше единственият човек, който можеше да му помогне в разчистването на стари сметки.

— Влизай — покани го Леонфорте. — Това е Винсънт Алба… — ръката му махна по посока на едър мъжага с тъмни, близко разположени очи на хищник, късо подстригана коса и огромни космати лапи. За разлика от Леонфорте, който беше облечен в униформата на военен полицай, Алба носеше отлично скроен цивилен костюм от скъпа копринена материя. — Разполагай се свободно, чувствай се у дома си… — Леонфорте беше висок мургав мъж с типичната за Средиземноморието привлекателност. Косата му беше гъста и смолисточерна, подстригана късо, според изискванията на устава. Но Оками ясно си я представи дълга и леко накъдрена над челото, като на старите римски патриции.

Седна на крайчеца на мекия диван, а домакинът пристъпи към ниска масичка от полирано дърво, опряна в стената.

— Какво ще кажеш за една анасонлийка? Имам оригинална самбука, току-що ми доставиха и пресни зърна кафе, които се пускат вътре… — извърна се и спря очи върху лицето на Оками: — Чувал ли си за италианската самбука с кафе? Не? Значи непременно трябва да я опиташ…

Оками прие чашата с бистра течност, върху чиято повърхност се поклащаха две черни зрънца. Забеляза, че Алба не помръдваше. Не си поиска питие, а и не му го предложиха. Леонфорте се държеше така, сякаш онзи не беше в стаята.

— Наздраве — чукна чашки домакинът, половината от самбуката в неговата изчезна на една глътка.

— Какво ще кажеш? Хубава е, нали? Според мен далеч по-добра от вашето саке…

Оками не хареса вкуса на непознатото питие, но търпеливо изчака небцето му да свикне с него, на лицето му се появи пресилена усмивка:

— Чудесно е — рече. — Мога ли да получа още малко?

Леонфорте допълни чашката му, а той използва паузата, за да се поогледа. Стаята беше задръстена с книги. Преобладаващите заглавия бяха медицински, но имаше томове по международно право и икономика, в ъгъла беше разположена богата философска поредица — Ницше, Кант, Сократ… Дали Фейт Соухил чете всичко това, запита се Оками.

Леонфорте му подаде чашата, отпусна се в дълбоко кресло насреща му и кръстоса крак върху крак.

— Какво мога да направя за теб? — попита той. — Признавам, че не бях изненадан от обаждането ти… Момчета като теб често имат нужда от услуги… — дяволито намигна и добави: — Много пъти съм гледал в обратна посока, докато вашите банди обработват мирните граждани… Изобщо не ми пука с какво се занимавате, стига моето да не се губи… — остави питието си на стар скрин, който очевидно служеше за масичка: — Какъв ти е проблемът? Комарджийница, публичен дом? Или искаш протекциите ми, преди да удариш някой съперник? Напоследък до гуша ми идва от вашите битки! — на лицето му се появи усмивка: — Честно казано, това ми харесва… Колкото повече се трепете, толкова по-голяма територия остава за мен!

— Разбирам ви много добре — кимна Оками. — Всичко това ви напомня за дома, нали господин Леонфорте?

Леонфорте пое удара, без да мигне. Ако Оками не беше напрегнал всичките си сетива, едва ли щеше да, улови лекото потрепване на клепачите му.

— Защо ме наричаш така?

— А вие нима допускате, че иде дойда тук, без да си свърша домашната работа?

— Има различни домашни — промърмори домакинът и за пръв път погледна по посока на Винсънт Алба, който седеше неподвижен като стенен часовник, а зад него се виждаше картина със средновековна батална сцена. — Обикновено съм предпазлив към хората, които се ровят в миналото ми… Защото могат да се окажат опасни… — взе чашата си, Оками усети, че Алба променя стойката си. — А на опасността реагирам бързо и по инстинкт… Разбираш ли какво имам предвид, Оками? Изобщо не си губя времето и това предпазва корема ми от посещението на някой куршум…

— Изразявате се съвсем ясно — кимна Оками и бавно допи самбуката си. — Това нещо наистина е добро!

— Радвам се, че харесваш италианската стока — хладно кимна с глава Леонфорте. — А сега казвай какво, по дяволите, искаш!

— Добре — въздъхна Оками и остави чашата си на скрина. — Предлагам сделка. Имам отлична информация за стоката, с която търгуваш… — ръката му предупредително се вдигна: — Моля те, не си прави труда да отричаш… Разполагам с великолепна мрежа, хората ми познават всяка дупка в Токио. Зная къде твоята стока може да бъде продадена на най-добра цена, зная и къде изобщо не си струва да я предлагаш… Накратко казано, ние с теб можем да направим един отличен екип.

— Чуваш ли, Винсънт? — изсмя се дрезгаво Леонфорте. — Той иска да му дам част от бизнеса, проклетото тъпоносо копеле! — скочи на крака, чашите върху скрина тревожно издрънчаха: — Кой си ти бе, нещастник с дръпнати очи?! Как си позволяваш да идваш тук, да пиеш самбуката ми и да искаш част от моя бизнес?! Ако си бях у дома, хубавичко щях да ти нашаря задника! Но понеже съм в чужбина, ще трябва да се въздържам… Нали така, Вини? — от гърдите му се откърти тежка въздишка, ръката му се стрелна по посока на вратата: — Хайде, пръждосвай се по дяволите! И считай, че си извадил късмет!

— Другият човек, Винсънт Алба, е негов телохранител — каза Оками. — В това няма никакво съмнение.

— Каква двойка, а? — подхвърли полковникът и започна да пълни лулата си с тютюн. Вършеше го бавно и с удоволствие, тази лула беше негов стар талисман. През пролетта на 1945 година в Сингапур тя беше спасила живота на цялото подразделение, което командваше. Полковникът отложи прекосяването на открит терен, защото беше изгубил лулата си и трябваше да я открие. Миг след като го стори, теренът се превърна в ад от бомбардировката на противника. — С този речник на Леонфорте несъмнено му трябва телохранител…

Седяха в претъпканото вътрешно помещение на един бар в Гинза — особено подходящо място за тайните им срещи. Все пак предпочитаха да се виждат само вечер, влизаха и излизаха в бара през задния вход, който водеше към тясна и тъмна уличка. Обслужваше ги лично собственикът, тъй като полковникът му беше направил неоценима услуга — спаси заведението от затваряне, след като Военната полиция залови тук един от най-известните контрабандисти на Токио. Както винаги далновиден, той беше прозрял ползата за себе си от едно подобно свърталище — удобно и безопасно място за тайни срещи и секретни операции.

— Трябва да открия по какъв начин вербува бойци от Якудза — промърмори Оками. — Много подозрителен е фактът, че най-безцеремонно ме изхвърли от апартамента…

— Разбира се — кимна полковникът. — Бих казал, че отдавна си е осигурил тила, за да си позволи подобно поведение. Леонфорте никак не е глупав…

Оками дълго го гледа. Наоколо звънтяха чаши, до ушите им достигаха приглушени разговори, накъсани от висок смях. Появи се собственикът и мълчаливо смени празните им халби с нови.

— Ако това е вярно, проблемът ни е много сериозен — обади се най-сетне Оками. — Вие ще разберете, че Леонфорте е недосегаем, а аз — че не мога да контролирам собствената си организация. Леонфорте очевидно е сключил сделка с друг оябун, но аз би трябвало отдавна да съм в течение… Фактът, че не съм, говори само едно — някой от ръководителите на Якудза си е позволил да сключи тайно споразумение с чужденци!

— Като вас…

В забележката на полковника нямаше укор. Тя по-скоро беше деликатно напомняне, че човек никога не може да разполага с абсолютна власт, макар на пръв поглед всичко да доказва това.

— Нещо се случи, Оками-сан — промърмори Линеър, усмивката му почти не се забеляза на слабата светлина в заведението. — Докоснали сме някой оголен нерв…

— Какво искате да кажете?

— Днес ме повикаха в канцеларията на Уилоубай — отвърна полковникът. Генерал-майор Чарлс Уилоубай беше, също като полковника, един от най-близките сътрудници на Макартър. Под негово ръководство беше и Г-2 — разузнавателната секция на Окупационната армия. — Почти ме съблякоха…

Оками разтревожено го гледаше и мълчеше. Но полковникът изглеждаше спокоен и в добро настроение, повод за тревога очевидно нямаше.

— По всяка вероятност хората на Уилоубай са надушили нещо във връзка с моите разследвания… Но за вас, слава Богу, нищичко не знаят…

— Действах изключително предпазливо — отвърна Оками.

През последните три месеца двамата с полковника се бяха заели с една изключително мащабна задача. Искаха да разберат защо имената на редица висши офицери от капитулиралата имперска армия и флота не се появяват в списъците на военнопрестъпниците. Оками беше събрал изобилна информация, доказваща по недвусмислен начин, че голяма част от тези хора са вършили престъпления в широки мащаби и заслужават сурово наказание.

Полковникът предаде списъка с имената в Канцеларията на генерала, срещу всяко от тях беше изредил доказателства за извършените престъпления. И с това се приключи. Никой от офицерите не беше арестуван, в щаба отвръщаха уклончиво на въпросите му. Очевидно някой беше решен да прикрие тези хора.

Уилоубай открито се чудеше откъде намирам време за „лов на диви патици“, по собствения му израз, след като съм претрупан с работа… „С удоволствие ще ти дам препоръки за друга служба, ако тази ти е писнала“ — рече… — В сините очи на полковника се появи леден блясък: — Направи ми впечатление, че се държи изключително предпазливо и изобщо не споменавала резултатите от моето разследване… Сякаш се боеше да не покаже интереса си към тях.

Изчука студената пепел от чашката на лулата си и отново се зае да я тъпче.

— Започвам да мисля, че докато разследвах вашите военнопрестъпници, неволно съм настъпил Уилоубай по мазола. — Драсна клечка кибрит и добави: — Само някой с изключително широки правомощия би дръзнал да скрие списъците на тези офицери от очите му… — пъхна мундщука между зъбите си, от устата му излетя облак ароматен дим: — След срещата реших да се подсигуря. Изпратих му копия от вашите списъци по специален пратеник. В запечатан плик, срещу личен подпис… Сега вече разполагам с този подпис.

— Уилоубай няма да направи нищо с документацията — поклати глава Оками.

— Но това също ще е отговор, нали? Вече ще зная, че поставя под своя закрила доказани военнопрестъпници. Причините за това могат да бъдат и съвсем почтени — например, че част от тези офицери разполагат със секретна информация, която Макартър не би искал да попадне в протоколите на съда…

— Но правосъдието трябва да бъде раздадено! — ледено процеди Оками. — Аз трябва да получа своето възмездие, Линеър-сан! Това беше част от сделката ни!

— Разбирам ви много добре.

Но по-късно вечерта, пресичайки развалините на Токио, Оками беше обзет от съмнения. В крайна сметка полковникът и Уилоубай са европейци, мислят по един начин, нима човек трябва да се доверява на такива като тях? Не, спря се той. Тази пътека е опасна. Тръгне ли по нея, скоро по нищо няма да се отличава от останалите оябуни.

Понякога го обземаше истинска шизофрения, но дълбоко в сърцето си знаеше какво трябва да бъде направено. След войната в Тихия океан светът вече не беше същият. Войната го беше убедила в едно — през следващите десетилетия Япония няма да може да разчита само на себе си. Именно поради дългите години изолация тя се беше включила във военните действия на страната на губещите, беше унищожила своята икономика и народ. Не разбирахме начина на мислене на Западните страни и особено на американците, които ни победиха, рече си той. Подценихме силата им, пренебрегнахме гъвкавостта им, не обърнахме внимание на тяхната воля за победа. Това никога не трябва да се повтаря.

А собствената му решителност да разшири бизнеса си в следващите години го накара да потърси съюз с полковника. На практика този човек му харесваше. Това беше доста странно, защото и той, като повечето японци в следвоенните години, се чувстваше напълно откъснат от живота и културата на света извън границите на Азия.

Още по-странно беше, че той — един стопроцентов японец, откри у полковника това, което би трябвало да намира у своите сънародници — дълбоко разбиране на шинтоизма, дзенбудизма, конфуцианството и сложната метафизична плетеница на бойните изкуства и ритуали. Това е нещо наистина необикновено, каза си той, отправил поглед към руините на Токио, над който бавно се спускаше мракът.

Да, аз вярвам на полковника, въздъхна в себе си той. Вярвам му като на себе си. В същото време изпитваше безпокойство от факта, че партньорът му иска да сподели съмненията си с Уилоубай, да му предостави по този начин възможност за измъкване. Беше честен пред себе си и съзнаваше, че от своето положение може много по-лесно да надуши тайния заговор. От горчив опит знаеше, че човек последен разбира за неуредиците в собствения си дом.

Изпита това чувство преди седем години, в зората на своето възмъжаване. Баща му беше предаден от собствения си брат, фамилията на съперника му най-сетне успя да се докопа до съблазнителните централни квартали на Токио, контролирани от семейство Оками. Баща му беше посечен в леглото си от убийците на врага, майка му се спаси благодарение на факта, че беше заминала за Хирошима при своята болна майка. Получили подробна информация от чичото, убийците бяха проникнали в къщата, без да бъдат забелязани от охраната, сабите им потънаха дълбоко в корема на спящия оябун.

На погребението Оками стоеше между майка си и чичо си, душата му тръпнеше от мъка. Две седмици по-късно попадна случайно в един бар заедно със своята приятелка. Стана така, че дочу разговора на групичка млади бойци якудза, здравата наквасени със саке. Двама от тях се оказаха физическите убийци на баща му, които шумно се хвалеха за начина, по който бяха проникнали в къщата.

На следващата сутрин Оками откачи от стената бащината катана и я скри под дългия си шлифер. Отиде в кантората на чичо си и поиска да го види. Почака петнадесетина минути, после го поканиха да влезе. Чичо му, възбуден и доволен от току-що сключените сделки, започна да го представя на присъстващите якудза с широка усмивка на уста. Славолюбив и мнителен, той обичаше да се движи с голям антураж, представяше си, че е един от славните феодални владетели от миналото, управлявали страната с огън и меч.

Оками се поклони на присъстващите според традициите, после се насочи към чичо си, който седеше зад масивно бюро с протегната ръка. Онзи го попита какво иска, самодоволната усмивка не слизаше от лицето му.

Оками направи крачка напред, измъкна катаната изпод полите на незакопчания шлифер и отряза главата му с един-единствен, силен и точен удар, пред очите на вцепенените от ужас телохранители.

Бликна фонтан от кръв, който попречи на двама от най-близко застаналите мъже да реагират. Обезглавеното тяло на чичото се разтърсваше като от електрически ток, самата глава изтропа върху писалището. В отворените очи се четеше недоверие, устните продължаваха да се усмихват…

Оками заби дръжката на катаната в носа на първия от телохранителите, вторият получи дълбока рана в рамото. Пистолетът му изтропа на пода, от устата му се откъсна протяжен вой, тялото му се сгърчи и започна да се свлича сред локва кръв.

Останаха още двама, в ръцете им проблеснаха сабите. И дума не можеше да става за използването на огнестрелно оръжие; човекът, който би стрелял в Оками при подобни обстоятелства, веднага ще изпадне в немилост, ще бъде отстранен от достопочтеното братство Якудза и ще свърши живота си самотен, без подслон и без чест…

Оками направи светкавичен финт надясно, но тялото му полетя наляво, през писалището на чичо му. Сви крака и замахна с катаната, острието й се плъзна през гърдите на третия телохранител. Разхвърчаха се косми, парченца плат и разкъсана тъкан. Човекът изпусна сабята, парализираните му пръсти безсилно потрепваха.

В момента на приземяването си усети някакво изтръпване, извърна се към последния противник, прониза го остра болка. Беше ранен, но нямаше време за размисъл. Отскочи встрани, избягвайки повия удар, отпусна се ниско до пода и нанесе рязък ритник в коляното на противника. Едновременно е това се гмурна под обсега на сабята му и стовари дръжката на своята в слепоочието му. Дръпна се рязко настрана, острието на катаната потъна в гърдите на зашеметения бодигард, тялото му бавно започна да се свлича към пода.

Това беше начинът, по който Микио Оками стана оябун на бащиния си клан.

Преди да напусне кланицата, в която се беше превърнала канцеларията на чичо му, Микио вдигна главата за влажната коса и я отнесе със себе си. Окачи я на кожено въже пред къщата си и тя остана там в продължение на няколко седмици. Кран нея минаваха всички, които бяха повикани на среща — лейтенантите на собствения му клан, оябуните на съперниците…

Последен беше привикан Сейзо Ямаучи. Як мъжага с широки рамене и тясно, издължено лице, той беше изявен противник на вълната от млади и безскрупулни типове, която заливаше достопочтеното братство, но това съвсем не му пречеше да завзема нови и нови територии, изтръгвайки ги от ръцете на старите оябуни, обърнали се за помощ към него.

Двамата убийци, чийто разговор Оками беше подслушал в онзи бар, бяха именно от неговия клан.

Сейзо Ямаучи влезе в двора, спря се пред спаружената глава и дълго я гледа. На лицето му се появи, гримаса на отвращение, главата му леко се поклати. Сякаш наблюдаваше творбата на художник авангардист, която предизвикваше неодобрението му.

— Живеем в отвратително време — промърмори той, след като приключи с ритуалните поздрави.

— Напълно съм съгласен с вас — кимна Оками и пристъпи към печката, за да приготви чай. Усещаше напрежението на по-възрастния мъж, правеше всичко възможно да контролира собственото си безпокойство. Предстоеше сложна игра, можеше да очаква всякакви изненади…

Мълчаха, докато ситно нарязаните листенца паднаха на дъното на чашите, а горещата вода ги превърна в бледозелена течност. Оками изчака Ямаучи да опре чашата до устните си и едва тогава взе своята. Възрастният оябун кимна с глава, доволен от вниманието, което му беше оказано.

— Това е причината, поради която поисках тази среща — промълви с най-любезния си тон Оками. — Предателят на нашия клан получи своето, вече мога да поискам съюз с Клана Ямаучи… — допълни чашите и продължи: — Времената са точно такива, каквито ги определихте — отвратителни! Войната е неизбежна, чувствам приближаването й така, както старецът усеща промяната във времето направо с костите си… — Днес повече от всякога ние трябва да сме сплотени, да забравим за териториалните претенции и старите вражди… Само така ще можем да оцелеем, Ямаучи-сан.

Остави чашата на полираната масичка пред себе си, вдигна глава и добави:

— Има и друга причина за моята покана… Надявам се, че ще ми позволите да я споделя откровено с вас… — възрастният оябун кимна с глава и Оками продължи: — Аз съм млад човек… Мнозина биха казали — прекалено млад за оябун на такава могъща фамилия… Но действах според обстоятелствата и вероятно ще бъда извинен за своето… прекалено бързо издигане. Същевременно обаче си давам ясна сметка за ситуацията, мислил съм дълго… Стигнах до заключението, че ще ми бъде от полза да имам покровителството на някой по-възрастен и по-мъдър от мен човек, да се ползвам от съветите му… В замяна на това предлагам част от богатството на клана Оками… Какво мислите за тази моя идея, Ямаучи-сан?

Ямаучи се направи на дълбоко замислен, но Оками ясно усети как в душата му нахлува радостното нетърпение.

— Във вашето предложение има много достойнства — отвърна най-сетне по-възрастният оябун. — То показва, че въпреки младостта — качество, което много оябуни считат за недостатък — вие притежавате мъдростта, липсвала на много по-опитни мъже във вашия клан… — главата му тържествено кимна: — Приемам предложението ви!

— Отлично! — усмихна се Оками. — Имам една-единствена молба към вас, преди договорът ни да бъде подпечатан завинаги… — Моля ви да откриете двамата убийци на баща ми и да ги ликвидирате със собствените си ръце!

Ямаучи дълго мълча. Стоеше напълно неподвижен, чаят бавно изстиваше в чашата му. Най-сетне се размърда и промърмори:

— Стига ми толкова чай… Моля ви, донесете една бутилка „Наполеон“, длъжни сме да отпразнуваме историческия съюз, сключен между двата най-могъщи клана на Якудза в Япония!

Три нощи по-късно Оками се срещна с Мицуба Ямаучи в задното помещение не един отворен до късно бар, който служеше за щабквартира на Якудза. Освен че беше племенник на Сейзо, Мицуба изпълняваше длъжността заместник-оябун и главен екзекутор на клана Ямаучи.

Лицето му беше угрижено, на негово място Оками също би се чувствал така. Беше слаб и дългокрак мъж, почти пълната липса на таз придаваше на фигурата му нещо паякообразно. Имаше дразнещия навик да потърква с палец брадичката си, лицето му беше плоско и безизразно, украсено от прекалено пълни устни. Върху тях почти винаги играеше загадъчна усмивка, еднаква както за приятели, така и за врагове…

Размениха си ритуалните поздрави, после Мицуба разкопча якето си и седна зад малката масичка. Пред очите на Оками проблесна ръкохватката на тежък револвер 38-и калибър, затъкнат в колана му. Зад бара в съседното помещение се настаниха две от горилите на Мицуба, потрепващи от напрежение като ловни кучета. Оками беше без охрана.

В продължение на половин час двамата пиеха скъпо, доставено по контрабанден път, шотландско уиски и си разменяха незначителни реплики. Заведението беше сравнително тихо, от радиото се лееше американска поп музика. Някакъв пияница започна да му приглася, но скоро се отказа.

Оками тръсна глава и най-сетне премина върху съществената част от разговора.

— Какво с мнението ви за предстоящото обединение между нашите фамилии? — попита той.

— Говорите доста странно за нещо, което вече е факт — отвърна Мицуба.

— Може би сте прав — замислено кимна Оками, стана и отиде да включи 16-милиметровата камера, монтирана в дъното на помещението. — Все пак искам да чуя мнението ви затова филмче, Мицуба-сан…

Върна се на мястото си и закова очи върху лицето на Мицуба. Филмът беше черно-бял, заснет от професионалист. Цялата процедура, от начало до край, показваща как Сейзо Ямаучи екзекутира двама от собствените си бойци. Разбира се, онези, които бяха убили бащата на Оками.

Звук нямаше, филмчето скоро свърши. Оками стана да изключи камерата, после се върна на мястото си и допълни чашите със скоч.

— Как… — Мицуба се закашля, преполови чашата си и едва тогава зададе въпроса, който очевидно го измъчваше: — Как успяхте да се сдобиете с този документ?

— Даде ми го един познат от Тохо — отвърна Оками. Това беше наименованието на специалното полицейско подразделение, което се занимаваше с анализ на престъпността и беше толкова могъщо, че дори главатарите на Якудза се страхуваха от него.

— Значи полицията разполага с улики срещу Сейзо-сан, така ли?

Оками отбеляза, че пропусна да го нарече „чичо“, но си замълча. Искаше да види как ще му се отрази, ужилването.

— Това би довело до пълен хаос в организацията… — замислено, сякаш на себе си, промълви Мицуба. — Особено ако Сейзо-сан бъде прибран на топло… — вдигна глава и закова блестящите си очи в лицето на Оками: — Искам да ви призная нещо, Оками-сан. От известно време насам ми се струва, че дългосрочните планове на Сейзо-сан са доста… как да кажа… недалновидни… Твърдо се обявих против някои от решенията, които бяха взети напоследък… — очите му останаха заковани в лицето на Оками, и двамата знаеха за какво става въпрос — за решението да бъде премахнат старият оябун.

— Благодаря за откровението — кимна най-сетне Оками. — Все пак ми се струва, че можем да спасим част от плановете ни за бъдещото обединение… — после стана на крака и това беше знак, че разговорът е приключил.

Един час по-късно същият сценарий се повтори пред Катцуодо Козо — втория екзекутор на фамилията Ямаучи. Той беше едър мъж е груби и безцеремонни обноски, които му бяха спечелили почти толкова врагове, колкото бяха и почитателите на изключителния му ум… За разлика от Мицуба, той дойде сам.

Остани безмълвен по време на прожекцията, очевидно разбрал играта на Оками. След като камерата угасна, въздъхна и се облегна назад.

— Знаете ли, двете момчета, които застреля Сейзо-сан, са убийците на баща ви…

— Физическите убийци — натъртено рече Оками. — Но те са действали по заповед на Сейзо-сан, нали?

Козо се замисли само за миг.

— Не вярвам Сейзо-сан да е решил да ги накаже — поклати глава той. — Това очевидно е било част от сделката му с вас.

— Нов съюз се създава само когато старите сметки са уредени — отвърна Оками.

Козо преплете пръсти, очите му останаха сведени към масата.

— Очевидно Сейзо-сан е допуснал сериозна грешка — каза най-сетне той. — Не зная какво е мнението на Мицуба, но според мен фамилията Ямаучи трябва да върви по собствен път, който несъмнено е сходен с този на фамилията Оками…

Добре казано, призна в себе си Оками.

— Очакват ви бурни дни — каза на глас той. — Много от ръководните личности в клана Ямаучи несъмнено ще се обявят против вашите разсъждения… А тази буря лесно може да се разпространи и върху други кланове… Може да се стигне дори дотам, че оябуните да вземат колективни защитни мерки… Според мен това няма да бъде от полза за клана Ямаучи, особено за онзи, който иска да получи властта…

Наведе се напред и допълни чашите с уиски.

— Фамилията Ямаучи е в безпътица — добави.

— Искрено се надявам този процес да бъде прекратен, кланът отново да стане такъв, какъвто е бил винаги… В момента обаче той представлява заплаха. Не само за клана. Оками, но и за всички останали фамилии… Мога да ви уверя, че ще сторя всичко необходимо, за да възстановя старото положение на стабилност и сигурност!

Уверил се, че Козо го разбира много добре, той вдигна чашата си и я допря до неговата по западен маниер, на лицето му се появи подобие на усмивка:

— Да пием за стабилността!

Една седмица по-късно анонимно телефонно обаждане изпрати полицията в жилището на Мицуба Ямаучи. В дневната бяха открити труповете на Сейзо Ямаучи и неговия племенник. От положението им и от раните в тях полицейските експерти стигнаха до заключението, че двамата якудза са се избили взаимно, вероятно след остър спор. Една-две подробности от мястото на кръвопролитието не съвпадаха напълно е подобна версия, но никой не изпитваше особено желание да се задълбочава в тях. В крайна сметка двама бандити си бяха видели сметката, какво по-хубаво от това? Много от полицейските началници хранеха тайната надежда, че между клановете на якудза ще избухне унищожителна война, а абсолютно всички, без изключение, бяха убедени, че това е единственият начин за премахване на организираната престъпност в страната…

Последваха дни и седмици на нови кръвопролития. На различни места из Токио намираха труповете на бойци и лейтенанти от клана Ямаучи. В крайна сметка Катцуодо Козо отстрани всички свои противници, никой вече не оспорваше властта му. Оками правилно беше предвидил, че кръвопролитието ще изнерви другите оябуни, ще ги накара да обмислят съвместни действия за възстановяване на мира в рамките на Ямаучи. Но той не забрави обещанието, което беше поел пред Козо, и направи всичко възможно да му осигури достатъчно време за стабилизиране на властта.

В крайна сметка Козо получи каквото искаше, но Оками спечели много повече — подземният свят прие и двамата като неоспорими лидери на двата най-могъщи клана, а в допълнение Оками получи репутацията на човек, който може да разреши и най-заплетените ситуации.

Така беше поставено началото. Пред Оками се откри пътят, водещ към върховната власт. Властта на „Кайшо“ — оябун на всички оябуни.

Случи се така, че един от адютантите на генерал Уилоубай привлече вниманието на Оками, който, както винаги, проявяваше интерес към младите и интелигентни мъже, които биха могли да бъдат полезни за целите на подмолната му империя.

Името на този човек беше Джак Донахю, русокос хубавец с високо чело и зеленикави очи. Безупречен служител, който знаеше да си държи езика зад зъбите. Но, според информацията на Оками, съвсем различен в свободното си време, особено нощем…

Настанил се удобно на задната седалка на лимузината си, Оками гледаше светлините на Токио и мислеше за Донахю. Защо пък да не опита, рече си той, потупа шофьора по рамото и му нареди да кара към Шинжуку с редицата отворени цяла нощ и предлагащи всякакви услуги заведения.

Собственичката на „Айрън Гейт“ го, покани да влезе с толкова многобройни и толкова дълбоки поклони, че положително й се зави свят. Беше слаба жена на средна възраст, облечена в кимоно на черни и оранжеви, ивици, със сплетена в кок като на някогашните гейши коса. Придържаха я огромни фиби от черупка на костенурка. Лицето й, прорязано от дълбоки бръчки, все още носеше следи от някогашна хубост.

Разбира се, кимна в отговор на въпроса му тя и посочи към стаята в дъното на етажа. Джак Донахю е там, в мъжка компания. Странно, помисли си Оками. Американците винаги са били срещу сексуалните контакти между мъжете, докато в Япония това е вековна традиция, считана за напълно нормална.

Донахю държал винаги да бъде в тази стая, добави съдържателката. В очите й се четеше недоумение. Но Оками направи бърз оглед на сградата и разбра — прозорецът на тази стая гледаше към тясна алея, тъмна и лесна за достъп в случай на полицейска акция или други внезапно появили се усложнения.

Приключил с огледа, той влезе обратно в заведението. Готвеше се да поеме нагоре по стълбите, когато на прага се появи позната фигура. Беше Фейт Соухил — медицинската сестра, при която живееше Джони Леонфорте. Отскочи бързо в коридорчето, което водеше към кухнята, и внимателно надникна. Жената се качваше по стълбите, вървеше като човек, който знае къде отива.

Оками повика съдържателката и я попита известно ли й е нещо за американката.

— Отбива се от време на време — отвърна старицата и напрегнато сбърчи чело. — Може би веднъж на три-четири посещения от страна на Донахю… Но никога без и той да е тук… Нямам никаква представа какво върши там, в компанията на двама мъже… — сви рамене и добави: — Когато това се случи за пръв път, аз поисках допълнителна такса от Донахю… Бръкна и плати, без да се разправя.

Силно заинтригуван, Оками предпазливо започна да се качва по стълбите. В дъното на коридора спря да обмисли следващите си ходове. Наведе се и опря ухо на вратата, тънка като повечето свои посестрими в японските жилища.

— Сигурен ли си, че няма опасност? — прозвуча гласът на Фейт Соухил.

— Вече ти казах — отвърна мъжки глас, несъмнено принадлежащ на Донахю. — Той не разбира нито дума английски.

— Тръпки ме побиват от тази история.

— От коя по-точно? — с леден глас попита Донахю. — От сексуалните контакти между мъже или от службата ти на куриер при Алба?

— Държиш се прекалено самоуверено за участник в една толкова опасна игра — отбеляза Соухил. — Ако Уилоубай разбере с какво се занимаваш…

— Няма — отсече Донахю. — Малкият фашист е твърде зает да промива мозъците на своите японски полковничета. Мечтае да ги направи шпиони… — изсмя се кратко и иронично добави: — Доста трудна задача, особено когато става въпрос за закоравели военнопрестъпници…

— Тези хора трябва да са зад решетките — каза Соухил. — Чувала съм за зверствата им…

— Уилоубай също, можеш да си сигурна в това — отвърна Донахю. — Но това изобщо не пречи на съня му. Плаши се единствено от комунистите, идеята му е да използва тези японски офицери за ядрото на новия генерален щаб на страната, когато тя отново се милитаризира… Все едно и също повтаря: „Руснаците са на една плюнка разстояние оттук…“

Ушите на Оками започнаха да шумят от притока на кръв. Сърцето му блъскаше като лудо, устата му пресъхна. На какво се беше натъкнал? За Уилоубай се беше оказал прав, но каква е ролята на Фейт Соухил? Какви са тези куриерски функции между Донахю и Алба? Защо Алба, а не шефът му — Джони Леонфорте?

— Закъснявам — каза оттатък тънката преграда Соухил. — Давай стоката.

Гласът и прозвуча доста по-високо и Оками си даде сметка, че е пристъпила към вратата.

— Ето — отвърна Донахю. — Последни новини от петнадесетчленната групичка на Уилоубай… Алба положително ще си умре от кеф!

Зад вратата се разнесе шумолене, Оками се обърна и изтича към стълбата. Беше стигнал средата й, когато токчетата на американката започнаха да чукат по дъските на горния етаж.

Изчака появата й на черната лакирана скамейка в преддверието и почтително се надигна:

— Добър вечер, госпожице Соухил.

— А, вие сте Микио Оками — спря се тя. — Помня ви.

— Това е чудесно — усмихна се Оками. — Питам се дали не бихте приели да изпием по чашка някъде…

— Изключено — отвърна Фейт и несъзнателно полипа дебелия илик под мишницата си. — Страхувам се, че отдавна съм закъсняла, а Джонатан никак не обича да чака…

— Може би искахте да кажете Винсънт Алба? — присви очи Оками.

Фент видимо пребледня.

— Е, добре… — промърмори. — При създалите се обстоятелства бих могла да ви отделя няколко минути…

Оками я поведе към входа на кръчмата на отсрещния тротоар, маркиран от ярката светлина на черен фенер. Вътре беше шумно и толкова задимено, че барът в дъното на тясното помещение почти не се виждаше. Оками невъзмутимо започна да си пробива път натам, поръча два скоча, без да пита Фейт за предпочитанията и, после я побутна към единственото свободно сепаре в ъгъла.

— Двамата с Алба си имате добър бизнес, а? — попита той в момента, в който се настаниха един срещу ДРУГ.

— Моля?

— Може би си лягате заедно зад гърба на Джони…

— Може би и луната е направена от мухлясало сирене — изсмя се в лицето му Фейт. — Тоя тип е истинска маймуна!

— Но вие работите за тази маймуна.

Фейт изви глава, теменужените й очи попиха пастелните тонове на задимената кръчма.

— Или сте ясновидец, или имате страхотно дълги уши — усмихна се тя.

— Какво е това, което той има, а Джони — не? — не й обърна внимание Оками.

— Алба ли? Той е абсолютно лоялен човек и знае как да изпълнява заповеди — Фейт вдигна чашата си и отпи глътка уиски. — А Джони е избухлив тип, луда глава… Плановете му невинаги съвпадат с реалната действителност…

— Значи Винсънт Алба изпълнява ролята на укротител, така ли?

— И така може да се каже — кимна тя.

През следващите няколко минути Оками беше зает да оглежда жената насреща си. Беше изключително красива, с овално лице и котешки очи, които му напомняха за една от любимите гейши, вече покрита от пепелта на забравата. Безспорно най-силното й качество обаче беше умението да води разговор, дори несъмнената й красота отстъпваше пред него.

— За кого работи Алба?

— В момента е по-добре да не знаете това — отговори тя с такъв тон, че Оками неволно млъкна.

Изчака няколко секунди, после подхвърли:

— Може би трябва да задам този въпрос на майор Донахю…

Пое удара, без да мигне и Оками неволно и отправи поглед, изпълнен с уважение.

— Доколкото усещам от насоката на нашия разговор, ние с Винсънт май ще се сдобием с нов партньор… — веждата й едва доловимо се повдигна.

— Толкова лесно?

— След като си в Рим, трябва да се кланяш на папата… — сви рамене тя, забеляза недоумението в очите му и добави: — Работим на чужда територия, това ни поставя в неизгодно положение. А ако наистина вдигнете шум около Донахю, с нас е свършено… Логично е да стигна до най-правилното решение. По-добре две трети, отколкото нищо…

Той се замисли за момент, после попита:

— Какво прави Алба с информацията за военнопрестъпниците на Уилоубай?

— Доколкото зная — абсолютно нищо. Просто я препраща в Щатите.

— И никой от вас не знае за какво се използва тя, така ли?

— Не.

Подобно развитие на разговора нямаше да го отведе доникъде. Въздъхна и я погледна в очите:

— А какво ще стане, ако опра револвер в слепоочието на Алба и му задам същия въпрос?

— Господи, вие, бандитите, всичките сте еднакви! — презрително изсумтя Фейт и очите и потъмняха. — Въртите, усуквате и все до оръжието опирате!

Оками протегна ръка:

— Дайте да видя какво ви предаде Донахю!

Фент го погледна с интерес, сякаш едва сега си даваше сметка с кого разговаря. После въздъхна и сложи плика на масата.

— Май не ми остава друг избор…

Прегледа набързо разузнавателните материали, преписани от Донахю. Оказа се, че Уилоубай наистина е едно много заето момче. Бившият шеф на военното разузнаване към Генералния щаб генерал-лейтенант Арисуе и няколко от най-способните му офицери вече бяха преминали към прословутата разузнавателна централа Г-2 и заливаха Уилоубай е подробна информация за придвижването на съветските войски в Далечния изток и други разузнавателни сведения. Полковник Такуширо Катори — бивш началник на Първа секция към оперативното командване на Генералния щаб, в момента отговаряше за демобилизацията в цяла Япония. Тази информация беше страшна. Един военнопрестъпник отговаря за издирването на други военнопрестъпници и предаването им на правосъдието. А друг е начело на тила и ако плановете на Уилоубай за ремилитаризация на Япония се превърнат в действителност, именно той ще издава повиквателните…

Позор! Оками се принуди да прибегне до доста сериозни усилия на волята, за да не се разтрепери от ярост. Пред очите му дефилираха хора, които трябваше да бъдат хвърлени в седмия кръг на ада заради отвратителните си престъпления, но вместо това се радваха на нови почести и се готвеха отново да се разпореждат със съдбата на родината му!

— Изглеждате малко напрегнат, господин Оками — подхвърли Фент. — Може би е време да поръчам по още едно питие…

Оками с мъка се отърси от чувствата, които вълнуваха душата му. Трябваше да мисли трезво, да се опита да разбере какви ще бъдат последиците от информацията в ръцете му, как биха се възползвали от нея шефовете на Винсънт Алба в Съединените щати. Не знаеше кои са те, но нямаше никакво съмнение, че са свързани с мафията, при това на високо ниво. Защо иначе ще проявяват интерес към факта, че определени кръгове на американската армия използват в свой интерес шепа японски военнопрестъпници?

Питиетата пристигнаха, Оками пресуши чашата си на един дъх. Вече изобщо не го беше грижа какво ще си помисли за него Фент Соухил. Разкритията в доклада на Донахю я превръщаха в незначителна пионка. Въпреки красотата и ума си, тя беше само жена, ролята й в сложната игра беше съвсем ограничена. Второстепенна фигура, също като Джони Леонфорте. Как я беше нарекъл Донахю? Куриер… Двамата с полковника вече имаха отговор на въпроса, който ги измъчваше от доста време насам: Кой стои зад Леонфорте? Алба, ето кой. Тайнственият капо на американската мафия се наричаше Винсънт Алба. Вдигна глава и тихо попита:

— Каква е вашата роля във всичко това, госпожице Соухил? Игрите на мафията винаги са били игри за мъже.

— А вие сте специалист по мъжките игри, нали така, господин Оками? — каза това с мила усмивка на уста, погледната отстрани несъмнено би била възприета като жена, която разговаря с интимния си приятел. — Истината е, че съм авантюристка по природа. Пристигнах тук с твърдото убеждение да изпълня дълга към родината си.

— Но по една случайност сте попаднали на неподходящи другарчета — скептично подхвърли той.

— Влюбих се в неподходящия мъж — простичко отвърна тя, лицето й потъмня. — Признавам, че постъпих глупаво. Не би трябвало да се свързвам с Джони, още по-малко е налудничавите му идеи… — вдигна ръка, после безсилно я отпусна в скута си: — Защо се получи така? Може би заради лудостта на първите следвоенни месеци, може би заради този странен и чужд град, опустошен от войната… Някак неусетно бях… бях всмукана във всичко това… — на лицето и отново се появи обезоръжаващата усмивка: — Любопитна съм като котка, знаете… Дори хора като Винсънт и Джони не успяха дълго да крият от мен… Когато разбра, че зная всичко, Винсънт се готвеше да ме изхвърли… Но аз се усуках около Джони и той ми позволи да остана… Така се забърках в цялата работа.

Дали да й повярвам, запита се Оками. После си даде сметка, че това няма никакво значение. Личността на тази жена също. Важни бяха само разузнавателните сведения, които достигаха до канцеларията на Уилоубай.

Изправи се и взе плика в ръце.

— Ще направя копия и утре сутринта ще ви го върна.

— Винсънт ще побеснее — промълви с тревога в гласа тя.

— Нека — отвърна Оками. — Така по-бързо ще свикне с мисълта, че си има нов партньор.

— Този материал е безценен — каза Оками. — С негова помощ ще получа своето възмездие.

Бяха в парка Уено, полковникът проучваше документите и упорито отказваше да забележи бутилката коняк, от която Оками час по час отпиваше. Японецът беше доста пиян, изобщо не беше лягал от срещата си с Фент Соухил насам. Възбудата му постоянно, нарастваше, вече виждаше враговете си повалени.

Облачетата на изпаренията все още не бяха се вдигнали от повърхността на река Сумида, денят току-що започваше. Нощта бавно отстъпваше, синият порцелан на небето срамежливо надничаше между тъмните облаци. Вишневите дръвчета в Йошино бяха отрупани с розов цвят, който изглеждаше почти бял на бледата светлина.

Във въздуха се носеше аромат, който Оками винаги свързваше с детството си. В онези дни рядко виждаше баща си, но старият оябун никога не пропускаше да вземе него и брат му и да ги заведе на разходка в Йошино, сред цъфналите вишни. Сладкият аромат беше част от тази разходка, напомняше му за бащината ръка — здрава, мазолеста, вдъхваща сигурност. Изпитваше истинско щастие да крачи редом с високата му фигура.

— Погледни вишневите цветове над главата си — казваше баща му с благоговеен шепот. — Разцъфват бързо, откъсват се от дървото в апогея на своята красота, падат и умират. Обичаме ги толкова много, защото и хората са като тях… Ние носим красотата им в душите си. Думата „шизен“ означава „природа“, взели сме я от китайците… Но защо ли? Нима човек и природа не са едно неделимо цяло?

Години по-късно, когато баща му беше убит, Оками мълчаливо коленичи край леглото и зачака пристигането на майка си. Не пусна вътре никого от доверените му хора, но не можеше да им попречи да останат около къщата и да го пазят. По-късно даде заслуженото на всички, които имаха задължението да пазят баща му, но не бяха го сторили. Но в онзи миг просто стоеше с наведена глава, стискаше студената ръка на баща си в своята и въпреки неподходящия сезон усещаше в ноздрите си меката, сладка миризма на разцъфнала вишна.

Сега крачеше под разкошните цветове и вдъхваше аромата им с пълни гърди, душата му се разкъсваше от противоречиви спомени. От време на време хвърляше кратки погледи към полковника, който мълчаливо продължаваше да прелиства секретните сведения.

— Ако предадете тези неща направо на Макартър… — започна той, но полковникът рязко го прекъсна:

— А защо мислите, че той вече не е в течение на плановете на Уилоубай?

Оками нямаше отговор на този въпрос.

— Тук, сред разцъфналите вишни, ние не трябва да бързаме — тихо добави полковникът. — Нека просто се насладим на невероятната им красота… — напълни гърдите си с въздух и бавно го изпусна, а Оками отново се изпълни с уважение към този странен чужденец.

— Зная на какво са способни тези хора — тихо продължи полковникът. — Зная, че те са дали заповедта за екзекуцията на вашия брат…

— Той беше пацифист — задавено промълви Оками. — И беше по-смелият от нас двамата… Защото открито говореше за неща, които аз чувствах дълбоко в сърцето си, но нямах смелост да изкажа на глас…

— Именно там е била грешката му — поклати глава полковникът. — В онези времена е било глупаво да изразяваш собственото си мнение…

— Не, вие не разбирате — поклати глава Оками. — Той просто беше верен на себе си, истински герой… — гласът му натежа от горчивина: — А мен окичиха с ордени… Смешно, защото всичко, което вършех, беше продиктувано от страх… Моят командир несъмнено щеше да ме разстреля в гръб, ако бях отказал да изпълня заповедта му… Може би точно така трябваше да стане…

Помълча малко, а после, вероятно под влиянието на алкохола, тихо попита:

— Не се ли интересувате защо би трябвало да рискувам куршум в гърба?

Полковникът спря и взе празната бутилка от ръцете на Оками.

— Зная защо — тихо промълви той. — Заради славата…

Да паднеш красиво,

като вишнев цвят през пролетта,

е най-прекрасната мечта…

Очите на Оками се напълниха със сълзи, сърцето му се сви. Стиховете, написани от младия пилот камикадзе мигове преди смъртта, докоснаха струни, скрити дълбоко в душата му. Можеше да си позволи тези сълзи, защото беше в компанията на истински приятел, беше и пиян… Можеше, а дори и трябваше. От време на време човек трябва да намира отдушник за напрежението и мъката, които се трупат в душата му.

— Генерал Макартър не може да намери оправдание за действията на Уилоубай — промърмори той и изтри с юмрук сълзите от лицето си. Хладният и чист въздух бързо проясняваше главата му, алкохолното опиянение изчезваше, макар че той отчаяно искаше да го задържи. — В исторически момент като този ремилитаризацията на Япония би означавала пълен дипломатически провал за вашата страна и икономическа катастрофа за моята… Ако Япония не успее да изгради нова икономическа база за своето развитие, за нас бъдеще в този свят няма!

— Съгласен съм — кимна полковникът. — Вярвам, че и Макартър си дава сметка за това… — сключи ръце зад гърба си и продължи: — Но ние все още не знаем произхода на тази информация, а също и онези, които биха я ползвали… Кой е врагът ни, Оками-сан? Аз не мога да го видя, подозирам, че и вие също… Но той несъмнено е силен, на негова страна действат стотици, дори хиляди хора…

— Не виждам смисъла от подобни разсъждения — раздразнено отвърна Оками. — Трябва веднага да идете при Макартър и…

— Не става, приятелю — поклати глава полковникът. — Действително трябва да направим всичко възможно, за да провалим плановете на Уилоубай, но по заобиколен начин… Макартър никак не обича скандалите между своите подчинени, стигат му проблемите с президента и Съюзниците… Няма да позволи да бъде хвърлено петно върху него, а и ние трябва да разберем срещу какво точно сме изправени. Я ми кажете, Оками-сан, вие бихте ли извадили своята катана, ако сте сляп, глух и ням?

— Ако се наложи, ще го сторя! — заядливо отвърна Оками. Сърцето му гореше от алкохолното опиянение и желанието за отмъщение.

Полковникът спря под старо вишнево дърво и бавно се обърна с лице към него. Над главите им сияеше прекрасен ефимерен облак, сякаш бяха богове, изправили се на връх Фуджи да обсъдят съдбата на простосмъртните в краката си.

— Вие не сте самоубиец, сигурен съм в това — поклати глава той. — Изправени сме срещу Алба и неговия „капо“ в Щатите, които действат в широк мащаб и, трябва да признаем, доста успешно… Не само в областта на контрабандата, но и сред бойците на Якудза… Евентуалният брак между Якудза и американската мафия е това, от което трябва да се опасяваме. Това е нашият основен проблем. Машинациите на Уилоубай са само част от една широка конспирация. Ние сме длъжни първо да уточним нейните мащаби, а едва след това да решим какви трябва да бъдат ответните мерки.

— Предполагам, че е дошло времето да посетя Алба…

— Не — поклати глава полковникът. — Това ще бъде грешка. Все още не знаем кой е приятел и кой — враг.

Продължиха разходката си. Слънцето изгря и започна да затопля раменете им, хладният ветрец неусетно затихна. Полковникът замълча, тъй като се разминаваха с двама въоръжени бойци. Насреща им се затича дете, шепите му бяха пълни с вишневи цветчета, събрани от тревата. Вдигна ръце над главата си, цветовете се посипаха като снежинки, смехът му беше весел и жизнерадостен…

— Най-разумната линия на поведение ще бъде една среща с Джони Леонфорте — продължи мисълта си полковникът, когато отново останаха сами. — От вашата информация стигам до заключението, че той е единствената слаба брънка в тази верига. Затова трябва да направим опит да я счупим.

— Вероятно ще се наложи употребата на сила…

Лицето на полковника беше мрачно и тържествено.

— Оками-сан — тихо, но отчетливо промълви той. — За нас е жизненоважно да разберем в каква ситуация се намираме. Защото от нея зависи бъдещето на вашата родина, а може би и на моята!

Оками се зае с избора на времето и мястото за срещата с изключително внимание. В продължение на три дни се превърна в сянка на Джони Леонфорте, разучи всичките му маршрути. В крайна сметка реши да го пресрещне по пътя за апартамента на Фейт Соухил.

Бързо откри, че Джони избягва да се ангажира вечер, очевидно запазил тъмната част от денонощието за незаконния си бизнес. Изправен в сянката на отсрещния вход, той изчака спирането на джипа, стисна дръжката на „вакизаши“ — дългия нож с леко извито острие, после притича през уличното платно.

— Джони!

Главата на Леонфорте се извъртя толкова рязко, че прешлените му пропукаха.

— Ти? — присви очи той, на лицето му се изписа заплашителна гримаса. — Нали ти казах, че…

Дясната ръка на Оками се стрелна напред, ударът попадна в слънчевия сплит на Леонфорте и блокира нервните възли, скрити под пласт от мускули.

— А-а…

Американецът се задави, тялото му политна напред. Едната му ръка се вкопчи в облегалката на джипа, другата трескаво потърси дръжката на тежкия офицерски пистолет 45-и калибър. Оками спокойно натисна с пръсти една точка близо до рамото, цялата дясна страна на Леонфорте стана безчувствена.

Измъкна го от джипа и го побутна към тясната странична уличка, ветровита и абсолютно пуста по това време на нощта. Опря го на бетонната стена, удари му няколко плесника и зачака очите му да се прояснят.

— Съжалявам, че се налага да те пообработя, приятел — промърмори и заби коляно в слабините на Леонфорте.

Този път повръщането беше неизбежно. Оками отскочи настрана. Изчака малко, после дръпна жертвата си на чисто.

— А сега ще ми разкажеш какво става — заплашително изръмжа той.

— Върви по дяволите!

Крошето улучи Леонфорте точно в скулата, главата му се отметна назад и звучно издрънча в стената. От устата му се откъсна протяжно стенание, очите му се насълзиха.

— Ще те убия! — просъска с разкървавени устни той. — Бъди сигурен в това!

— Виждам, че наистина изгаряш от желание да го сториш! — отвърна Оками, тикна пистолета 45-и калибър в ръката му и отстъпи крачка назад. Пръстите му леко докосваха дръжката на „вакизаши“. — Хайде, опитай!

Въпреки тежките удари, които получи, Леонфорте се оказа бърз като светкавица. Дулото на пистолета се стрелна нагоре, пръстът му без колебание обра луфта на спусъка. Но Оками вече беше извън обсега на оръжието, върхът на ножа му меко потъна в кожата над адамовата ябълка на противника.

— Хайде! — тихо прошепна той. — Натисни го!

Леонфорте го изгледа отблизо, очите му се проясниха като на човек, който току-що става от сън.

— Какво… — дрезгаво започна той, преглътна с мъка и добави: — Какво искаш от мен?

— Искам да науча с какво се занимава Винсънт Алба.

— Вини? — озадачено примигна Леонфорте. — Но той е един шибан бодигард и нищо повече!

— Не, момчето ми — поклати глава Оками. — Той е тук, за да не направиш някоя беля!

— Ти си се побъркал! — отвърна Леонфорте, но личеше, че започва да съобразява.

Може да е луда глава и да се пали лесно, но съвсем не е глупав, каза си Оками.

— Значи и Джак Донахю се е побъркал — рече на глас той. — Защото от него го чух…

— Мадона! — възкликна Леонфорте, после тялото му се разтърси от смях. В очите му се появиха сълзи, плюеше кръв, но се смееше. Болката от получените удари му пречеше да диша, но смехът не преставаше, скоро започна да се доближава до ръба на истерията.

Оками почувства, че това трябва да се прекрати, ръбът на дланта му се стрелна напред и улучи американеца в основата на носа. Онзи се стовари като чувал с картофи, Оками отвратено поклати глава и бързо се отдалечи по пустата уличка.

Фейт Соухил вероятно беше изненадана от посещението му, но лицето и не издаде нищо.

— О, господин Оками, заповядайте — усмихна се тя и се дръпна навътре.

Оками прекрачи прага и затръшна вратата зад гърба си. Фейт Соухил беше в униформа, очите му с учудване пробягаха по звездичките на майор върху петлиците на куртката и. Всичко в тази жена предизвиква любопитство, въздъхна в себе си той.

— Едно питие? — попита тя и тръгна към ниската масичка за сервиране. — Не знам как е при вас, но моя ден беше отвратителен… — ръцете й сръчно се заловиха за работа: — Язвата на генерала се отвори в шест часа сутринта, кървенето е такова, че сигурно става въпрос за действието на някоя амеба… Вътрешностите му са направо ужас!

Подаде му чаша уиски, чукна я със своята и подви крака на ниския диван. Преди това изрита униформените обувки от краката си.

Той усети сексуалното й излъчване, даде си сметка, че то е предназначено специално за него. Тръсна глава, за да се концентрира, после попита:

— Къде е шефът? Имам предвид Алба…

Фейт хладно го изгледа.

— Няма го.

— Ще го почакам — рече Оками и остави чашата си настрана. Ръката му изтръпна от леденото докосване. — Долу се натъкнах на Джони… Не изглежда особено добре.

Фейт напрегнато се надигна:

— Какво му сторихте?

Дали в красивите й очи не се мерна страх?

— Каквото трябваше — промърмори. — А и Джони си го просеше…

Фейт се изправи, погледът й се насочи към вратата.

— Молете се на Бога да сте го убили! — процеди тя. — Защото, ако в тялото му има дори искрица живот…

В същия миг вратата с трясък отскочи на пантите си, на прага застана Джони Леонфорте с пистолет в ръка, окървавен и потен.

— Оками, копеле мръсно! — ревна той. — Прочети си шибаната молитва!

Оками престана да мисли. Освободи тялото си, остави го да потъне дълбоко в могъщия инстинкт на самосъхранението. И то реагира светкавично, подчинявайки се автоматично на усвоените след дългогодишни тренировки защитни похвати. Полетя с главата напред и се озова зад ниския диван още преди Фейт да успее да извърне глава.

— Джони…

— Млък! — изгледа я кръвнишки Леонфорте. — Какво правите тук с тоя тип? Кроиш планове срещу мен като с онова мръсно шпионче Алба, или се готвиш да го изчукаш?

— Не ставай глупав!

Това не биваше да го казва.

— И в двата случая сметката плащам аз! — изрева извън себе си Леонфорте, от устата му се разхвърчаха слюнки. — Махай се от пътя ми, Фейт! Иначе и тебе ще те надупча!

Опитът й да го успокои беше безнадеждно закъснял.

— Джони, спри и ме изслушай! — примоли се тя. — Между Оками и мен няма абсолютно нищо! Ако се успокоиш, аз ще…

— Ще се успокоя, когато замръзне казанът на Ада! — изръмжа Леонфорте и натисна спусъка. Веднъж, втори път…

В облегалката на дивана се появиха две димящи дупки с грозно назъбени краища. Миг преди това Оками успя да дръпне Фейт зад прикритието му, но третият куршум потъна в лявото й бедро.

От устата й се изтръгна дрезгаво стенание, стиснатите й зъби изскърцаха от болка.

Оками я натисна към пода, пропълзя няколко сантиметра и предпазливо надникна иззад ръба на временното си укритие. Леонфорте стоеше широко разкрачен, стиснал е две ръце дръжката на тежкия револвер. Видя лицето на Оками и отново натисна спусъка. Куршумът бръмна на милиметри от лявото му ухо, чувството не беше от най-приятните.

— Няма да се измъкнете, скапаняци! — ревна отново Леонфорте. — Ще ви пръсна мозъците и на двамата!

Оками беше убеден, че тоя тип ще изпълни заканата си. Винаги беше избягвал да мисли за смъртта, но сега се налагаше да я погледне в очите. Не се впечатли от това, което видя, чувстваше единствено пулсирането на здравото си сърце и шепота на кръвта във вените си. Усещаше живота така, сякаш го стиска в шепа. Мълчаливо се закле никога повече да не изпада в подобно положение, разбира се, ако сега успее да се измъкне жив.

— Готов или не, ето ме!

Наложи си действие с огромно усилие на волята. Просто защото съзнаваше, че оставането му зад дивана означава сигурна смърт.

В същия миг до слуха му достигнаха гневни викове, тресна изстрел. Но куршумът не бе насочен към облегалката на дивана.

Предпазливо надникна иззад ъгъла и със смайване видя как Леонфорте забива дръжката на пистолета си в окървавената глава на Винсънт Алба. Вече беше успял да вкара два куршума в тялото му, краката на едрия мъж безсилно се подгъваха…

Оками използва момента за смяна на позициите. Стрелна се иззад дивана и се понесе под ъгъл към двамата. Правилно беше предположил, че Леонфорте ще улови движението с периферното си зрение, но едва ли ще има достатъчно време да реагира. Американецът стори това, което Оками очакваше — просто се извърна към него и стреля.

Беше готов и лесно отбягна двата изстрела, дошли в бърза последователност. Положението му стана критично, когато разбра, че в пистолета на Леонфорте има още един патрон, а дулото неумолимо се насочваше в гърдите му. Имаше само един шанс и той не се поколеба да го използва. Острието на „вакизаши“ се стрелна към гърдите на противника и потъна дълбоко между ребрата му. В същия момент Леонфорте стреля за трети път, очите му изскочиха от орбитите си, устата му се отвори за поредната ругатня, която така и остана неизречена… Коленете му се подгънаха, неволна крачка назад, препъване в неподвижното тяло на Алба, после всичко свърши сред оглушителен трясък… Леонфорте падна по гръб върху масичката с напитките, из цялата стая се разлетяха бутилки и счупени чаши, ръката му удари последен плесник на Алба, чието лице вече беше станало синкаво…

Острата воня на концентриран алкохол се смеси със сладникавата миризма на смъртта. Стиснал окървавения нож в ръка, Оками гледаше неподвижното тяло на врага и напразно търсеше чувство на някакво угризение в душата си.

Така изтекоха няколко дълги секунди, после той се обърна и отиде да отмести дивана, прекатурил се върху Фейт.

— Колко кръв?… — объркано попита тя. Очевидно искаше да попита колко кръв е изгубила.

Той се изправи, отиде в банята и се върна с тънка памучна кърпа, която здраво пристегна над раната й.

— Недостатъчно — рече.

Имаше предвид недостатъчно, за да умре.

— Не усещам крака си.

— Това не е ли нормално?

— Не знам — погледна го със съмнение тя. — Не е по моята специалност… — на лицето й се появи бледо подобие на усмивка. — Изкарах войната от начало до край, но така и не видях ранен…

— Страхотна война си изкарала — беше коментарът на Оками.

— Джони? — погледна го въпросително тя.

— Мъртъв — отвърна Оками. — Но първо видя сметката на Алба…

— Господи! — затвори очи тя. — Остави ме да помисля…

След няколко секунди очите и отново бяха отворени, в тях проблясваха алени пламъчета, по-ярки дори от кръвта наоколо…

— Искам да ме преместиш на едно място…

— Знам къде е военната болница — сви рамене Оками.

— Не, не там… — замълча за миг, изчаквайки реакцията му. Но той мълчеше и тя колебливо подхвърли — Не зная дали мога да ти се доверя…

— Едва ли имаш друг избор — въздъхна той. — И двамата трябва да изчезнем оттук, преди да са се появили ченгетата.

Затъкна ножа в колана на панталона и се наведе да я вземе на ръце. Беше изненадващо лека.

Фейт му показа пътя към задния изход, след броени секунди се озоваха на пустата уличка, където беше обработвал Леонфорте. Точно навреме, тъй като откъм пресечката вече долитаха синьо-червените отблясъци на полицейските коли и джиповете на Военната полиция.

Оками се обърна и хукна в обратна посока. Стигна ъгъла, сви наляво и скоро се озова при колата си. Отключи, натика Фейт на предната седалка, без да обръща внимание на болезнените й степания, после скочи зад волана и рязко потегли.

Тя му каза да кара на запад, към складовете край река Сумида. Кварталът беше не толкова разрушен от пожарите на пойната, колкото беден и занемарен. По-голямата част от Токио вече беше започнала да се възстановява, но тук сградите, в по-голямата си част дървени, бяха отпреди войната — гнили и мрачни покрай застоялата вода.

С изтънял от болката глас Фейт го насочи към тясна уличка, която свършваше до реката. За своя изненада Оками откри, че между две мрачни складови постройки се издигаше една съвсем прилична на вид жилищна сграда.

— Остави ме тук — каза тя и посочи тротоара пред къщата.

— Оками спря колата, остави мотора да работи и погледна първо към прозорците на къщата, след това към пребледнялото й лице. Тя се беше отпуснала на седалката, очите й бяха затворени.

— Изгубила си доста кръв, госпожице Соухил — рече. — Няма да се справиш без моя помощ…

— Ролята ти на добър самарянин приключи — отвърна тя, надигна се и направи опит да хване дръжката на вратата.

Оками слезе, отвори и внимателно я подкрепи.

— Не трябва да те виждат тук — Прошепна Фейт. Главата й безсилно се отпусна на рамото му, дишането й беше учестено. — Опасно е…

Той я взе на ръце, пренесе я до входната врата и заблъска с крак по нея. Разнесе се метален грохот, вратата очевидно беше желязна.

Отвориха му почти веднага, очевидно бяха забелязали колата. На прага застана млада японка с изящна фигура, не повече от осемнадесетгодишна.

— Оттук, моля — поклони се момичето и отстъпи да му стори път. В поведението й се долавяше деловото напрежение на лекар или медицинска сестра.

Поведе го по дълъг коридор с ламперия от черешово дърво, в дъното имаше ярко осветено помещение. Оказа се малка, но отлично оборудвана операционна. Доктор в стерилни доспехи му посочи масата, върху която трябваше да остави Фейт.

— Анако ще ви покаже къде да почакате — кратко го отпрати той и се обърна. — Аз ще дойда, когато свърша…

Младото момиче, наречено Анако, направи знак на Оками и го въведе в съседното помещение, което се оказа нещо като библиотека. Стените бяха запълнени с лавици, от средата на високия най-малко шест метра таван висеше кристален полюлей, на пода имаше дебел персийски килим в пастелни тонове. Мебелировката беше кожена, състоеше се от два широки дивана и същия брой удобни кресла. Между диваните имаше кристална масичка с бронзови крачета, върху която тиктакаше малък будилник. В противоположния ъгъл имаше изящно френско писалище с безупречно излъскан плот. Оками беше сигурен, че дори в Националния музей има повече прах, отколкото в това помещение.

Приближи се до лавиците, обзет от любопитство. С изненада откри, че повечето заглавия бяха на японски, изключение правеше само една секция в дъното, заета изцяло от военноисторическа литература на английски и френски. Преобладаваха философските трудове, макар че имаше книги и от всички други области на културата. Много от авторите му бяха напълно непознати, макар философията да беше неразделна част от обучението му по бойни изкуства.

Взе една от тези книги и се отпусна на креслото в средата на помещението. Осветлението идваше от полилея и няколко аплика със зелени абажури, окачени по стените. Дебели завеси закриваха широките прозорци, когато той стана и надникна зад тях, пред очите му се разкри висок бетонен зид.

Помнеше предупреждението на Фейт Соухил, че тук е опасно, това го държеше нащрек. Остави книгата на стола, пристъпи към вратата и предпазливо надникна навън. Вестибюлът беше тъмен и пуст, чуваше единствено тиктакането на будилника зад гърба си.

В тази част на коридора имаше три врати, той вече знаеше какво се крие зад две от тях — операционната и библиотеката. Пристъпи към третата и внимателно опря ухо в нея. Не чу абсолютно нищо.

Завъртя топката на бравата и надникна. Тази стая беше по-малка, безлична като болнична чакалня. Бели стени, сив мокет, две гравюри на стените, изобразяващи платноходи от началото на века. Обзавеждането се изчерпваше с бюро и три стола.

Пристъпи към най-близкия стол, тъй като върху него беше преметната окървавената униформа на Фейт Соухил. От това място забеляза, че в стената има друга врата, през нея вероятно се влизаше направо в операционната.

Сведе глава към униформата и се замисли. После бавно започна да проверява джобовете. Не откри нищо, с изключение на метална писалка във вътрешния джоб на куртката, пак там имаше и листче със списък на покупки.

Обърна внимание на писалката в момента, в който връщаше листчето обратно на мястото му. Беше по-дебела от обикновените пособия за писане, металното й покритие — доста странно.

Измъкна я от джоба и започна да я върти в ръцете си. Натисна копчето в горния край, отдолу се появи върхът на химикалката, съвсем обикновен на вид. Направи му впечатление, че приспособлението за закачване е доста по-широко от нормалното, върху него имаше четири леки издутини.

Натисна най-горната и до слуха му достигна леко свистене. Притисна писалката до ухото си и кимна с глава. Да, вътре нещо работеше. Натисна втората издутина, свистенето отново се появи. Третият бутон изключваше миниатюрното моторче. С разтуптяно от вълнение сърце Оками натисна най-долната издутина и от писалката прозвуча металически, тънък като жужене на комар глас. Той без съмнение принадлежеше на Фейт Соухил, а писалката, разбира се, се оказа миниатюрен магнетофон.

„Рапорт от Токио, 17 април. Добрахме се до важна информация. Получена е от Донахю, който се оказа отличен източник, справка — приложеният микрозапис. За нещастие се сблъсках с неочаквано усложнение. Един оябун от Якудза на име Микио Оками знае за нашата операция повече, отколкото трябва. Предложих му партньорство, което е най-безопасния за момента избор…“

Кратка пауза, после гласът на Фейт продължи:

„Казах му, че задачата на Винсънт е да наблюдава Джони и това в общи линии отговаря на действителността. Няма представа, че Винсънт наблюдава и мен. Джони също не знае това, но в крайна сметка Джони знае малко неща, нали? Така пожелахте вие, защото Джони се грижи главно за собствените си интереси…“

Нова пауза.

„Оками е убеден, че Винсънт командва парада. Това е смешно, но ни върши работа. Мисля, че Оками няма представа с кого работим и това е добре. Но той е умен и упорит, вероятно разчита и на известна подкрепа от американците. Това е обезпокоително, ще се наложи да го манипулирам по начин, който ще му даде основание да мисли, че той манипулира мен. Няма да е лесно, но ще се справя. Вие не бива да се безпокоите за нищо…“

Това беше всичко, магнитната жичка продължаваше да се развива с тихо жужене. Оками мрачно поклати глава. Беше допуснал огромна грешка, подценявайки Фейт Соухил. Беше се подвел от факта, че е жена, това никога повече не биваше да допуска…

Превъртя жичката до мястото, от което беше започнал прослушването, и сложи писалката обратно в джоба на куртката. После открехна вратата, внимателно огледа пустия вестибюл и се върна в библиотеката. Дълго време остана неподвижен в креслото, забравената книга лежеше разтворена в скута му. Първата му реакция беше да притисне Фент Соухил, но веднага си даде сметка, че това би било погрешен ход. Ако плановете на Уилоубай бъдат приведени в изпълнение, всичко ще отиде по дяволите. На първо място Япония, която отчаяно се нуждае от време за икономическо възстановяване и измъкване от следвоенната разруха.

Дори полковникът не би могъл да стори нищо, ако мрачният сценарий на Уилоубай се превърне в действителност. Превъоръжаването е последното нещо, от което се нуждае Япония в момент като този — когато трябва да заличи пораженията на войната и да гледа напред, в бъдещето. Превръщането на страната в американски щит срещу настъплението на комунизма в района на Тихия океан означава, че Съединените щати ще се разпореждат със съдбата й още десетилетия наред. Това не бива да се случи.

С нарастващо притеснение Оками си даде сметка, че предчувствията на полковника са се оказали верни. Решителният момент наближаваше. Независимо от това, което Фейт и загадъчният й господар планират, Оками ще бъде приет за партньор в контрабандната им дейност. Но вече ще е готов, ще бъде нащрек. Задължително трябва да държи полковника настрана, Фейт в никакъв случай не бива да разбере, че той е главният им противник. Защото, ако разбере, животът на приятеля му ще бъде в сериозна опасност.

Два бяха начините за постигане на тази цел — или да се опита да надхитри Фейт, или — не дай Боже — да постигне някакво временно примирие с нея… Нямаше никакво съмнение, че именно неизвестният работодател на Фейт е в състояние да блокира плановете на Уилоубай за ремилитаризация на Япония, за издигането на най-опасните военнопрестъпници на някогашните им постове в ръководството на армията. Той очевидно разполага не само със свръхсекретната разузнавателна информация, която може да унищожи Уилоубай, но има достатъчно връзки и влияние във Вашингтон, за да неутрализира подкрепата, която му оказват сенатори и висши военни.

Трябваше да мисли и за чисто техническата страна на въпроса. Рапортите на Фейт Соухил се записваха на магнитна лента и се изпращаха отвъд океана. Рано или късно Оками и полковникът щяха да открият начин за тяхното проследяване, а с това — и физическия образ на своя тайнствен противник.

Вратата на библиотеката се отвори и на прага се появи докторът.

— Ще се оправи — уморено промълви той. — Може би ще й остане едно леко накуцване, тъй като бяха засегнати част от нервните възли… — на лицето му се появи любезна усмивка: — Бихте ли ме последвали, моля? Тя много иска да ви види…

Фейт Соухил лежеше като мъртва върху операционната маса. Оками се приближи и отправи поглед в бледото й лице. Клепачите й потрепнаха, той е учудване установи, че очите й са станали тъмни като неговите.

— Още си тук…

— Да, при това, без да ми се случи нищо лошо.

Тя облиза напуканите си устни. Оками напълни една чаша с вода, повдигна главата й и нагласи сламката в устата й.

Фейт задоволи жаждата си, благодари му с кимване на глава и напрегнато попита:

— Видя ли някого тук?

— Само хирурга и Анако — отвърна той. — Бях в библиотеката, сам…

Тя въздъхна, по лицето и се изписа облекчение. Очите й останаха заковани в неговите.

— Готова съм да гарантирам съюза, който ти отказа Джони… — гласът й беше слаб и леко дрезгав.

Оками продължително я изгледа, после веждите му леко се повдигнаха:

— Как така изведнъж извадих късмет?

— Предпочитам да те имам за партньор, вместо за враг — бледо се усмихна тя. — Освен това ми направи огромна услуга, като ме отърва от Джони… Винсънт на няколко пъти ме предупреди, че тоя тип става все по-труден за контролиране — отново облиза устните си и тихо добави: — Той презира всички жени…

— А аз само ги подценявам — поклати глава Оками. — Което ме прави далеч по-добър партньор…

Тя направи опит да се засмее.

— Този път всичко е истинско, нали? — попита той. — Нали помниш какво каза в „Айрън Гейт“?… Тогава обаче и двамата знаехме, че става въпрос за заблуда…

— Този път всичко е истинско — потърси ръката му тя. — Какъв ще бъде отговорът ти? Двамата е теб ще бъдем чудесен екип, освен това Винсънт вече го няма и аз ще имам нужда от помощ… Един Бог знае кога ще му пратят заместник… През това време ти ще спечелиш много.

Той се направи, че обмисля предложението, после вдигна глава и попита:

— Знаеш ли приказката за шестте маймуни?

— Не — поклати глава тя и учудено го погледна.

— Имало едно време един старец — започна Оками, без да обръща внимание на озадаченото й изражение. — Бил мъдрец, много хора търсели съветите му… Най-често му задавали един и същ въпрос: „Как да разбера себе си?“

Отговорът на стареца бил неизменно един и същ — измъквал от колибата си странна на вид бамбукова клетка с шест прозорчета и затворена вътре маймуна. „Избери си едно прозорче — казвал на посетителя си той. — После повикай маймуната и внимателно наблюдавай реакцията й. Така ще видиш себе си…“

В стаята настъпи тишина, нарушавана единствено от лекото дишане на Фейт и монотонното бръмчене на медицинската апаратура.

— Трябва ли да отгатна какво се крие зад тази приказка? — попита най-сетне тя.

— И да, и не — сви рамене Оками. — Тя е рожба на дзенбудизма, чрез нея човек открива пътя към задълбочения размисъл…

— Мисля, че разбирам — въздъхна Фейт, лицето й се разкриви от напрежение. — Маймуната реагира по различен начин на глас и интонация…

— Положително.

— А ти коя от шестте маймуни представляваш? — погледна го тя.

— Това сама трябва да разбереш — усмихна се Оками, после взе ръката й в своята. Беше топла и суха, кой знае защо той изведнъж си спомни за баща си… — Междувременно, драга госпожице Соухил, нашето споразумение трябва да бъде подпечатано с по една чаша прекрасен зелен чай!

— Няма да съжаляваш за решението си… — промълви тя, странно потъмнелите й очи омекнаха, устните й тихо добавиха: — Партньоре…

Книга трета

Безкрайни истини

Есенният вятър прошепва: Няма Буда, няма Богове за мен…

Масаока Шики

Тринадесета глава

Токио | Вашингтон

Наохиро Ушиба, дайжинът на МИТИ, беше чувал, че наричат Томоо Козо „Лудият оябун“. За него се носеха какви ли не легенди. Според една от тях пенисът му бил напълно изрисуван с „иризуми“ — изящните цветни татуировки, които си правят всички членове на Якудза. Техниката на това изкуство, останала непроменена от векове, беше доста болезнена, тъй като боите се нанасяха върху кожата с помощта на остро бамбуково връхче.

Ушиба вдигна глава и заби тежък поглед в лицето на Козо:

— Самоволното ви решение да поставите под наблюдение съпругата на Никълъс Линеър ни принуди да поемем по този доста опасен път!

Козо дръпна от цигарата си, малките му черни очички опипаха лицето на Ушиба.

— Решението ми беше правилно — отвърна той. — Линеър изчезна в мрака, очевидно потърсен от Оками. Нима трябваше да стоим със скръстени ръце?

— А Нанги?

— Жената беше връзката — поклати глава Козо.

— И винаги е била. Можете да ми повярвате Линеър никога не би споделил появата на Оками в живота си точно с Танцан Нанги! Винаги е демонстрирал омраза и презрение към Якудза, а сега изведнъж отива да слугува на самия Кайшо! Изключено!

Ушиба запали цигара и закрачи редом с Козо, който неуморно обикаляше около големия стъклен аквариум.

— Може би сте успял да заблудите останалите оябуни от Вътрешния съвет, но мен няма да успеете! — твърдо изрече той. — Убеден съм, че сте организирал тази атака срещу Оками с единствената цел да се изправите очи в очи с Линеър! — винаги беше предпочитал директното нападение пред заобиколните действия. А ако Козо действително е луд, той може би ще разкрие мотивите за решението си да отстрани Кайшо. — Прав ли съм? Никога не бихте се отказал от такова предизвикателство!

— Глупости! — процеди Козо и продължи да се движи като хищно животно в клетка. — Не по-зле от мен знаете каква опасност представлява Оками! Вече от доста време се стараем да го неутрализираме! Времената са такива, че място за Кайшо няма! Твърде опасно е в ръцете на един човек да бъде концентрирана толкова голяма власт! Казано накратко, неговите функции вече са иззети от „Годайшу“. Нашата мрежа обхваща целия свят, тя несъмнено ще работи по-ефикасно и под по-добър контрол, отколкото, ако всичко зависи от решенията на един човек! — издуха дим по посока на капандурата и добави: — Сега аргументите на Оками срещу „Годайшу“ приличат на вишневи цветчета, попаднали в кална локва… Той вероятно отдавна е предвидил своето поражение като Кайшо и е взел всички необходими мерки да остане в историята. На негово място и аз бих постъпил така.

— Но без неговите тесни връзки с мафията „Годайшу“ никога не би получила право на живот! — възрази Ушиба. — Той е бащата на тази организацията не вие или аз!…

— Още по-жалко, че се е обърнал срещу нас — сви рамене Козо. — Карма. Сам избра този път, никой не го е принуждавал…

— Но вие направихте всичко възможно в това отношение нали?

— Всички знаят, че някога аз бях най-близкият му сътрудник. Може би именно затова пръв забелязах промяната у него и започнах да ставам подозрителен. В крайна сметка се оказах прав и се превърнах в най-яростния му противник. И с пълно право. Той не вярваше в целите на „Годайшу“, предаде както организацията, така и нас… Сключи сделка с Доминик Голдони зад гърба на всички, сега сами трябва да се оправяме с последиците…

— И двамата умеехме да се оправяме с американците, но трябва да призная, че той ги познаваше по-добре от мен…

— Това скоро ще се промени — поклати глава Козо — Аз самият работя упорито в тази насока, мисля че скоро ще разбирам отлично психологията на „итеки“.

— Разбирате ли защо споменавам за предизвикателствата? — вдигна глава Ушиба. — Вие просто не можете да им устоите. Но решението ви да унищожите Линеър е лишено от смисъл, нещо повече — то е направо опасно!

— Не е лишено от смисъл — възрази Козо. — Започнах да действам, след като се добрах до изключително ценна информация — Линеър е „Нишики“, тайнственият осведомител на Голдони и Оками!

— Това е смешно! — извика Ушиба. — У Линеър съществуват силни морални задръжки, той не би…

— Японската история ни учи, че увереността в собствената правота е най-удобното гнездо за корупцията! — поклати глава Козо, на лицето му се появи усмивка: — Помислете върху това, Ушиба-сан… Линеър притежава достатъчно опит и ум, за да ни унищожи.

— Но това са само част от причините за вашето решение, нали?

— Не желая да правя лични признания, дайжин — твърдо отвърна Козо. — Нима не разбирате, че преследвайки Оками, ние ще ударим с един куршум два заека? Единодушни сме по въпроса, че времето на Кайшо е безвъзвратно отминало. Давайки му възможност да разбере, че дните му са преброени, ние автоматически го притискаме в ъгъла. Той се принуждава да потърси помощ от сина на полковника — така, както е било уговорено преди години. Линеър изпълнява волята на баща си и ние получаваме възможност да диктуваме условията за времето и мястото на сблъсъка… Убеден съм, че ще победим Линеър само ако го ликвидираме физически. Това именно е нашето предимство, така ни учи и великият Сун Тцу…

— Имате предвид себе си, а не всички нас — продължително го изгледа Ушиба. — Вие сте този, който иска да унищожи Никълъс Линеър!

— Не само иска, дайжин — усмихна се Козо и леко поклати глава. — А вече е и на път да го стори!

— Прави ми впечатление, че напоследък проявявате склонност към дейност, която няма нищо общо със служебните ви задължения…

Червената кралица се протегна, гърбът му се изпъна, пръстите му под тънката кожа на ръкавиците леко пропукаха.

— Тази дейност струва доста пари на американското правителство, то едва ли ще бъде склонно да ги оправдае… Кажете защо?

— Знаете защо — отвърна Лилехамър. — Доминик Голдони беше премахнат буквално под носа ни! — Червената кралица мълчеше и невъзмутимо го гледаше, това го ядоса. — По дяволите, очистиха го въпреки Програмата за защита на свидетелите!

— Голдони действаше в рамките на ФПЗС, нали? Какво друго сте очаквали?

Лилехамър гледаше как Червената кралица спокойно унищожава остатъците от двойния хамбургер с бекон и сирене, положен върху голяма порция пържени картофи. Защо, по дяволите, винаги трябваше да се срещат из разни закусвални и да плюскат като прасета, гневно се запита той.

— Очаквам да не позволим на копелето да се измъкне, което и да е то! — троснато отвърна той. Струваше му се абсурдно да обсъждат проблеми от подобно естество сред шумни хлапета, строителни работници, хапващи на крак, и куп скучаещи комарджии, които чакат отварянето на залата за залагания оттатък улицата.

Червената кралица отмести картонената чиния и доволно въздъхна:

— Имам нужда от още една кока-кола…

Стана и тръгна да прекосява просторното помещение, обзаведено с ярки жълто-червени столове и масички. Беше облечен в отлично, скроен костюм от скъп английски туид със строга жилетка, единствено крещящо ярката вратовръзка издаваше американския му произход.

След малко се върнал обратно, в ръката му имаше голяма картонена чаша.

— Няма защо да се правите на свенлив — рече. — Внимателно разгледах снимките на Голдони, напълно съм убеден, че До Дук му е видял сметката… И зная колко много искате да вкарате топките му в месомелачката! — щракна с език да почисти зъбите си от сиренето, после поклати глава: — Именно затова заповедта ми е кратка и категорична: забранявам ви всякакви волности в тази посока!

Лилехамър стоеше напълно неподвижен. Имаше чувството, че най-сетне е настъпил моментът, в който гранитът в душата му започва да се пропуква.

— Ще трябва да получа много убедителни аргументи в полза на тази заповед! — процеди през стиснати устни той.

Лицето на Червената кралица стана мрачно.

— Как мислите, дали да си поръчам една мелба? — въздъхна той.

— Тук?! Мелбите в тези закусвални имат вкус на пластмаса, като всичко останало!…

— Нима? Никога не бих допуснал… — Червената кралица сви рамене и потупа корема си: — Е, хубаво… Мисля, че оставихме добро впечатление, всичко ометохме… — извади няколко дребни банкноти, подхвърли ги на пластмасовата масичка и започна да се надига: — От проявата на лично отношение полза няма… Вашият гняв може да доведе до две неща — погрешно изпълнение на служебните задължения или преждевременна смърт… Искам да ми обещаете, че ще оставите До Дук и ще се заловите с изпълнението на текущите задачи! Бог ми е свидетел, че искам да забравя целия този кошмар!

Лилехамър проследи с поглед едно хлапе, което беше оплескало лицето си със сладолед, главата му бавно кимна:

— Обещавам, че няма да преследвам До Дук — тихо промълви той. — Това достатъчно ли е?

— Искам да държите под око Дейвис Мънч. От Бейн разбрах, че са го видели в компанията на онзи Харли Гоунт малко преди да се появи в дома ви… Бейн може да е параноик, но съвсем не е глупав.

Минаха покрай изцапаното хлапе, Червената кралица го потупа по главата. На няколко крачки от входа изведнъж спря и съучастнически се наведе към ухото на Лилехамър.

— Лудостта се ражда от прекомерното желание за отмъщение — прошепна той. — Не забравяйте това, ще ви бъде от полза.

Когато звънецът издрънча, Мани Манхайм гледаше дебелия кафяв плик пред себе си. Обърна се стреснато и бързо го тикна на лавицата, под която държеше заредената пушка е отрязана цев. На фона на решетките се очерта фигурата на висок мъж.

Беше облечен в дълго черно палто с вдигната яка и очевидно не бързаше да влезе в контакт е Мани. Спря се пред стената, до която беше струпана камара стари пещи, и се зае да ги оглежда. Там имаше какво ли не: блестяща електрическа китара, пълен комплект куфари „Луи Вюитон“ сребристозелен велосипед тип БМХ, двойка китайски вази от син порцелан, блестящ с хромираните си части мотоциклет „Харли Дейвидсън“, върху чиято седалка Джони Кеш[4] беше оставил автограф на собственика — някой си Фърди Франсиз…

Посетителят не бързаше и Мани получи възможност да го разгледа. Това, което видя, го направи още по-нервен. Започна де се притеснява още когато Харли Гоунт се появи за втори път и му предаде за съхранение дебелия жълт плик, инструктирайки го подробно какво да направи, ако не се чуят или видят след двадесет й четири часа.

Това беше преди два дни и Мани разбра, че нещо е станало с приятеля му. Не искаше да си представя точно какво, но нощем му се присънваха всички ужасяващи възможности.

Мъжът, който влезе в заложната къща, беше едър и здрав, с огромни юмруци. Бавно се приближаваше до тезгяха, зад чиято телена мрежа Мани го наблюдаваше с нарастващо безпокойство, умните му очи внимателно оглеждаха, изложените стоки, не пропускаха нито един от недостатъците им. Мани пък гледаше грозните белези по лицето му, деформирания от многобройни счупвания нос и усещаше как по гърба му се плъзна хладна струйка пот. Пристъпваше от крак на крак и мълчеше, дясното рамо нетърпимо го засърбя.

В какво се е забъркал Харли, питаше се той. Нима наистина е възможно да са го убили? В душата му се бореха любопитство и ужас. След изтичането на 24-часовия срок на няколко пъти вземаше плика в ръце. Веднъж дори реши да го отвори, но ужасът скова действията му и той се отказа.

Тази сутрин оглеждаше посетителите си с напрегнато внимание. Просто защото в главата му се беше появило ужасно подозрение. Ами ако някой е проследил Харли и е видял, че му предава обемистия плик?! Мъжът опипа един от куфарите, раменете му леко се повдигнаха. Очите му се стрелнаха по посока на входа, после се преместиха върху Мани, застинал на мястото си зад решетката. Силните мазолести пръсти щракнаха ключалката, големият куфар се отвори. Вътре спокойно би се побрал човек, стига да свие ръцете и краката си.

Първата мисъл на Мани беше да изгори плика, да се освободи от доказателството за посещението на Гоунт, да се освободи от бремето на тежката отговорност, която приятелят стовари отгоре му, без дори да го попита. Оказа се обаче, че не може дори да драсне клечката кибрит. Може би не беше достатъчно подъл за подобен жест, но сега, наблюдавайки как странният посетител затваря куфара й пристъпва към мотоциклета — само на крачка от гишето, — душата му се изпълни със съжаление за проявената слабост, вече беше убеден, че е направил фатална грешка.

Но как да предаде единствения си истински приятел? Макар че се срещаха рядко, Мани държеше на връзката си с Гоунт. И двамата бяха в състояние да разтоварят така, сякаш месеците и годините между срещите им нямат никакво значение, сякаш едва вчера се бяха разделили… Подобно приятелство се създава рядко, един път в живота… Особено пък в живота на човек като Мани, който протичаше монотонно и скучно.

Мъжът с тъмното палто се прокашля и Мани подскочи. Дясната му ръка автоматично се насочи към приклада на рязаната пушка под тезгяха, пръстът му напипа спусъка.

— Да? — въпросително вдигна глава той.

— Нищо, нищо — промърмори мъжът, поглеждайки бегло в негова посока. — Питах се колко ли ще искате за това…

— Дванадесет хиляди — отвърна Мани. — Моделът е класически…

— Чопър… — довърши вместо него посетителят. — Познавам го добре… — пъхна ръце в джобовете на палтото си и се обърна: — Никога ли не излизате от тая клетка?

Ужас скова душата на Мани. Тоя тип изобщо не се интересуваше от мотоциклета. Беше дошъл да прибере плика на Гоунт и междувременно да изпрати Мани на оня свят!…

— Чухте ли какво ви попитах?

Мани целият се тресеше, езикът му правеше отчаяни опити да се отлепи от небцето.

— Ф-р-т… — това беше всичко, което излезе от устата му.

— Какво?

— Имах… а-а… някои сериозни неприятности… — изпелтечи Мани. — Затова предпочитам да…

Мъжът пристъпи към гишето.

— Пищов ли стискате там, отдолу?

— Не се приближавайте! — изръмжа Мани, отчаяните му опити да събере малко слюнка в устата си продължаваха.

Мъжът смаяно се втренчи в късото дуло на пушката, насочило се изневиделица в гърдите му.

— Искате да кажете, че ще ме гръмнете, ако ви предложа за чопъра десет бона и половина в брой?!

— А? — объркано го погледна Мани, адамовата му ябълка помръдваше като жива.

— Искам чопъра — поясни мъжът, извади ръце от джобовете и ги обърна с дланите нагоре. В едната имаше дебела пачка банкноти. — Ще ми го продадете ли, или ще ме гръмнете?

Мани усети сърцето си в гърлото. Не можеше да реагира, предчувствието за близко нещастие беше все така силно.

— Хайде, приятел — усмихна се мъжът насреща му. — Разбрах, че си имал неприятности, но това си е твоя работа… Успокой се и се вземи в ръце… Искам да купя шибания мотор и това е всичко!

Мани избърса лицето си с трепереща ръка. Господи Исусе, това не е живот, въздъхна в себе си той. Вече навсякъде виждам призраци! Още малко и хоп — я инфаркт, я нервен припадък!… Свали пушката и я остави настрана. Мускулите му трепереха неудържимо, принуди се да стисне тезгяха с две ръце, припика му се… — Мъжът размаха пачката над главата си.

— Хайде, донеси ключовете и да правим сделката!

Мани отключи вратата на клетката и пристъпи прага:

— Имате ли книжка?

— Разбира се — отвърна мъжът, свободната му ръка се плъзна към задния джоб.

В същия миг Мани разбра, че е мъртъв. Сякаш сънуваше кошмар. Виждаше ясно какво става, но не беше в състояние да реагира. Мозъкът му се превърна в желе, сред него лениво проблеснаха най-логичните въпроси на света: Защо излязох от клетката? Защо оставих пушката? Защо не се вслушах в инстинктите си?

Стоеше на място, очите му облещено гледаха как мъжът измъква портфейла от задния си джоб, оставя пачката на седалката на мотоциклета и започва да рови за книжката си.

— Ето — подаде документа той, но Мани не беше в състояние да реагира. Сърцето блъскаше в гърдите му като влак без спирачки в тунела на подземната железница, не можеше да си поеме дъх.

— К’во ти става бе, човек? — изгледа го непознатият. — Не искаш ли да изкараш някой долар? Да не би всеки ден да ти предлагат по десет бона и половина за тоя стар чопър?

Мани вдървено протегна ръка, книжката се изплъзна от безчувствените му пръсти и падна на пода. Наведе се да я вдигне, после се зае да попълва договора. Действаше като сомнамбул, почти не чуваше какво говори клиентът — Мак Дивайн според шофьорската книжка в ръката на Мани. Написа разписка за сумата десет хиляди и петстотин долара, без да ги брои, тъй като Дивайн вече го беше сторил пред него.

— Комшията направо ще се насере, като види това бебче пред къщата ми! — ухили се посетителят. — Вече трета година търси тоя модел!

После хвана кормилото на мотора и го изтика навън, придържайки го с нежно внимание. Облегнат на рамката на вратата, Мани все още не можеше да си поеме дъх. Цялото му тяло плуваше в пот. Най-сетне събра сили, втурна се обратно в клетката и навлече палтото си. Напъха дебелия плик отдолу, после излезе и спусна ролетката. Заключи я с тежък катинар и с омекнали крака се отправи към банката си. Беше едва три следобед, но за днес му стигаше. Прибави парите на мистър Дивайн към нищожния си оборот за деня, вкара го на срочен депозит и тръгна да върши това, което трябваше да свърши още предишната сутрин, да изпълни инструкциите на Гоунт.

Камбанният звън ехтеше дълбоко в гърдите му, примесен със странен стържещ глас, появил се в ранните утринни часове, по време на най-дълбокия сън… Необичайната комбинация омекотяваше сетивата, караше ги да тръпнат в онова меланхолично вцепенение, което обикновено се появява след бурни душевни вълнения…

Звънките удари на метал върху метал съвпадаха с тупкането на сърцето му, едновременно с това звучаха някак далечно и неясно, като пърхането на ято врабци след залез-слънце…

Не знаеше дали все още е жив, на какво може да бъде оприличено състоянието, в което се намираше. Мислите му, все още разпокъсани и хаотични сред кипящата магма на вселената, сякаш съществуваха сами за себе си, без връзка с мозък и тяло — самотен лъч светлина, проблясващ несигурно в мрака на космическата нощ…

В тях не присъстваше нито миналото, нито бъдещето. Изпразнени от съдържанието на логиката, те изглеждаха леки и неустойчиви, като полъх на съновидение… Около тях нямаше нищо — нито дишане, нито движение на кръвта, нито стремеж към движение… Но как може да съществува то, когато отсъстват тялото и мозъкът, когато няма какво да придаде плът и кръв на ефимерните мисли?

Камбанният екот обаче не секваше. Не беше звук, тъй като нямаше уши, за да го чуе. Беше по-скоро някаква пулсация, неземен глас, непринадлежащ нито на човек, нито на машина… Внушение, че някъде сред необятната космическа пустош нещо съществува…

Светлина, сянка върху душата… Значи все пак нещо съществува и това нещо е самият той.

Ражда се в метална клетка. Някъде дълбоко под земята — просторно помещение във формата на конус, изпълнено със сапфирена светлина и машинен грохот. В ноздрите го удари миризмата на метал. Отначало гореща и аморфна, след това — хладна и мазна… Но вече дишаше.

Очите му бавно се учеха да се фокусират, пред тях се появиха странни образи. Някакви огромни същества, очевидно извънземни роботи, създадени от отделни, напълно автоматизирани елементи. Ръце, крака, торс, пръсти с хидравлично задвижване, инфрачервени очи… Съвършени зверове, оформящи се направо пред очите му, все още несвикнали със странностите на това, което ги заобикаля… Сякаш беше свидетел на самото Сътворение, станало възможно благодарение волята на Бога и ковашките умения на Вулкан…

А може би това беше обикновен завод за роботи. Как би могъл да знае със сигурност, след като дори не беше уверен, че все още е жив? Имаше усещането, че не е мъртъв и се намира в Токио. Едно абсурдно усещане, разбира се. Месулетът не би могъл да го пренесе на другия край на света!

Човешко присъствие не се забелязваше. Прецизно движение на метални цилиндри, редуване на тъмно и светло. Равномерен грохот на машини, наподобяващ жуженето в пчелен кошер. Пулсация на 10 000 сърца, освободени завинаги от своята тленна обвивка. Звънка, щастлива песен на изкуствен живот, създаден от стомана и титан, високо устойчиви пластмаси и силициеви чипове, кабели от фибростъкло и благородни метали…

Бавно си пое дъх, изпита дълбока наслада от поредното доказателство, че все още е жив. Прекаран през тройна филтрираща система и съвършена климатична инсталация, въздухът беше стотици пъти по-чист от планинския, но въпреки това някак мъртъв от особената миризма на машините. Сякаш тежеше от електрически заряди, някъде в далечината мрачно проблясваха светкавиците на приближаваща се буря…

Изведнъж светлината и звуците изчезнаха, на тяхно място се появи интензивен световъртеж. Светът се превърна в яркосива, болезнена точица. Клепачите му потрепнаха и инстинктивно се затвориха.

Съзнанието му се върна от остра, почти непоносима болка.

— Събуди се! Спа достатъчно дълго!

Гласът звучеше обезпокоително познато. Стреснато се надигна, позна собственото си лице, надвесено заплашително над него, по гърба му пробягаха тръпки на ужас. Собствените му устни се разтегнаха в злорада усмивка, собствените му очи доволно проблеснаха.

— Добре дошъл в новия живот! — поздрави го собственият му глас, потрепващ като при халюцинация. — Той няма да бъде особено дълъг, но в замяна на това ще бъде изпълнен с куп изненади!

Никълъс отново припадна.

Четиринадесета глава

Монтаук | Вашингтон | Токио

Кроукър гледаше фигурата на Маргарет под душа. Виждаше само неясно очертания силует на тялото й зад найлоновата завеса, но въпреки това не можеше да отдели поглед от него. Взеха обща стая в занемарен мотел на Монтаук, тъй като тя отказа да спи сама. От кого ли се страхуваше повече от завръщането на Робърт или от съпруга си?

Веднага след като тя влезе в банята, Кроукър отиде да надникне през прозореца. Асфалтираната, изцапана с петна от автомобилно масло площадка на паркинга беше почти пуста, паркираните коли можеха да се преброят на пръсти. През лятото тук несъмнено е задръстено от автомобили, положението сигурно е същото и в странната на вид закусвалня с пластмасово обзавеждане оттатък улицата, над която светеше неонова жълто-червена реклама с надпис:

„ПЕЧЕНИ ПИЛЕТА — МОРСКА ХРАНА“.

— Именно на тази светлина Кроукър успя да зърне едрата фигура на един тип с месесто издължено лице, който се появи на входа с картонена кутия в ръка. Вътре имаше две чаши кафе и сандвичи, другата му ръка висеше свободна, близко до тялото, готова да измъкне оръжието при първия признак на опасност. Вмъкна се в паркирания на няколко метра по-нататък „Форд-таурус“, лампичката в купето светна за кратко време, достатъчно, за да очертае втория седящ вътре мъж.

Кроукър беше сигурен, че тези двамата са от горилите на Тони де Камило и това не го учуди. Засичането им не е било кой знае колко трудна работа, особено за човече с възможностите на Тони Д. В крайна сметка пътуваха със спортния лексус на Маргарет, колата беше от рядко срещана марка и с редовни номера, нямаше как и къде да се скрият за по-продължително време.

Маргарет надникна откъм банята, когато Кроукър вече беше обърнал гръб на тауруса и двамата мъжаги в него. Температурата в стаята беше висока, кран за регулирането й липсваше. В банята положително не можеше да се диша, въздухът тежеше от аромата на водорасли и есенции. Горилите няма да мръднат до пристигането на Тони Д., а това едва ли ще стане преди настъпването на утрото, помисли си Кроукър. Дотогава ще трябва да открие начин за измъкване от предстоящата конфронтация без никой да пострада…

Насочил поглед към неясните очертания на Маргарет зад завесата, той си даде сметка, че до настъпването на утрото има над какво да размишлява. Все още не можеше да свикне с мисълта, че наследник на Доминик Голдони и неговата империя е Маргарет, а не Тони Д. В нейните ръце беше съсредоточена огромна власт, на заповедите й бяха готови да се подчиняват губернатори и полицейски началници, съдии и конгресмени…

Вече виждаше как Голдони е успял да надхитри всички — както Федералното бюро, така и своите лични врагове. Подхвърляйки непълна, но въпреки това важна информация на хората от ФПЗС и оставяйки се на тяхно разположение, той ги беше накарал да повярват, че има искреното желание да им сътрудничи за унищожаването на могъщата си империя. Едновременно с това обаче не им беше разкрил механизмите, чрез които управлява тази империя, не им беше разкрил дори частица от себе си. Привидно примирен с живота в нелегалност, той беше продължил да дърпа конците на всички важни операции. А кланът Леонфорте беше насочил вниманието си към Тони Д. — една подставена фигура без никаква реална власт.

Ако трябваше да бъде откровен пред себе си — а тази нощ очевидно щеше да бъде нощта на истината, — той трябваше да признае, че е възхитен и едновременно с това уплашен от интелигентността на Маргарет. Никога не беше срещал жена като нея, дори не беше допускал, че такава жена може да съществува… Може би се поддаваше на чувствата и грешеше, но през цялото време на общуването си с нея имаше усещането, че се докосва до представител на незнайна космическа сила, на извънземен интелект…

Тя излезе от банята, увита в тънка хавлиена кърпа. Не изпитваше никакво смущение от голотата си.

Преди малко, когато започна да се съблича пред него, тя му хвърли изпълнен с любопитство поглед и каза:

— Не виждам смисъл да крия тялото си от теб, след като вече познаваш душата ми… — после на лицето й се появи бледа усмивка: — А Тони винаги настояваше да се любим на тъмно…

Може би копелето е било практично и не е искало да гледа синините и белезите по тялото й, мрачно си помисли Кроукър.

Очите му пробягаха по фигурата на Маргарет, в душата му се промъкна подозрението, че би могъл да я обича далеч по-пламенно, отколкото бе обичал Гелда и Аликс… Веднага го прогони, беше достатъчно възрастен, за да знае, че мъжете често объркват любовта със страстта, особено в началото на интимна връзка… Сладостното потрепване, което изпитват, не е в гърдите им, а няколко сантиметра по-надолу…

Хората казват, че мъжът търси красотата в партньора си, а жената — силата. Но колко бяха мъжете, привлечени от силата на жената до себе си? През дългите години, прекарани в отдел „Убийства“ на нюйоркската полиция, Кроукър не беше се срещал с такива. Просто защото в случая се задейства едни инстинктивен рефлекс, който той самият никога не беше изпитвал, и това го правеше особено любопитен… Истинската сила у една жена е нещо изключително рядко и привлекателно, душата му се отваряше към нея по инстинкт, нищо не можеше да стори… Може би това също допринасяше за чувствата, които се надигаха в гърдите му.

Нощта и Маргарет.

— Защо ме гледаш така? — очите й, проблясващи на луминесцентната светлина откъм банята, изглеждаха толкова чисти и невинни, че той за момент попадна в плен на илюзиите. Сякаш днешният им разговор не беше се състоял, сякаш тя беше просто една обикновена съпруга. Красива, съблазнителна и самотна, изпитваща остра нужда от закрила и спокойствие… Ех, ако беше така! Тогава всичко щеше да бъде просто и ясно, решенията щяха да бъдат вземани без задни мисли, без заплахата на реалния живот…

Той прочисти гърлото си и тръгна към банята.

— Имам нужда от един душ…

Гласът му беше дрезгав и малко несигурен.

Тя се изпречи на пътя му и го прегърна. В ноздрите го удари ароматът на фин сапун и здраво женско тяло.

— Още е рано да вземаш душ — прошепна, рамото й леко помръдна и хавлията се плъзна на пода. Влагата от голото й тяло започна да прониква през тънката материя на ризата му. Притегли главата му надолу, устните й едва чуто се раздвижиха: — Миришеш на див звяр…

Устата й, мека и топла, се разтвори под натиска на неговата, езичето й пробяга по зъбите му. Трябва да кажа „не“, помисли си той. Трябва да я отблъсна! Сега, иначе ще стане късно… Но ръцете му се обвиха около раменете й и здраво я притиснаха.

От устата й се откъсна гърлено стенание, краката й се отлепиха от пода и се сключиха около таза му. Леглото им се стори безкрайно далеч, някак изведнъж станало излишно… Гърдите й се притиснаха в неговите, от меката им заобленост струеше топлина.

Устните им се разделиха за миг и той успя да прошепне:

— Тони…

— Не искам Тони — обля го е горещия си дъх Маргарет, ръцете й започнаха да разкопчават колана му. — Искам теб!

С последните остатъци от разсъдъка си той си напомни, че трябва да бъде много внимателен с нея, независимо от страстта й. Инстинктивно усещаше, че това е важно, също така инстинктивно знаеше, че Робърт вече е бил близък с нея… Робърт — човекът, който беше убил брат й по най-зверски начин; човекът, който й беше върнал живота…

Тя натисна с пети, панталоните му се смъкнаха към глезените, пръстите й трескаво започнаха да късат копчетата на ризата му. Ръцете го боляха от усилията да я притиска до себе си, слабините му бавно започнаха да натежават от притока на кръв.

Откъсна я от себе си, внимателно я положи на пода и се надвеси над нея. В продължение на един безкраен миг гледа блестящите й очи. В тях имаше всичко — страст към него самия, спотаено желание отново да бъде с Робърт, нетърпение да влезе във владение на новата си империя. Всичко това, придружено от още хиляди неуловими емоции, накара Кроукър да тръсне глава и да забрави действителността. Единственото му желание беше да потъне в тази жена, да се остави на горещите тласъци на кръвта в жилите си…

Сведе глава към гърдите й, очертани като ясен контур на светлината от банята. От тялото й струеше възбуждащ аромат, той го вдъхна с пълни гърди. Устните му се плъзнаха по окаменелите от възбуда зърна на гърдите, после продължиха надолу, към меката извивка на корема, която конвулсивно се надигаше и отпускаше.

Тя изстена, ръцете й стиснаха главата му и бавно я насочиха надолу към пламтящата паст на нейната женственост. Краката й се вдигнаха нагоре, спазми разтърсиха тялото й, разпокъсаното й дишане го доведе до полуда. Само то нарушаваше тишината в мотелската стая. Ритмично, натежало от страст, близко до ридание, откъснало се от дълбоката същност на душата й.

— Господи, о, Господи!…

Главата й се въртеше наляво-надясно, коремните й мускули се превърнаха в стегната топка. Тазът й се повдигна нагоре и се притисна в него, искаше да го усеща дълбоко в себе си. Краката й се увиха около гърба му…

После дойдоха спазмите, могъщи като приливна вълна. Долната част на тялото й се отлепи от пода, женствеността й разцъфна като роза, потта й се смеси с други, по-интимни течности. Дишаше тежко, ръката й покри устата, стенанията й зазвучаха приглушено, сякаш идваха отдалеч…

Леко започна да се извърта, след миг се оказа коленичила срещу него, тежките й гърди съблазнително се поклащаха. Той неволно посегна да ги докосне, а тя притисна изкуствената му ръка към потната си плът. Наведе се към него, езичето и пробяга по лицето му. После главата й започна да се спуска надолу, устата й докосна зърната на гърдите му и продължи пътя си. Опиянението беше толкова силно, че той не беше сигурен дали няма да се стовари по гръб. Напрегна волята си и внимателно я отдръпна. Усещаше белезите по тялото й, знаеше причината за тяхното присъствие, не искаше да я гледа в тази поза — покорна, смирена и някак безпомощна… Искаше да я вижда в по-друга светлина, себе си също…

Отпусна се по гръб и я притегли върху себе си. Скоро по тялото му се плъзна нова, доста по-различна влага. Извила гръб с изпъчени напред гърди, тя потръпна от очевидно необичайната поза, после бавно започна да навлиза в ритъм…

Усещането беше невероятно, Кроукър никога не беше изпитвал такова чувство на пълнота. Ръцете му се увиха около гърдите й, очите му жадно пиеха лицето й, изглеждащо загадъчно и странно на студената луминесцентна светлина, натежало от тайните, които носеше в сърцето си…

Въздухът напусна дробовете й с остро свистене, пръстите й отлепиха ръцете му от гърдите и ги разпънаха на пода. Торсът й се притисна в него с цялата си тежест, движението на бедрата й стана мощно и неудържимо, пръстите й несъзнателно стискаха изкуствената тъкан на протезата му…

Очите й бяха широко разтворени, лицето й увисна на сантиметри от неговото. Той нежно я целуна, после езикът му пробяга по влажната й кожа.

— Ох, пак ще го направя… — прошепна тя, гласът й беше натежал от страст и някакво непонятно учудване. — Не мога повече!… Това е… — звуците замряха в гърлото й, пръстите й пуснаха ръцете и се вкопчиха във врата му.

— Моля те!… Моля те!…

Той нито можеше, нито искаше да се въздържа повече. Бедрата му се стегнаха, цялата сила на тялото му се концентрира в една точка, облекчението на изпразването нахлу в душата му като пълноводен поток…

Покатериха се в леглото и моментално заспаха. Телата им останаха здраво преплетени, превърнали се в едно цяло. Без начало и без край, без спомени от миналото и мисли за бъдещето…

Събудиха се в зори, в стаята бавно нахлуваше бледата светлина на утрото.

— Моят детектив — усмихна се Маргарет и нежно го целуна. Откъснаха се един от друг бавно и с нежелание, сякаш се стремяха да отложат сблъсъка с действителността, груба и сурова като настъпващия ден.

Влязоха заедно под душа, Маргарет вдигна глава към него, помълча малко, после промълви:

— Постоянно си повтарям, че отминалата нощ не беше нищо повече от внезапен изблик на чувства, нещо като утоляване на глада, предизвикан от притеснение, а може би и от благодарност…

— И вярваш ли си?

— Не — поклати глава тя и започна да мие сапуна от тялото си. — Макар че много бих искала… Така бъдещето би изглеждало далеч по-просто.

Понечи да се отмести от душа, но той сложи ръце на раменете й и я обърна с лице към себе си. Здравата му ръка покри голям синкавочерен белег на бедрото й. Тя сведе очи към протезата му, погледа я за момент, после я притисна към гърдите си.

Нямаха дрехи за смяна и бяха принудени да навлекат старите. Пръснатите из цялата стая копчета от ризата на Кроукър доказваха, че страстта им от отминалата нощ не е била сън.

— Дано някъде в това градче се продават джинси и ризи — усмихна се Маргарет.

Кроукър я гледаше как се облича.

— Нямаш намерение да се връщаш у дома, нали? — попита той.

— Как бих могла? — вдигна глава тя. — Предишната Маргарет е мъртва…

— Само дето Тони още не знае това и май ще ми е трудно да го убедя — поклати глава Кроукър.

— Недей да береш грижа за Тони — отвърна тя и нахлузи обувките си.

— Няма как — въздъхна Кроукър. — Две от горилите му прекараха нощта ей там, отсреща…

Маргарет зашляпа с подпетени обувки към прозореца, а той поясни:

— Черният таурус вляво от закусвалнята…

— Аха — кимна тя. — В момента зад него паркира едни „Линкълн Таункар“… — обърна се и добави: — Ако си готов, можем да тръгваме…

Навън духаше студен и влажен ветрец, косата на Маргарет прилепна към страните й. Вратите на черния таурус се отвориха и на асфалта изскочиха двете горили, които Кроукър вече познаваше. С удоволствие установи, че дрехите им са измачкани не по-малко от неговите, макар че едва ли бяха успели да си починат.

— Онзи, който беше ходил за кафе и сандвичи, пристъпи към линкълна и отвори задната врата. Тони де Камило слезе от колата, обърна се към тях и зачака. Очите му бяха опасно присвити, стойката — леко разкрачена, ръцете бавно навиваха ръкавите на ризата.

Кроукър изпита странното, почти сюрреалистично усещане, че е герой от каубойски филм и голямата пукотевица всеки момент ще започне.

Горилите изчакаха да стигнат средата на улицата и понечиха да тръгнат напред. Но Тони Д. опря длани на гърдите им, те се спряха и заслушаха това, което им шепнеше. Леко прегънати в лактите, ръцете им висяха в близост до джобовете, от навъсените им мутри личеше, че считат именно Кроукър виновен за дългото си и изпълнено с неудобства висене пред мотела.

Маргарет се обърна към него и каза това, което вероятно и мъжът й беше казал на горилите:

— Стой тук. С Тони ще се оправя сама…

Пристъпи напред с чувството, че действа не толкова от смелост, колкото от обикновена практичност. Даваше си сметка, че в никакъв случай не бива да допуска пряка конфронтация между двете групички, тъй като тогава неизбежно ще се стигне до насилие. Мъжете са си мъже, нещата трябва да бъдат овладени, преди да е станало късно.

— С тоя клоун ли прекара нощта, скъпа? — попита Тони, присвитите му очи се местеха от лицето й към фигурата на Кроукър и обратно.

— Какво значение има това за теб?

— Как какво? — изръмжа той. — Нали ми се водиш за шибана съпруга, да те вземат мътните?

Не каза „защото сме мъж и жена“ и това обясняваше съвсем точно отношенията между двамата.

— Тогава гледай мен, а не него! — остро отвърна Маргарет.

— Първо трябва да изясним някои неща! — заплашително изръмжа Тони.

— Ще ги изясниш с мен!

— Ти ме напусна! Покри някъде хлапето и…

— Франсин! — изпусна нервите си Маргарет, викът й достигна както до Кроукър, така и до горилите, които моментално наостриха уши. — Нашата дъщеря си има име и то е Франсин!

— Добре де — сви устни Тони. — Да не би да си въобразяваш, че няма да открия къде си я покрила?

Маргарет изпитваше дълбоко удивление от промените, които усещаше в душата си. Познатата заплаха, която се излъчваше от поведението му, сега само засилваше вътрешната й решителност.

— О, в това изобщо не се съмнявам! — отвърна тя. — Но малко преди това аз вече ще съм я преместила и това ще се повтаря безкрай… — поклати глава и добави: — Няма значение какво си мислиш в момента, Тони. Повече няма да я видиш и ще бъде по-добре, ако се примириш с този факт… Защото колкото повече я търсиш, толкова по-силно ще те мрази тя… И накрая ще загубиш всичко!

Ясно чуваше напрегнатото му дишане в настъпилата тишина, изведнъж се запита до какви стойности се е вдигнало кръвното му налягане. Зад гърба й бавно се пробуждаше уличният трафик, песъчинки леко поскърцваха под краката на Кроукър, който очевидно беше напрегнат до крайност.

Тони се приведе напред, лицето му се приближи на сантиметри от нейното. Не беше се бръснал, но въпреки това от него силно вонеше на одеколон. Тя с удоволствие установи, че са го вдигнали направо от леглото за дългото пътуване до тази част на Америка.

Когато проговори отново, тонът му беше далеч по-примирителен. Сега вече беше Мекият Тони…

— Вършиш глупости, бебчо… Не зная какво искаш да постигнеш, но ме излагаш пред момчетата… Особено сега, когато се говори, че онези бандити Леонфорте се готвят за атака… Искам те обратно у дома, бебчо. Мястото ти е до мен.

— Я престани с цирковете! — хладно го изгледа Маргарет. — Тони Бабаита, Тони Доброто момче… Това са единствените роли, които можеш да играеш, репертоарът ти се изчерпа… Признавам, че осъзнаването на този факт ми отне много време, но сега е твой ред да погледнеш истината в очите.

Той я огледа с присвити очи, очевидно не знаеше какво да я прави.

— Стига глупости — промърмори. — Каквато и муха да ти е влязла в главата, не бива да ме превръщаш в свой враг…

— О, Тони, не искам да сме врагове — въздъхна тя. — Просто трябва да разбереш, че с досегашния ни живот е свършено…

— Точно това искам и аз, скъпа! — възкликна той, избрал третата си и последна роля — на Тони Разкаяното момче. — Земята ще преобърна за подобно нещо!

— Не си прави този труд, тъй като не възнамерявам да поискам развод — хладно го отряза тя. — Поне за момента. Все още имаме нужда един от друг, но тази нужда е строго дефинирана. Именно на нея разчиташе и Доминик. Ти трябва да бъдеш прикритие за мен, моята мъжка фасада. Иначе не бих могла да продължа делото на брат си. Без мен ще бъдеш лишен и от контактите на Дом, което означава, че най-много след шест месеца фамилията ще те изхвърли на улицата и ще се превърнеш в просяк!

— Да имаш да вземаш! — кресна извън себе си той.

Тя замълча, даваше си сметка, че ще му трябва време да осъзнае горчивата истина, да прибегне до поредната поза за спасяване на остатъците от достойнството си.

— По дяволите! — сподавено изруга той, от гърдите му се откъсна тежка въздишка. — Вече си имам неприятности с определени хора от фамилията… Особено с рода на Инфанте, който се е наежил срещу Деларко… Но мога да те уверя, че зная как да се оправям с вътрешните противоречия, това е игра, която обичам… Тези мръсни копелета ще…

Млъкна, очите му останаха заковани върху лицето на Маргарет. После и двамата избухнаха в смях — нещо, което отдавна не бяха правили.

— Точно така — кимна Маргарет. — Мръсните копелета ще трябва да бъдат озаптени, преди да е станало късно…

— Значи наистина имаме нужда един от друг — въздъхна той, но очите му бяха все така неспокойни. — Идваш ли си у дома?

— Още не — отвърна тя. — Трябва да свърша една работа.

— С него ли? — махна той по посока на Кроукър.

— Той е част от нея.

— Не зная какво да мисля, бебчо… Накарах да го проверят до девето коляно… Не е федерално ченге, само това мога да ти кажа…

— Знам, той ми каза — кимна Маргарет. — Бивше ченге от отдел „Убийства“ на нюйоркското полицейско управление. Бил е дори нещо като легенда там…

— Всемогъщи Боже! — възкликна Тони Д. — Надявам се, че знаеш какво вършиш, бебчо!

Маргарет усети как сърцето и пропуска един такт.

— Зная.

— Брат ти постоянно ме предупреждаваше да стоя по-далеч от клоуни като този — промърмори Тони, понечи да я докосне, но в последния момент отдръпна ръката си. — Искам да бъдеш много внимателна!

— Не се безпокой.

— Как да не се безпокоя? Като те гледам в компанията на тип като него, направо ми настръхват косите! Така се чувствах, когато разбрах, че „Уорнър Брадърс“ се готвят да измъкнат от Еди Ментър онзи седемцифрен договор! Тогава успях да спася милионите на Еди, но сега… — главата му мрачно се поклати: — Сега направо не знам!

— Мога да се грижа за себе си.

— Да, вече ми го показа…

Изведнъж й се прииска да му каже „благодаря“, но знаеше, че все още е рано за подобни жестове. Този човек й беше тровил живота прекалено дълго време. В сърцето й се промъкна съжаление към него, горкият, едва ли си даваше сметка, че това време е безвъзвратно отминало…

— Ще ти дам известна информация относно родовете, които те безпокоят — рече тя. — Синът на Инфанте Джоуи се среща тайно с Кейт, дъщерята на Деларко. Обичат се истински, твоята работа ще бъде да уредиш женитбата им…

— Пресвета Дево! — възкликна Тони. — Тези двамата са брутални „капо“, положително ще се изпотрепят! Ако преди това не ми видят сметката и на мен!

— Точно това прави тази женитба наложителна — отвърна Маргарет. — Любовта на децата ще изглади всички противоречия. В рамките на един месец двете фамилии ще бъдат дълбоко влюбени една в друга — погледна го право в очите и тихо добави: — Така би постъпил Дом…

Готвеше се да му обърне гръб, когато той попита:

— А детето?

Изгледа го продължително и бавно поклати глава:

— Остави я на мира, Тони. Франси е болна, ние с теб сме виновни за нейната булимия… Това, което ставаше между нас, не ставаше във вакуум, а се стоварваше върху нейната глава… Мисля, че е време да й дадем малка почивка.

— Е, хубаво — въздъхна той, главата му се сведе надолу: — Шибана история…

— Определението ти е точно — кимна Маргарет и му обърна гръб.

Кроукър я гледаше как се приближава. Не се обърна назад нито веднъж, но за разлика от нея Тони Д. остана да я гледа дълго време. После се обърна, излая някаква команда към горилите и влезе в просторната лимузина. Двигателите тихо забоботиха.

— Как се оправихте? — прочисти гърлото си Кроукър.

— Оправихме се и толкоз — въздъхна Маргарет. Изглеждаше някак уморена, от решителността, с която се беше насочила към Тони, не беше останала дори следа.

— Да идем да закусим — рече той и я поведе надолу по улицата. — А когато свършим, онзи универсален магазин насреща сигурно вече ще е отворен…

Тя мълчаливо кимна с глава, а Кроукър се запита как ли й се беше отразил разговора с Тони Д. Спомни си онзи странен миг, в който и двамата се бяха засмели, откри, че се опитва да разбере каква е била причината за внезапното завръщане на интимността помежду им. Много му се искаше да я попита, но знаеше, че не трябва да го прави. А мълчанието й по време на закуската му даде да разбере, че тя едва ли ще сподели нещо сама…

Във Вашингтон пристигнаха с полета в четири следобед. Лилехамър беше там и ги чакаше. Изглеждаше чистичък и свеж, сякаш току-що беше напуснал своя фитнес център. Беше облечен в отлично скроен черен костюм, бялата му риза потрепваше от чистота. Върху вратовръзката му беше изрисувано око на бик.

— Добре ли пътувахте? — попита, пронизителните му сини очи не слизаха от лицето на Маргарет.

— Не можем да се оплачем — отвърна Кроукър. — Това е Маргарет Голдони де Камило.

— Очарован съм — галантно се поклони Лилехамър и каза името си. — Страшно съжалявам за това, което се случи с брат ви…

— Черна точка в досието ви, нали? — хладно го изгледа Маргарет.

— Нищо подобно — невъзмутимо се усмихна Лилехамър. — Просто съм един от държавните служители, които познаваха Доминик и искрено се възхищаваха на куража му. Не е малко да се решиш на подобна стъпка, да започнеш да назоваваш имена и да разкриваш далаверите на организацията си. Аз съм войник и зная какво значи смелост…

Интересна реч, отбеляза мислено Кроукър. Но едва ли ще успее да заблуди Маргарет.

— Много ви благодаря — сладко се усмихна тя.

Приключиха с любезностите и Лилехамър започна да си проправя път през тълпата. Отвън ги чакаше лимузина с държавни номера и работещ двигател. От приглушеното му мъркане и начина, по който се захлопнаха вратите, Кроукър стигна до заключението, че колата е бронирана.

— Няма да се преструвам, че разбирам колко ви е било трудно да приемете поканата за тази среща, госпожо Де Камило — каза Лилехамър, в гласа му прозвуча неподправена искреност. — Но моят колега е убеден, че вие сте единствената ни връзка с убиеца на Доминик… Аз пък няма да скрия, че горим от желание да го пипнем!

— Защо?

— Моля? — с недоумение я погледна Лилехамър.

— Попитах ви защо, господин Лилехамър — погледна го право в очите Маргарет. — Защо горите от желание да заловите убиеца на Доминик? Въпрос на професионална чест или… как да кажа… нещо като алтруизъм по отношение на човека, от когото сте се възхищавали, докато сте го разпъвали на кръст?

Кроукър с мъка удържа да не се усмихне, а Лилехамър почервеня като рак.

— Проклет да бъда! — възкликна той, после направи, опит да се овладее и бързо добави: — Извинете, госпожо… Но вашият брат държеше в ръцете си строителната дейност по цялото Източно крайбрежие, производството и продажбата на месни продукти, службите по чистотата, хазарта, проституцията и Бог знае още какво! Кметът на Ню Йорк не можеше дори да пръдне — извинете за израза, — без да поиска разрешение от Доминик Голдони! Затова не мога да приема вашия сарказъм. С риск да ви засегна, ще кажа че брат ви умря заради греховете си, а ние нямаме абсолютно нищо общо с тях!

Кроукър мълчаливо я наблюдаваше. Маргарет прехапа устни и покри лицето си с длан.

След няколко минути колата спря и те слязоха. Намираха се във Вашингтон, но Кроукър нямаше никаква представа точно къде. Лилехамър ги поведе към страничния вход на монументална сграда от гранит и сив варовик, подобна на хиляди свои посестрими, разпръснати из столицата. Подаде на всеки от тях по един жълт пластмасов пропуск, получен от униформения служител на входа, после ги поведе към асансьора. Никой не ги придружаваше. Влязоха в безлична просторна стая на един от етажите, тишината наоколо се нарушаваше единствено от мекото потракване на невидими компютърни клавиши.

В стаята имаше металическа маса, шест стола с твърди облегалки, охладител за вода, няколко бележника и моливи. Малкото прозорче гледаше към тъмна вътрешна шахта.

— Прекрасно — промълви Маргарет с поглед, отправен към Кроукър. — Почти като в затвор.

Пристъпи към масата и откри пачката черно-бели снимки от сцената на престъплението, което беше отнело живота на Доминик Голдони и някогашната му любовница Джини Морис.

— Гледката не е особено приятна — промърмори Лилехамър. — Но аз бях принуден да гледам тези снимки чак докато очите започнаха да ме болят…

Исусе, въздъхна в себе си Кроукър, макар че отлично разбираше накъде бие Лилехамър. Той просто искаше отново да разтърси Маргарет, да я накара да забрави за всякакво увъртане, да засили готовността й за сътрудничество.

Маргарет с нищо не показа, че го е чула, ръцете й механично прехвърляха снимките. Кроукър забеляза, че вниманието й е привлечено от тези, върху които беше запечатано симетрично насеченото тяло на Джини Морис с перото, затъкнато в пъпа й. Стоеше напълно неподвижна и мълчеше.

Очевидно разтревожен, Лилехамър напълни една картонена чаша с вода от охладителя, постави я на масата до Маргарет и каза:

— Ще ни бъде по-удобно, ако седнем… — изчака ги да се настанят, притегли един от бележниците и продължи: — Моят колега вече ме информира за това, което се е случило в навечерието на убийството, но сега искам да го чуя и от вас — извади портативен магнетофон от джоба си: — Имате ли нещо против да запиша вашите показания?

Маргарет поклати глава.

— Бихте ли го казали на глас, пред микрофона?

Тя се подчини, после, без да чака нова покана, започна да разказва за това, което беше преживяла с човека, когото познаваше под името Робърт. Разказът й беше кратък и сух, напълно лишен от демонстрацията на чувства, които Кроукър вече познаваше. Държеше се така, сякаш мислите й са някъде далеч, гласът й беше монотонен и скучен. Лилехамър едва ли забеляза това, напълно погълнат от важните подробности на събитията, предхождащи двойното убийство. Но той не познаваше Маргарет като Кроукър и поведението му беше напълно обяснимо.

Когато разказът свърши, Лилехамър сведе поглед към кратките си записки и започна да задава въпроси. Маргарет им отговаряше точно и сухо, със същия монотонен глас.

Най-накрая той остана доволен, на лицето му се появи нещо като усмивка.

Сега ще ви помоля да направите нещо изключително трудно — рече. — И много опасно. От вашия разказ и това, което сами успяхме да открием, можем да направим само един извод — имаме работа с изключително умен престъпник, единственият начин да го заловим е да ви използваме за примамка…

— Чакай малко! — надигна се Кроукър още преди Маргарет да успее да отговори. — Никога не съм обсъждал подобни налудничави идеи с теб!

— Хм… — промърмори Лилехамър и очевидно се замисли върху причините за протеста му. — От краткия ни разговор по телефона останах с впечатлението, че няма да имаш нищо против… — после почука по магнетофончето до себе си: — Този разговор е записан, мога да го пусна на дамата…

— Онова, което съм имал предвид тогава, вече няма значение — тръсна глава Кроукър. — Категорично съм против да поставяме живота на невинни хора в опасност!

Лилехамър заби тежък поглед в лицето му:

— Май искаш да кажеш, че никога не си прибягвал до тази тактика по време на полицейската си кариера, а?

Кроукър рискува да стрелне с поглед Маргарет. Очите й гледаха надолу, към снимките с обезобразените трупове на Доминик и любовницата му, които Лилехамър великодушно беше оставил на нейно разположение. Ясно си представяше какви чувства се борят в душата й. Отвращение от животинската жестокост на Робърт, примесено с привличане и благодарност за новата роля в живота си… Никак не й завиждаше.

— Не мога да кажа, че никога не съм използвал живи хора за примамка — най-сетне отговори той. — Но винаги съм се чувствал притеснен, нито веднъж това не е ставало в мое отсъствие…

— Май ще трябва да уточним за какво става въпрос, иначе дамата няма да ни разбере — въздъхна Лилехамър и се извърна към Маргарет: — Когато полицията прибягва до жива примамка, там винаги трябва да има официален неин представител. Той има грижата примамката да е жива и здрава, докато щракне капанът…

Маргарет с нищо не показа, че го е чула Лилехамър отново погледна към Кроукър и добави:

— Ще признаеш, че тази тактика почти винаги се е увенчавала с успех…

— Но само когато сме били притиснати до стената! — изръмжа Кроукър, без да го е грижа за светлината, в която го представяше партньорът му. — Само когато всички други възможности са били напълно изчерпани!

— Е, и? — разпери ръце Лилехамър.

— Тук става въпрос за смъртен риск! — избухна Кроукър. — Нима не си даваш сметка какво предлагаш?

— Стига!

Гласът на Маргарет, висок и пронизителен, изведнъж ги накара да замръзнат по местата си.

— Млъкнете, вие двамата! — очите й, потъмнели от гняв, бавно се местеха от единия към другия. — Говорите за мен така, сякаш ме няма, сякаш съм стока, на която трябва да лепнете етикет! — рязко скочи на крака и добави: — Лю, имам нужда от малко чист въздух!…

— Разбирам — изправи се и Кроукър, Лилехамър неуверено стори същото. — Изобщо не трябваше да повдигаме въпроса за участието ти в бъдещите операции!

— Не! — тръсна глава тя. — Господин Лилехамър е абсолютно прав!

— Какво? — смаяно я изгледа Кроукър. — Да не би да си готова на…

— Мога да го направя. Вече ти казах, че Робърт няма да ми стори нищо лошо… Но решението ще бъде мое, а не на някой от вас или на федералните ченгета!

— Съвсем справедливо — кимна Лилехамър. — Не бих поискал от вас нищо повече… — отвори вратата, хвърли кратък поглед към Кроукър, на лицето му се появи усмивка и белезите от двете страни на устата му заприличаха на драсканиците, с които хлапетата изпълват стените: — Благодаря за времето, което ни отделихте, госпожо Де Камило!

Маргарет прекрачи прага, изчака Кроукър, после изведнъж се извърна назад.

— Между другото, казахте една неистина, господин Лилехамър — на лицето й се появи сладка усмивка: — Вие и тези като вас сте пряко свързани със смъртта на брат ми. Ако сред вас нямаше ченгета расисти, нямаше да има нужда от хора като Доминик Голдони. Ако сред вас нямаше толкова корумпирани служители, Доминик Голдони нямаше да има кого да подкупва… Ако сред вас нямаше жадни за слава кариеристи, той никога нямаше да умре преждевременно и по толкова жесток начин!

Когато аларменото устройство в ухото на Нанги започна да писука, той дълбоко спеше. Отвори очи, наоколо цареше непрогледен мрак. Протегна се, ръцете му потърсиха дръжката на бастуна. Беше заспал в креслото в хола, листовете хартия се плъзнаха от скута му и паднаха на пода. Наведе се да ги събере, остра болка прониза сакатия му крак. Листовете бяха запълнени е колони от цифри и кратки коментари за дейността на „Авалон ЛТД“. На пръв поглед те не съдържаха нищо особено.

Но за събирането на тези няколко листа с данни беше извършена огромна дейност, бяха сторени немалко ответни услуги. „Авалон“ беше частна компания, никой закон не я задължаваше да дава публичност на своята дейност.

Събра листовете на снопче, облегна се на драконовата глава и бавно се изправи. Прибра документите в сейфа, после излезе в антрето и започна да облича палтото си.

Настани се в колата и включи вентилатора за размразяване на стъклата. Очите му следяха тънкото ръбче лед на нивото на чистачките, което бавно се стопяваше. Реши да не буди шофьора си, изчака, докато писукането в ухото му промени своя тон и бавно потегли. След малко слушалката смени интензивността на сигнала, той даде газ и последва посоката му.

Информацията за „Авалон ЛТД“ все пак съдържа нещо полезно, помисли си той, докато излизаше на един от широките токийски булеварди. От нея ставаше явно, че тази компания поддържа активни търговски отношения в много области, но печалби нямаше. Кой бизнес може да търпи подобен баланс? Само фиктивният — онзи, който се използва като параван за пране на мръсни пари и преливане на капитали…

По торпедото на колата тичаха сребърно розовите отблясъци на неоновите реклами, лицата на редките пешеходци — главно туристи, зяпащи футуристичните електронни играчки и античните кимона по витрините, изглеждаха като лакирани… Тези хора не искаха да губят времето си в сън, за броените дни на престоя си искаха да видят всичко, което заслужаваше да бъде видяно.

Нанги потъна в дълбок размисъл, ръцете му въртяха волана напълно механично. Очевидно „Авалон ЛТД“ не е това, за което се представя, но най-важният за момента въпрос беше не какво в действителност представлява тя, а защо го насочиха именно към нея? Тайнственият непознат, представил се за брат на Винсънт Тин, посочва именно „Авалон ЛТД“ за своя компания… Защо? Не е ли било далеч по-лесно да каже името на някоя фиктивна фирма и разследването да приключи дотук? Всеки на негово място би постъпил така, включително и самият Нанги… Защо тогава този човек е решил друго?

Пред очите му пробягваха лица на млади момичета и рок звезди с платиненоруси коси, високи колкото неколкоетажна сграда и рекламиращи безалкохолни напитки или козметика… Присъствието им в огромната железобетонна джунгла на града изглеждаше някак сюрреалистично и странно, придаваше нови измерения на нощта…

Писукането в слушалката отново смени ритъма си, Нанги завъртя волана и напусна широкия булевард. Навлезе в квартал с тесни улички, които постепенно ставаха все по-мръсни и по-зле осветени. По тротоарите бяха струпани камари боклуци, жълтеникави песове с изхвръкнали ребра се ровеха сред тях с надеждата да открият нещо за ядене.

Някой искаше Нанги да направи връзка между „Авалон ЛТД“ и смъртта на Винсънт Тин, да го насочи в определена посока… Но дали това беше вярната посока, или всичко беше организирано така, че да прикрие убийството на Тин?

Нанги спусна страничното стъкло и усети особената, солено-горчива миризма, с която бяха напоени кварталите около река Сумида. Тя се дължеше предимно на старите дървени къщички покрай реката, полузатънали във влажната земя. Много от тях вече бяха съборени, на мястото им се издигаха бетонните кутии на складове със слепи стени, проблясващи като странни влечуги под сребърните лъчи на луната. Високите кули на строителните кранове се издигаха като туловищата на праисторически чудовища, безнадеждно оплетени сред кабели и стоманени релси.

Прекалено много въпроси чакат своите отговори, въздъхна Нанги. А аз трябва да открия пътя сред този лабиринт. Път, който положително ще се окаже тесен и несигурен… Аларменото устройство в ухото му започна да пищи пронизително, той пусна педала на газта и колата почти спря. Отдавна беше изключил фаровете, ориентираше се единствено по светлината на уличните лампи, слаба и разсеяна.

Между два бетонни правоъгълника блеснаха водите на Сумида, леко накъдрени от вълните на преминаваща баржа. Електронното устройство в ухото му пищеше нетърпимо, той отби до тротоара и спря. Наоколо цареше мрак, въздухът тежеше от миризмата на гнило. На стотина метра пред себе си видя стоп светлините на стар модел кола, които примигнаха и угаснаха. Беше спряла пред самотна къща, която изглеждаше не на място сред околните складове. Вратичката се отвори, от колата изскочи Сейко и бързо се насочи към входа. Възрастна жена в традиционно кимоно отвори още след първото й почукване. Черната й коса беше сплетена в сложен кок, прикрепял от дълги кокалени фиби. Сейко се огледа, после пристъпи прага и вратата се затвори след нея.

Нанги извади миниатюрния приемник от ушната си мида, отвинти драконовата глава от горната част на бастуна си и го пусна в кухата му вътрешна част. Предавателят беше вграден в капачето на сребърната кутийка за хапчета, която той подари на Сейко след погребението на Джъстин.

Какво го беше накарало да изпита подозрение към тази жена? Едва ли само фактът, че беше живяла известно време във Виетнам и, според съвсем достоверни сведения, беше имала бурна любов с един от местните търговци на недвижима собственост… Това би било в разрез с християнските му убеждения, които изключваха и още един, често срещащ се в Япония начин на мислене. А именно, че народите, населяващи Югоизточна Азия, са второ качество, не могат да се сравняват по нищо с безспорния лидер в тази част на света…

Подобен вид предразсъдъци бяха дълбоко вкоренени в психиката на японците. Техните противници и привърженици бяха единодушни по въпроса за произхода им — дълбоки културни различия. Но Нанги беше на друго мнение. Според него всичко се дължеше на страха. Жителите на островната държава просто се страхуваха, че могат да изпаднат в суровинна зависимост от изостаналите континентални страни, радващи се на щедростта на природата.

Обидно му беше да мисли, че не проявява достатъчно християнска хуманност, макар дълбоко в себе си да знаеше, че един от признаците на тази хуманност са именно човешките грешки.

Така или иначе, той си направи труда да провери бившия любовник на Сейко. В замяна получи няколко доста любопитни сведения. Например, че този човек е бил в дъното на една от най-големите измами на хонконгската стокова борса, донесла милиони долари печалба на неговите клиенти и тлъст процент за него самия. По-нататъшните проучвания разкриха, че тези клиенти са от средите на търговски холдинг, с който самият Нанги беше вършил бизнес и знаеше, че принадлежи на Якудза. В друг случай бившият любовник на Сейко се беше оказал замесен в скандал с покупко-продажбата на японска държавна собственост, подозрително снижила стойността си броени дни преди сделката.

Разбира се, Сейко би могла да бъде напълно невинна. В подобни случаи жените последни разбират за машинациите на своите любовници. Но Нанги се съмняваше в това, както се съмняваше и в истинската самоличност на някогашния й приятел… От опит знаеше, че жените преценяват мъжкия характер много по-точно и по-добре, отколкото допускат самите мъже край тях. Дори да е била временно заслепена от своята любов, жена като Сейко едва ли би останала дълго време в подобно състояние — сляпа, глуха и няма…

Искрено желаеше да й даде всички шансове — колкото заради самата нея, толкова и заради Никълъс. Но дълбоко в себе си съзнаваше, че тя е подложена на изпитание, след което може би ще му се наложи да действа. Пръв конкретен израз на това действие беше предавателят в чантичката и, подозренията му вече бяха напуснали сферата на абстрактното и се нуждаеха от потвърждение или окончателно отхвърляне.

Може би никога нямаше да стигне дотук, ако тя не беше злоупотребила с доверието, което й беше оказал Никълъс. Работата й за компанията беше от най-високо качество, в това нямаше абсолютно никакво съмнение. А опитът й в Сайгон — направо безценен.

Грешката й беше, че си позволи претенции по отношение на Никълъс. Може би не е била в състояние да се въздържи, Нанги отдавна беше забелязал, че Сейко е една изключително чувствена млада жена. Но проявената безчувственост по отношение на Джъстин и особено по отношение на самия Никълъс несъмнено доказваше наличието на някои тъмни черти в характера й. Към това трябваше да се прибави и фактът, че инвестициите на „Сато Интернешънъл“ във Виетнам, макар и одобрени напълно от Никълъс, очевидно имаха нещо общо и с нейното някогашно присъствие в тази страна…

Дълбоко в себе си Нанги усещаше ума и желязната практичност на тази жена. Безпогрешно доловила семейните затруднения на Никълъс, тя беше направила първите си ходове към спечелване на душата му — всички до един безпогрешни, плод на внимателна преценка. Бавно и неусетно заемаше място в съзнанието на желания мъж.

А когато Никълъс замина, тактиката й беше насочена към Нанги. Той си даде сметка за деликатното й присъствие в живота си и поклати глава в знак на уважение. Да, човек рядко може да срещне такъв изключителен, чисто макиавелски ум, при това у жена. Не я мразеше, но вече започваше да се пита какво да прави с нея. Дали трябва да я прогони, или да я остави близо до себе си? Една истинска змия в пазвата си…

— Не искам да ме лъжеш, Лю — каза Маргарет. — Не ми казвай, че не си мислил за възможността да ме използваш за примамка на Робърт, особено след като ти разказах всичко…

— Да мислиш за такива опасни неща и да действаш за тяхната реализация, са две съвсем различни неща — поклати глава Кроукър.

— Прав си. Но нали ти си падаш по опасните неща?

Той замълча, нямаше смисъл да отрича. Седяха край една маса в „Тераца“ — италиански ресторант на Кинг стрийт в Александрия. Правителствената лимузина ги беше откарала до близкия хотел, където Лилехамър им беше ангажирал стаи. Шофьорът каза, че е на тяхно разположение по време на целия им престой във Вашингтон, но Маргарет не беше въодушевена и Кроукър го освободи. Тя много държеше да хапне италианска храна, администраторът на хотела им препоръча „Тераца“. До Александрия отидоха с такси.

Отпуснал се срещу нея, Кроукър се усмихваше.

— Какво е толкова смешно?

— Не знам — отвърна той и си отчупи късче хрупкав хляб. — Просто си спомних как приключи интервюто на Лилехамър с теб…

— Преди да продължим… преди да реша дали да поставя живота си във ваши ръце, аз трябва да зная на кого си верен ти… Дължиш ли нещо на Лилехамър?

Появи се млад келнер, наведе се към масата и зачака поръчката им. Кроукър посегна към менюто, но Маргарет нетърпеливо го отпрати.

— Лю, искам да си помислиш хубаво, преди да ми отговориш!

— Работя за него — рече Кроукър. — Той разчита на мен за приключването на случая…

— Чуй какво ще ти кажа — не изпускаше очите му тя. — ФБР позволи на Дом да управлява своята организация от ФПЗС, прибягвайки до услугите на Тони. Това беше част от сделката — веждите й леко се повдигнаха: — Внимаваш, нали? Добре. Агентите, с които контактуваше Дом, бяха далеч по-безскрупулни и по-корумпирани от обикновените общински ченгета. Просто защото са по-близо до властта, до истинската власт… Целият този град е създаден да обслужва именно нея…

— Приятни заключения — промърмори Кроукър.

— Хората от сорта на Лилехамър са различни, Лю. Разполагат с достатъчно власт, за да правят всякакви мръсни трикове. Вече си видял част от това, на което е способен, но се питам, доколко разбираш психологическите му игри. Вземи оная килия, в която ни заведе. Стори го с едничката цел да ми покаже кой командва парада… Дом ме предупреди да внимавам с хората, които опитват психологически номера, сега аз предупреждавам теб…

— Не се съмнявам, че брат ти е знаел какво приказва — отвърна Кроукър, истински смаян от влиянието на мъртвеца върху живота им. Започна да харесва Доминик Голдони, съжаляваше, че не е имал шанса да го опознае.

— Зная някои неща за Лилехамър, бих могъл да понауча и още нещичко — рече. — Бил е военнопленник във Виетнам, белезите около устата му са получени от изтезания. Един Бог знае колко време е бил под натиск и при какви обстоятелства е успял да избяга… — поклати глава: — Струва ми се, че пътят пред хора като него не е отрупан е рози… Нещо в душата им е безвъзвратно пречупено. Може би не това, което е искал врагът — Лилехамър твърди, че нищо не е издал… Но след подобни изпитания човек се променя. Познавам хора, преживели подобни премеждия. След които обаче напълно са изгубили способността си за вярна преценка…

Отчупи си ново парче хляб, но откри, че вече не му се яде. Не знаеше какво да прави с него и започна да го мачка с титановите си пръсти.

— Твърдението, че затворничеството се превръща в съучастничество, вероятно ще ти се стори твърде лековато, но в него има голяма доза истина. Жертвата неизбежно попада в клопка и започва ревниво да пази онзи отрязък от време, през който психиката й е била подложена на натиск. В крайна сметка възприятията й се изкривяват, всичко се подчинява на тази фикция. На практика жертвата и нейните мъчители се превръщат в съюзници, просто защото заедно са създали споменатата фикция…

— Ясно е, че той отчаяно иска да открие Робърт — каза Маргарет. — Робърт се докопа до Дом чрез мен, но откъде е можел да знае, че Дом ще ми се обади, при това в точно определен час?

— Предателство отвътре, може би… Лилехамър призна, че след убийството на Доминик вече не може да вярва на хората си, убеден е, че ФПЗС се е пропукала… — Кроукър затвори очи: — Каза го само веднъж, после сякаш забрави за опасенията си… — очите му рязко се отвориха: — Ами ако познава Робърт?

Маргарет вече клатеше глава.

— Няма логика. Ако го познава, отдавна да е тръгнал по дирите му. Ще знае какви са навиците му; местата, които посещава; хората, с които се среща… Ще го открие за нула време!

— Но не и ако не го е виждал отдавна — отвърна Кроукър. — Например от Виетнамската война насам…

— Какво?

— Ти каза, че Робърт е приличал на ориенталец… Не е бил японец или китаец, а нещо средно… Бронзова кожа, като на полинезиец… Твърде вероятно е да си описвала виетнамец — Кроукър бавно кимна с глава: — Да, нещата започват да придобиват смисъл, колкото и извратен да ти се струва той… — механичният му пръст почука по масата: — Кой е изтезавал Лилехамър? Виетконг. Може ли Робърт да се окаже един от мъчителите му? Може. Ако приемем, че това наистина е така, Лилехамър никога не би тръгнал да го издирва сам. Просто защото е добър войник и знае правилата. Ако Робърт го зърне дори за миг, ще потъне толкова дълбоко, че вече никой няма да бъде в състояние да го открие. Докато при мен нещата не стоят така. Робърт никога не ме е виждал. Бивше ченге от отдел „Убийства“, проверено от ФБР. Най-подходящият изпълнител за ролята на ловеца…

Маргарет се контролираше напълно.

— Не ми харесва тоя Лилехамър! Напрежението се излъчваше от тялото й на горещи вълни.

— Тук не става въпрос само за Лилехамър, нали? — промърмори Кроукър.

— Не — въздъхна тя. — Става въпрос и за гадните снимки, които ми подхвърли в килията си… Ти не ми показа какво е сторил с Джини…

— Не виждах смисъла…

— Разбирам — кимна тя. — Но след като видях тези снимки, вече съм сигурна, че трябва да се видим с един човек, тук, във Вашингтон… Човек, който ще ни каже всичко за начина, по който Робърт е нарязал тялото и… — очите й потъмняха: — Знаеш ли, Лю, смъртта на Джини е част от древен ритуал… Почти нищо не зная за него, но познавам една жена, която знае… Мисля, че когато я изслушаме, ще се окажем на крачка от Робърт… Толкова близо до него, че ще усетим дъха му върху лицата си!

Специалният следовател на Пентагона Дейвис Мънч, временно прикрепен към Комисията на сенатора Рене Бейн, изобщо не се връзваше с описанието, което Мани Манхайм беше получил от Гоунт.

— Ако не се върна за този плик до едно денонощие, ще го занесеш на Дейвис Мънч — каза му Гоунт в следобеда, в който направи повторно посещение в оказиончето. Същата вечер беше отишъл на посещение в дома на Лилехамър. — А той ще го изпрати в токийския офис на моята компания, адресиран лично до Никълъс Линеър…

— По дяволите — беше изругал Мани, вече здравата изплашен за съдбата на приятеля си. — Мога да направя това за теб, Харл… Но дано не се стига до там!

— Виж какво, Мани — беше отвърнал с нетърпение в гласа Гоунт. — Мънч е специален агент на Пентагона, професията му е да оправя бъркотиите, причинени от провалени шпиони… Той знае как да постъпи… Аз просто не мога да пратя всичко това по пощата, не искам дори да си представя, че попада в ръцете на някой друг. Пликът трябва да бъде отворен лично от Никълъс, или в най-лошия случай — от Танцан Нанги. Обещай ми, че няма да направиш някоя глупост и ще го занесеш на Мънч! Той ще намери начин да го изпрати в Токио, дори и по дипломатическата поща!

— Но само ако стане нещо с теб, нали?

— Обещай ми, Мани!

И Мани обеща. Затова в момента се намираше насред Вашингтон, в дъждовната нощ, а пред него се въртяха ослепително червените лампи на половин дузина патрулни коли, препречили улицата.

Разнесе се вой на сирена. Полицаите размахаха ръце да направят път на линейката, бялата кола закова на метър от трупа. Скрит в сянката на близкия вход, Мани напрягаше очи по посока на инцидента. Виждаше кръв, много кръв… Тръпки разтърсиха тялото му, загънато в тънък дъждобран. Пресвети Боже, Харл!… В какво си се забъркал?!

Позвъни на домашния телефон на Дейвис Мънч, остави послание на автоматичния секретар и затвори. Може би не трябваше да го прави, може би телефонът на Мънч се подслушва… Но от кого? Мънч е специален агент, следовател в Пентагона. Кой ще подслушва един от тях, за Бога?! Мани поклати глава и насочи вниманието си към медицинския екип на улицата, който се беше заловил за работа. Дори от това разстояние си личеше, че присъствието им тук е лишено от смисъл. Мънч беше мъртъв, прострелян в главата от едрокалибрен куршум. Мани отчаяно затвори очи.

Гоунт го беше предупредил в никакъв случай да не дава своя номер, дори ако се свърже лично с Мънч. Затова Мани реши да използва номера на автомата в бара оттатък улицата. Поръча си вечеря и започна да се храни в очакване на обаждането. Изпи няколко бири, напрежението му растеше.

— Кажи му, че се обаждаш от името на боксьора със златните ръкавици — беше казал Гоунт. — Той ще те разбере.

И се беше оказал прав. Мънч се обади малко след вечеря, без да използват имена, се разбраха да се видят на Девета улица, близо до сградата на ФБР, откъм страната на някогашната кланица „Лоун Стар“, превърната през седемдесетте години в скъпо кабаре с персонал от полуголи момичета. Федералното правителство се беше принудило да затвори заведението и да откупи сградата от някогашните собственици…

Какъв е тоя куршум, който пръска човешкия череп като диня, ударена с всичка сила в тротоара, питаше се Мани, докато екипът на Бърза помощ вадеше пластмасов чувал от линейката, а няколко цивилни ченгета щракаха с фотоапаратите си. Двама от тях дори коленичиха на мокрия тротоар, за да направят снимки в близък план. Мани почувства как червата му се преобръщат, пое въздух с пълни гърди в опит да предотврати пристъпа на повръщане. Отново затвори очи, но не успя да прогони ужасната гледка от съзнанието си. Все така ясно виждаше мозъка на Мънч, разпилян по тротоара на няколко метра от тялото. Когато проехтя изстрелът, Мани все още беше от другата страна на улицата, добре прикрит в сянката на някакъв вход. По пътя насам таксито му попадна в тежко задръстване, причинено от пожар. Наложи му се доста да обикаля, последната част от разстоянието Мани измина тичешком, но въпреки това закъсня с около петнадесет минути.

Ченгетата приключиха със снимките, един от тях се разписа в някакъв бележник и екипът на Бърза помощ се зае да прибира трупа в найлоновия чувал. Там май е по-безопасно, отколкото на улицата, въздъхна в себе си Мани.

Пожарът беше спасил живота му. Обърна се и започна да се отдалечава. Убийството на Мънч правеше присъствието му тук напълно безсмислено. Дали обаче наистина беше така? Ръцете му под дъждобрана продължаваха да стискат обемистия плик…

Прибра се у дома колкото да нахвърля малко дрехи в един сак и да измъкне пачка стотачки изпод една от дъските в спалнята си. Имаше чувството, че е забравил нещо, но какво? А, да — паспортът! Търси го цели петнадесет минути, обърна цялото жилище с краката нагоре, когато най-накрая го откри, тялото му плуваше в пот. Оказа се, че си стои във външния джоб на евтината пътна чанта, която беше получил като подарък от авиокомпанията, откарала го преди година до Израел. Натъпка няколко лични вещи в чантата, преметна я през рамо и излезе. След убийството на Дейвис Мънч не изпитваше никаква сигурност. Не само в жилището си, но и във Вашингтон като цяло…

Прекара нощта на международното летище. Зяпаше отражението си в опушените стъкла на затворените магазинчета и се опитваше да успокои нервите си. Не постигна особен успех.

Маргарет и Кроукър пристигнаха точно в полунощ. Къщата в грегориански стил беше кацнала като гарван на върха на един от многобройните хълмове, издигащи се сред изумрудената равнина. Кроукър свали прозорчето и пое дълбоко чистия въздух, напоен с аромата на сено и коне. Това беше Потомак, Мериленд — царството на ловците и дивеча.

Извади петдесетдоларова банкнота, наведе се към шофьора на таксито и каза:

— Ще ни почакате, нали?

— Разбира се, сър — отвърна човекът. — Никакъв проблем — прибра банкнотата, кръстоса ръце на гърдите си и почти моментално заспа.

На алеята, в близост до входа, бяха паркирани пет-шест коли, все скъпи марки — ягуари, ролсове, БМВ-та от големите серии. Шофьори не се виждаха, вероятно ги бяха прибрали на топло.

— Чия е тази къща? — попита Кроукър.

Маргарет продължаваше да гледа към безоблачното небе, по което шестваше сърпът на месечината, бледожълт и тържествен като катафалка. Потръпна, но не се помръдна от мястото си, притисната от тежките мисли, които идването й на това място неизбежно пораждаше.

— Маргарет?

— Ш-т-т! — сложи пръст на устните си тя. — Не говори и не мърдай, иначе ще трябва да се замисля за това, което следва… То вероятно е толкова неизбежно, колкото идването на една секунда след друга, но искам поне за миг да си представя, че сме само двамата в тази вълшебна нощ!

Ароматът на тялото й се смеси с миризмата на коне. Кроукър с учудване откри, че лесно може да си я представи просмукана от тежката миризма на жребците, преметнат през стремето ботуш… Стори му се, че чува призрачното проскърцване на кожено седло, подрънкването на юзди, тихото пръхтене на животното… После примигна и всичко изчезна. До ушите му достигаше дълбокото и равно дишане на шофьора, накъсано от лекото пропукване на изстиващия мотор.

— Тук яздех — прошепна с пресъхнали устни Маргарет. — Преди много години, когато бях млада…

Той забеляза, че тя се концентрира като шахматист в края на сложна партия, неволно се запита към какви ли странни светове е насочено въображението й.

Тялото й се наклони и докосна тапицерията на вратата, сякаш уморено от виденията. Ръката й потърси дръжката, след миг вече беше навън и токчетата й заскърцаха по ситните камъчета на алеята, бели като сняг под ярките лъчи на луната. Кроукър я последва.

Къщата беше построена от червеникави тухли, капаците на прозорците бяха в кремаво, а около внушителната входна врата имаше красива мозайка от опушено стъкло, най-малко на сто години. Извитата алея зад гърба им се очертаваше от: редици стройни вишневи дръвчета, от отсамната страна, покрай тухлената стена, се виеха стари лози, магнолиеви храсти със заострени листа чезнеха по посока на полегатия покрив. Тухлените стъпала към входа бяха разделени от цветни лехи, оголени по това време на годината. Черната почва беше посипана с тор, който имаше цвят на слама. Слаб, но щипещ ветрец свиреше сред яркозелените клонки на кипариси-джуджета, изправени като стражи встрани на стъпалата.

Кроукър беше нащрек. Започна да се оглежда още в Александрия, веднага след като напуснаха италианския ресторант. Не забравяше, че им го беше препоръчал администраторът на хотела, следователно местонахождението им лесно можеше да бъде установено. Вероятно и Маргарет беше обзета от подобни мисли, тъй като настоя да походят пеш и да не се качват на първото свободно такси, което мине край тях. А указанията, които даде на шофьора, свидетелстваха за твърдото й намерение да заблуди евентуалните преследвачи.

Маргарет спря пред солидната дървена врата е красива резба и се обърна да го погледне.

— Искам едно да ти е ясно, Лю — рече. — Тук аз не нося отговорност за нищо. Това място е нещо повече от обикновена частна собственост.

Той я гледаше и се опитваше да разбере същността на неуловимата промяна в нея. Тя беше настъпила в момента, в който видя снимките на Джини Морис върху бюрото на Лилехамър.

Маргарет леко докосна китката му, направи опит да се усмихне, после използва бронзовото чукче. След миг вратата се отвори и на прага застана красива жена, облечена в черен вълнен панталон, кремава копринена блузка и силно вталено испанско жакетче с бродерии. Тези дрехи подчертаваха стегнатата й стройна фигура, положително нямаше да изглеждат демоде дори ако ги носеше някоя — манекенка, три пъти по-млада от жената на прага.

— Маргарет! Слава Богу, че дойде! Усмивката й беше желязна, Кроукър неволно си спомни за изстиващата кола зад гърба си, очите му изпитателно пробягаха по лицето й. Бръчиците бяха навсякъде — около очите и устата, над горната устна, по шията. Тази жена не беше пощадена от хода на времето, но при нея старостта някак не личеше, прикрита от неукротимия блясък на сините очи — умни, умеещи да прикриват мислите и едновременно е това сияйно ярки…

Само усмивката му стигаше. Кроукър веднага усети опасния огън, който се излъчваше от тази жена, едва сега си обясни страха и нежеланието на Маргарет да се връща отново тук…

— Влизай, скъпа — продължи домакинята, затвори вратата зад тях, прегърна Маргарет и я разцелува по двете бузи — така, както го правеха в Европа. — Много се радвам да те видя! След смъртта на Дом вече нищо не е както преди… Направих всичко възможно да разбера какво се е случило, притиснах дори един сенатор от Минесота, който ми дължи купища услуги, но нищо… Каменна стена.

— Мисля, че в това отношение можем да бъдем полезни една на друга — някак сковано отвърна Маргарет.

— О, скъпа, това е най-добрата новина, която чувам от седмици насам! — възкликна Рената. — Много ми се иска да знаеш отговора на въпросите, които си задавам! Дом винаги е споделял е теб!

Ръката й остана под мишницата на Маргарет, на лицето й изведнъж се появиха нови бръчки. Сякаш някой беше потопил написано със симпатично мастило послание в проявяващ разтвор…

— Но ти си в компанията на непознат човек, скъпа… Къде е Антъни?

Маргарет се обърна към него, по очите и личеше душевната борба.

— Лю Кроукър — рече тя. — Моля, запознайте се с моята втора майка Рената Лоти.

Рената любезно се усмихна, ръката й стисна Кроукър с изненадваща сила.

— Моля, заповядайте. Дъщеря ми прояви необичайна любезност. Използвала съм много имена, но във Вашингтон съм известна като Рената Лоти… Някога ме наричаха Фейт Голдони, това име ви е познато, нали, мистър Кроукър?

Господи, та това е майката на Доминик Голдони, смаяно си помисли Кроукър.

Не ги покани да се съблекат, обърна се и ги поведе през просторното антре, облицовано в крушова ламперия. Кроукър забеляза лекото й накуцване. Не беше споменала нищо за него, от начина, по който се движеше, ясно личеше, че не го счита за недъг. Напротив — беше се нагодила към него и походката й изглеждаше съвсем естествена. Минаха край затворена двойна врата, зад която се долавяха звуците на сдържано светско събиране.

— Тази вечер основните помещения са пълни с гости — подхвърли Рената. — Но аз познавам добре дъщеря си и съм сигурна, че ще предпочете спокойствието.

Прекосиха килер, наситен с приятни аромати, и се озоваха в просторна кухня с излъскани до блясък уреди. Там свещенодействаше млад готвач с бяла престилка, приведен над плодов пай, въздухът тежеше от миризмата на зехтин, червено вино и прясно запарен чай.

Рената свали от закачалката подплатен с кожа шлифер и го наметна на раменете си. Задната врата водеше към, малка градинка, засадена с билки, вляво се виждаше дървен навес с тухлени стени, обвит е лози и бръшлян, които даваха надеждна закрила срещу хладната ноемврийска нощ.

Сладките кухненски аромати отстъпиха място на острата миризма на конска пот, сено и оборски тор. Рената светна една лампа и отвори вратата на конюшнята.

Животните пръхтяха и пристъпваха от крак на крак, Кроукър отново си спомни за онзи изпълнен с халюцинации миг в колата, когато сякаш подслушваше спомените на Маргарет… Към тях се насочиха огромни, воднисто кафяви очи, в погледа им се четеше нервно недоверие. Конете усетиха миризмата им, някои от тях тихо процвилиха.

Очите на Кроукър внимателно обходиха помещението.

— Странно — рече той. — Там има пистолет…

Рената се извърна към кобура от груба кожа, окачен на насрещната стена.

— Това е колт, поддържам го в безупречно състояние — обясни тя. — Купих го в годината, в която построих конюшнята. На около две мили оттук видях кон, със счупен крак, чийто собственик напразно търсеше оръжие, за да прекрати мъките му… Тогава си дадох дума моите коне никога да не страдат по този начин…

Кроукър внимателно я наблюдаваше, умът му съпоставяше току-що получената информация с безспорно елегантното й женско излъчване.

— Честно казано, вие ме изненадахте — промърмори след известно време той.

— О, така ли?

— Бях останал с впечатлението… също като агентите на ФБР, че Фейт Голдони е починала… С очите си видях ксерокопие от смъртния акт, приложен към досието на фамилията Голдони…

— Това е абсолютно вярно — отвърна Рената. — Аз действително умрях преди няколко години… По-скоро умря Фейт Голдони. Роди се Рената Лоти, установи се тук, на хвърлей място от Капитолийския хълм и влиянието й несъмнено се чувстваше… — облегна се на една от клетките, гъвкавите й пръсти докоснаха главичката на забит в гредата пирон. Тялото й очевидно не познаваше артрита. — Смяната на самоличността не е нещо ново за мен. По време на Втората световна война бях в армията под името Фейт Соухил…

— Ако всичко това е истина, защо го споделяте с мен? — поклати глава Кроукър. — Федералните агенти може и да не са в течение, но аз все пак работя за тях…

— Първо, защото вие не сте федерален агент — отвърна Рената. — Второ — защото аз зная кой сте вие! — блестящите сини очи се преместиха върху лицето на Маргарет. — Трето, защото дъщеря ми ви е довела тук… — издаде тих гърлен звук, конете наостриха уши: — Нещо, което не си е позволявала дори със съпруга си.

На Маргарет очевидно й дойде до гуша от тези приказки. Извади от чантата си навита на руло дебела хартия и я подаде на Рената. Кроукър видя, че това е снимка.

По-възрастната жена пое снимката и надникна в очите на доведената си дъщеря, очевидно истински заинтригувана от причината за неочакваното й посещение.

— Джини Морис — сковано поясни Маргарет. — Трупът й е бил открит редом е този на Дом… На челото й е изрязан вертикален полумесец…

— Велики Боже! — тихо възкликна Рената. — Сега разбирам защо си дошла! — тялото й се отдели от дървения стълб, пръстите забързано започнаха да разгъват фотографията.

— Предполагам, че знаете коя е Джини Морис — подхвърли Кроукър.

— Синът ми нямаше тайни от мен — отвърна Рената с глас, в който се долавяше тежестта от споделеното доверие. — Той беше изключителен човек, във всяко едно отношение… — очите й проблеснаха по посока на Кроукър: — Не зная какво мнение сте си създали вие, но той беше човек, за когото думата вярност означаваше всичко! Сексуалните му забежки нямаха никакво значение! — на лицето й се появи лека усмивка: — Но за кого от нас имат?

Кроукър я гледаше по начина, по който го бяха учили да наблюдава потенциалните заподозрени. По гърба му пробяга странна тръпка, някак изведнъж беше убеден, че тази жена знае за сексуалната му близост с Маргарет.

— Върху тялото има и други особени следи — промълви Маргарет.

Рената извади снимката и заби поглед в обезобразения труп, насечен на седем хоризонтални части. От най-долната рана стърчеше перото на рядко срещащата се бяла сврака.

— Познато ли ви е нещо на тази снимка? — попита Кроукър.

Рената продължаваше да гледа трупа, изражението на лицето й беше напълно непроницаемо. Конете усетиха напрежението в атмосферата и неспокойно се размърдаха. Вероятно надушваха предстоящата буря.

— Стълбицата на Душата… — промълви най-сетне тя.

— Моля? — приведе се напред Кроукър.

— Част от ритуал, извършван от хора, които наричат себе си „месулети“ — поясни Рената. — Магьосници, използващи особена форма на хипноза, съществували още преди появата на китайската цивилизация… Според някои учени те са били циклади[5], други твърдят, че са преки наследници на Титаните… — сви рамене и посочи снимката: — Виждате, че има седем срязвания… Според митологията на месулетите, човешката душа преминава през седем жизнени фази, преди да премине в отвъдното. Техните жреци прибягвали до тези срезове върху телата на тежко болни, Стълбицата трябвало да помогне на душите им да продължат пътешествието си в живота.

Облиза устните си, това беше единственият признак за наличието на някакво вълнение.

— В тежки времена — по време на суша или други природни бедствия, свидетелстващи за нарушение в космическия баланс, месулетите са принасяли в жертва диви животни, чиито тела са били насичани точно по този начин…

— Значи това е някакъв ритуал, подобен на вуду, така ли?

Устните на Рената иронично се присвиха.

— Това е „Нго-мей-юхт“ — отвърна. — Което на един от древните китайски диалекти означава буквално „полумесец“… Естествено значението му тук е съвсем друго — изразът е почти синоним на друга китайска думичка — „Гим“, която означава сабя с двойно острие. Гимът е символ на месулетския жрец. Вертикален полумесец, боядисан в индигов цвят…

Кроукър слушаше със затаен дъх.

— Но откъде, за Бога, сте научили всичко това? — попита той.

Рената сви рамене.

— Когато човек живее във Венеция, когато съществува някъде между морето и сушата, увиснал над лагуната, натежала от мъглите на магията, той проявява естествен интерес към корените на живота, мистър Кроукър… Особено ако този човек не е бил роден във Венеция и това постоянно му се натяква… — не гледаше към доведената си дъщеря, но Кроукър остана с впечатлението, че този отговор беше предназначен за нея.

— Бих казала, че аз по природа съм жадна за знания — продължи възрастната жена, очите й странно потъмняха: — Интересът ми към древните легенди несъмнено се дължи и на влиянието на покойния ми съпруг — бащата на Маргарет… Той беше венецианец, в жилите му е текла кръвта на цикладите, в тези на Маргарет — също… — отново сви рамене, съумявайки да придаде особено значение на този иначе напълно банален жест. — Много древни култури претендират да са основатели на Венеция, сред тях е дори последната научна школа на Троя, разпаднала се по време на битката между братята Менелай и Агамемнон…

Кроукър слушаше с подчертан интерес, но не изпускаше Маргарет от погледа си. Направи му впечатление, че предпочита да държи лицето си в сянка, сякаш искаше да се скрие от думите на Рената. Имаше чувството, че двете жени са водили продължителна психологическа битка, с променливо надмощие… Това ли беше причина за нежеланието на Маргарет да се завърне тук?

— Едва ли сте чували за племето Нунги, населяващо високите плата по границата между Северен Виетнам и Китай. Именно то използва символиката на Нго-мей-юхт, достигнала Бог знае как до тях. Тези хора не са нито главорези, нито човекоядци. Те просто вярват, че същността на това, което наричаме „душа“, се крие в скелета на човека или животното; че запазят ли този скелет цял, те ще успеят да възкресят мъдростта на душата, помагайки си със съответните молитви и ритуали.

Рената притежаваше дарбата да говори по начин, който придаваше достоверност дори и на най-фантастичните приказки. Това не означаваше обаче, че би говорила по този начин на всеки, Кроукър беше дълбоко убеден в това.

— Жреците на нунгите са вярвали, че Нго-мей-юхт е единственият път към нирвана. Според някои изследователи обаче те са прибягвали до този ритуал, за да заздравят своите привилегии… — Рената изви глава, Кроукър остана с чувството, че очите й пронизват стените и гледат в друг свят, в друго време…

— Като човека, убил Доминик и Джини, нали?

Рената мълчаливо кимна.

— Ще ви бъда много задължен, ако ме осведомите и за някои подробности — продължи той. — Например какво означава перото от бялата сврака?

— Значи все пак сте извършили някои проучвания — размърда се с непонятно притеснение тя. Жребецът зад преградата тропна с крак и изцвили, сякаш примитивният му ум беше доловил неясна заплаха. — Да ви кажа какво означава перото, така ли? — въздъхна, очите й се проясниха: — Е, след като съм почнала, трябва и да свърша, нали? — извърна глава към Кроукър, погледът й го опари.

Какво ли си мисли Маргарет, запита се той и погледна към лицето й, потънало в лепкавата паяжина на сенките. Тя трябва да е знаела всичко, защо иначе ще ме води тук? Разбрала е всичко в момента, в който е видяла перото и седемте прорезни рани. „Може би това е неизбежно, като идването на една секунда след предишната…“ Нали нещо подобно беше прошепнала, преди да влязат в този дом?

— Бялата сврака се радва на особени привилегии в ритуала Нго-мей-юхт — започна Рената. — Вероятно знаете, че всички световни култури отделят особено внимание на способността да се лети, полетът неизбежно се свързва със свръхестествените способности… Птицата е символ не само на полета, но и на превръщането на човека в Бог…

Кроукър се замисли. Благодарение на приключенията си с Никълъс, той беше склонен да приема и най-фантастичните неща. Вече знаеше, че дори и зад най-баналната действителност може да се крие странен и непознат за никого свят. Подобно на опитен мореплавател усещаше подводните течения, които бавно, но сигурно свързваха думите на тази жена е тревожната аура, излъчваща се от местопрестъплението. Приличаха на мигрена — неясна, необяснима, но с тежко и неподлежащо на съмнение присъствие.

— А как се връзва това превъплъщение с нещастната Джини Морис? — попита на глас той.

— Не се връзва — поклати глава Рената. — То е… как да кажа… нещо като подпис.

— Подпис ли?

— Да. Бялата сврака е свързана с жреца, а не с обекта на жертвоприношението.

Кроукър направи крачка напред, сърцето развълнувано блъскаше в гърдите му.

— Искате да кажете, че по перото можете да откриете самоличността на убиеца?

— Точно, така — кимна Рената. — Всички жреци на нунгите имат собствен символ, избран сред представителите на животинския свят… Не допускам, че някой новопокръстен е решил да избере бялата сврака точно сега… — прехапа горната си устна със ситни бели зъбчета и започна да му обръща гръб.

— Ако знаете кой е убиецът на сина ви, трябва да ми кажете! — настоя Кроукър.

— Рената прокара пръсти по челото си, сякаш искаше да отметне невидими кичурчета коса.

— Бялата сврака е символ на изключителна власт сред нунгите — промълви тя. — Чрез нея Бог разговаря с жреците, тя е свещена… А онзи, който използва нейните пера…

Думите й увиснаха във въздуха, тежки, лепкави, заплашителни… Кроукър се готвеше да каже нещо, но погледна Маргарет и стисна устни. Тя беше затворила очи, сякаш искаше да ги предпази от заслепяваща светлина.

Рената изпусна въздуха от гърдите си и продължи, вече напълно под контрол:

— Както казах, бялата сврака е символ на огромна власт. Но тази власт е опасна, почти неминуемо води до катастрофа онзи, който посмее да се възползва еднолично от нея — ноздрите й потръпнаха, сякаш доловили непозната миризма: — Според преданията на нунгите всеки, който иска да чуе гласа на Бога посредством нея, се превръща в…

— Луд — довърши изречението й Кроукър.

На лицето й отново се появи странната сърповидна полуусмивка.

— Дори в нещо по-лошо — рече, обърна се към жребеца и погали с пръст кадифените му ноздри.

— Какво може да бъде по-лошо от лудостта? — удиви се Кроукър.

— Изслушайте ме и ще откриете логиката — отвърна тя, вниманието й продължаваше да е насочено изцяло към коня. Сякаш докосването до меките ноздри й помагаше да се измъкне от мрачните предчувствия, връщаше спокойствието в душата й. — Онези, които искат да се превърнат в богове, постепенно губят своите човешки качества, губят всички чувства, които ги свързват със света на обикновените хора… Бавно и незабелязано затъват в света на сенките, оттам все още могат да влияят върху съдбата на живите хора, но самите те остават безчувствени… Превръщат се в живи мъртъвци… — очите й се спряха върху лицето му: — Тук опираме до мистичните имена, с които хората назовават подобни същества: вампири, зомбита, призраци…

Очите на Рената блестяха като скъпоценни камъни, Кроукър имаше чувството, че отвъд тях се очертават контурите на един непозната опасен свят…

— Човекът, извършил тези убийства, няма нищо общо с обикновените хора — приключи тя, поколеба се за миг, после добави: — Затова не може да бъде открит е обикновени средства…

— Аз искам не само да го открия, аз искам да го спра! — тръсна глава Кроукър.

— Страхувам се, че това е невъзможно.

— Не съм съгласен!

— Вие не сте го виждали — иронично се усмихна Рената. — Ние с вас и Маргарет поддържаме живота си благодарение на животинската плът и семената, които посаждаме в земята. Но този човек е съвсем различен от нас, в това можете да бъдете сигурен. Той черпи сили отдалеч по-ефимерни източници…

— Но е смъртен, нали?

Рената не отговори веднага, очите й отново изгубиха цвят.

— Ако вкарате куршум в мозъка му или пронижете сърцето му с нож, той ще умре… В този смисъл наистина е смъртен. Но той е месулет, а това означава, че ако не успеете да го убиете веднага, с вас е свършено…

— Искате да кажете, че и ранен може да действа по-добре от мен…

— Искам да ви кажа само едно — никога не забравяйте това, което ви разказах за бялата сврака и нейната тайнствена сила… — очите на Рената се сведоха към снимката със Стълбицата на душата, после отново се заковаха върху лицето на Кроукър: — Не ми изглеждате настроен скептично…

— Така е — кимна Кроукър, спомни си за Никълъс и добави: — Имам един приятел, който притежава подобен контрол над тялото си…

Рената беше престанала да гали коня и го наблюдаваше с неприкрит интерес.

— Как се казва този човек? — остро попита той.

— Използва много имена — поклати глава тя. — Чакайте да видим… В родината си е бил известен с две — Доналд Трък и Робърт Ашуко…

РОБЪРТ! Кроукър стрелна с поглед Маргарет, но главата й беше отпусната на гърдите, а лицето й — скрито под кичури коса.

— Майка му е била виетнамка и го е кръстила До Дук — леко потръпна Рената. — Напуснал Сайгон, след като убил работодателя си — някакъв френски трафикант на оръжие, който малко или много помогнал да го отгледат… Тогава приел японското фамилно име Фуджиру, един Бог знае как всъщност се казва… Баща му е неизвестен, До Дук решил, че е японец, и толкоз…

Кроукър се замисли, информацията беше обилна и зашеметяваща.

— Мога ли да ви запитам откъде знаете толкова много неща за този човек? — вдигна глава той.

— Във Виетнам е бил близък с Майкъл Леонфорте — отвърна Рената. — Двамата са се занимавали с много лош бизнес там, в компанията име имало и трети — някакъв тип на име Рок… — вдигна ръка, за да изпревари следващия му въпрос: — Моля, не ме питайте откъде получавам информацията си за фамилията Леонфорте.

— Но вие сама казахте, че знаете кой съм — възрази Кроукър. — Уверихте се, че Маргарет достатъчно ми вярва, иначе идва ли би ме довела тук…

— Съвършено вярно, мистър Кроукър — кимна Рената. — Но докладвате на Уилям Джъстин Лилехамър, нали?

— И какво от това?

Рената изтръска космите на коня от ръцете си и хладно го погледна:

— Питам се доколко мога да ви се доверя…

— Искате да кажете, че Лилехамър действа по свой собствен план, за който аз нямам представа, така ли?

— Защо трябва да ви го казвам? Вие очевидно вече сам сте го разбрал…

— Имам известни подозрения и това е всичко — отвърна Кроукър и сви рамене: — Каквито и да са плановете на Лилехамър, аз вече съм затънал твърде дълбоко, за да се върна назад… Освен това трябва да се грижа и за Маргарет.

— Маргарет е омъжена жена — хладно го изгледа Рената.

— Пропуснахте да добавите „щастливо“ омъжена…

— Наистина ли? — небрежно попита тя, без окото да й мигне.

Кроукър усещаше магнитното поле на някаква тайна борба между двете, но не можеше да схване нито мащабите, нито съдържанието й. Каква роля играе по-възрастната жена, ако се изключи — естествено, баналната роля на загрижена майка? Интуитивно усещаше, че трябва да действа изключително умно, иначе този безкрайно интересен разговор бързо щеше да приключи.

— Тя има нужда от Тони Д. — добави той. — И в името на общите интереси аз нямам намерение да я откъсвам от него.

Сега Рената вече примигна и той отчете точка в своя полза. Важна точка.

— Защо не излезем на въздух? — подхвърли тя. Бледият сърп на месечината светеше ярко, нощта беше ясна, хапливият ветрец не достигаше до навеса. Стояха близо един до друг, лунните лъчи пред тях приличаха на сребърна завеса.

— Съдбата на Маргарет е решена, смъртта на сина ми я подпечата завинаги — промълви Рената. — До Дук положително го е убил по заповед на Чезаре Леонфорте, но изборът не е бил случаен… Чезаре е искал нещо повече от смъртта на Дом. Искал е това, което е криел в главата си…

Маргарет бавно се обърна, по лицето й блестяха сълзи. Сърцето на Кроукър се сви от състрадание.

— Искате да кажете, че е бил изтезаван?

— В това няма никакво съмнение — кимна Рената, очите й бяха заковани върху Маргарет. — Въпросът е дали синът ми е издържал…

— Вие познавате До Дук далеч по-добре от нас — въздъхна Кроукър. — И вероятно можете да…

Прекъсна го Маргарет.

— Можете да бъдете сигурни, че Робърт е измъкнал всичко, което му е било нужно! — някак сковано изрече тя.

Лицето на Рената пребледня, Кроукър забеляза, че запази равновесие с цената на доста усилия.

— Ти си била с него! — почти безгласно прошепна тя.

— Да.

С това се приключи. Нито Маргарет предложи повече обяснения, нито Рената й ги поиска. Странно, помисли си Кроукър. Изтекоха няколко безкрайно дълги секунди. Тишината се нарушаваше единствено от пръхтенето на конете зад дървената стена.

— В такъв случай трябва да се примирим с най-лошото — въздъхна най-сетне Рената. — Мистър Кроукър, вие трябва да отлетите за Токио по най-бързия начин!

— Защо? — попита той, очите му се местеха от затвореното лице на едната жена към тайнствената усмивка на другата. — Информаторът на Доминик ли живее там?

Рената бавно кимна с глава, а той отново си помисли за Никълъс. Постоянно го правеше, особено след ритуалното убийство на Доминик Голдони. Е, добре. Никълъс е в Токио, положително ще му окаже помощ. Сърцето му потръпна от радост, че ще се види с приятеля си.

— Трябва да докладвам на Лилехамър — рече на глас той.

— Не ви съветвам! — отсече Рената. — Той едва ли ще прояви вашата разсъдливост и самообладание!

— Сигурно, но на мен ще ми трябват средства, връзки и паспорт. Без подкрепата на Лилехамър ще бъда напълно загубен в непозната и чужда страна като Япония.

— Аз мога да ви доставя всичко необходимо — отвърна Рената, изведнъж останала почти без дъх. От това Кроукър разбра колко важна за нея е промяната в официалния му статут. — Освен това ще ви пазя от него…

— От кого, от До Дук ли? Мисля, че и сам мога да се пазя от него, особено след това, което ми разказахте…

— Имах предвид Уил Лилехамър — поклати глава Рената, после измъкна изпод шлифера си днешен брой на „Вашингтон поуст“ и му го подаде.

ВИСШ СЛУЖИТЕЛ НА ГИГАНТСКА ЕЛЕКТРОННА КОМПАНИЯ НАМЕРЕН МЪРТЪВ

Гласеше тлъстото заглавие на първа страница, под него имаше снимка на Харли Гоунт, генерален директор на Никълъс за Съединените щати. Според неназован правителствен източник, гласеше текстът на материала, който Кроукър четеше с нарастващо чувство на ужас, Никълъс Линеър и неговата компания „Сато-Томкин“ са обект на разследване от комисията на сенатора Бейн, а генералният директор на американския й филиал Харли Гоунт вече приел да бъде разпитан. Бруталното му убийство може би повдига капака на една голяма афера, още повече, че президентът на компанията Линеър, с постоянно местожителство в Токио, е отказал да приеме призовката. Внушението беше ясно — забъркан в незаконни сделки с лицемерните японци, Линеър е наредил да бъде затворена устата на един от най-близките му сътрудници…

Вдигна глава и срещна блестящите очи на Рената. Какво се четеше в тях? Не беше ли някакво дълбоко вътрешно задоволство, грозно и оголено, лишено от всякакъв свян?

— Мистър Гоунт ме посети в нощта, преди да бъде убит — каза с лека въздишка Рената. — Предоставих му известно количество компрометираща информация относно човека, от когото се интересуваше… Този човек беше Уил Лилехамър. — За пръв път от началото на разговора в гласа й се долови известна несигурност: — Но аз… Аз нямах никаква представа, че всичко това ще доведе до смъртта на мистър Гоунт!

— А защо сама не използвахте компрометиращата информация, с която сте разполагала? — вдигна вежди Кроукър.

— Исках да помогна на мистър Гоунт. Той беше… Беше много отчаян, а аз притежавах лекарството, което му трябваше…

Настъпи кратка пауза, Кроукър я наблюдаваше с вниманието, с което лекарят разчита кардиограмата на пациента си.

— Как стана така, че Гоунт се обърна именно към вас? — тихо попита той.

— Чрез съответните препоръки — отвърна Рената. — Знаете как се върши работа в град като Вашингтон. Връзките са всичко и Господ да ви е на помощ, ако ги смесите с приятелските си чувства!

— Съобщих на мистър Гоунт, че Лилехамър е таен сътрудник на комисията на сенатора Бейн. Изглежда това беше всичко, от което той се нуждаеше… Въоръжих го със съответните…

— Ако наистина мислите, че сте го въоръжили, би трябвало да му предоставите гаубица! — хладно я прекъсна Кроукър. Гледаше я така, както се гледа отровна змия, подала глава от кошницата със закуски. — С арсенала на свое разположение, би трябвало сама да се разправите с Лилехамър!

— Ако ставаше въпрос само за него, положително бих го сторила — поклати глава Рената. — Но моите врагове са на много по-високи позиции…

— Значи сте използвали Гоунт, за да…

— Стига! — извика Маргарет и се изправи между двамата. Блестящите й очи се забиха в лицето на Кроукър. — Не те доведох тук, за да си издерете очите!… — гневът я напусна толкова рязко, колкото се беше появил, устните й едва чуто се раздвижиха: — Всички имаме свои лични мотиви… Нали така, Лю? — очите й блестяха като скъпоценни камъни: — Сам виждаш, че дори детективите могат да изпитват чувства…

— Няма да е зле, ако се вслушате в думите й — отбеляза Рената. — Тя притежава мъдростта на своите предци… — на лицето й се появи странно свенлива усмивка, Кроукър изведнъж изпита чувството, че я вижда такава, каквато вероятно е била в годините на своята младост. Една прекрасна двадесетгодишна жена, от чиято красота всички са оставали без дъх…

Докосна ръката му, гласът й прозвуча по-тихо дори от шепота на листата над главите им:

— Ще споделя с вас последната тайна на сина си… Ще ви кажа името на човека, който му е предавал безценна информация в течение на години… — пристъпи напред и долепи устни до ухото на Кроукър: — Дори Маргарет не го знае… Обещах на Доминик, че никога няма да споделя тази негова тайна, но обстоятелствата ме принуждават да го сторя… Ако не изрека името му на глас, този човек ще бъде мъртъв!… Под псевдонима „Нишики“ се крие Микио Оками. Притежател на титлата „Кайшо“ — върховен шеф на Съвета на оябуните на могъщата японска мафия Якудза.

Петнадесета глава

Токио | Вашингтон

Когато До Дук положи маската от силикон и поликарбонати върху лицето си, той изпита чувството, че се докосва до нещо живо, до нещо от плът и кръв, дало живот на ефимерни мечти. Изпита сигурност.

Искам да чувствам, каза си той.

Защото именно чувството беше отнел от него Ао — шаманът на нунгите, по време на тежкия ритуал в планините на Виетнам. Младият До Дук не можеше да го разбере. Но дори и да можеше, дали би му се противопоставил? Дали би отхвърлил блестящия нов свят, който се разкриваше пред очите му? Едва ли. Въпросът беше прекалено метафизичен за един младеж като него.

В крайна сметка именно чувствата искаше да изсмуче докрай от своите жертви, особено от последните две — покойната Джини Морис и Маргарет Голдони де Камило. Макар и твърдо решен да си разчисти сметките с всички, той беше принуден да признае и един друг факт — Маргарет се оказа по-различна. Не можеше да я убие. Не искаше да я убие. За пръв път се сблъска с една от фундаменталните истини на живота, макар за него тя да беше свързана единствено с личността на Маргарет — да убиеш човешко същество означаваше, по някакъв тайнствен и неясен начин да лишиш природата от венеца на нейното творение, да унищожиш частица от собствената си душа.

В дните след раздялата си с нея, той често имаше чувството, че продължават да са заедно. Усещаше меката й кожа под ръцете си, аромата на тялото й, особено под мишниците и сгъвките на коленете, кораловите гънчици между бедрата й. В началото все още можеше да се убеждава, че подобно усещане съществува благодарение на това, което беше отмъкнал незабелязано от нея; това, което беше скрил дълбоко в душата си по начина, по който мидата прибира под черупката си малка песъчинка и започва да я превръща в прекрасна перла.

Именно като перла блестеше в съзнанието му споменът за общуването помежду им, душата му болезнено се свиваше от това, което беше изтръгнал от нея — неуловимо и плъзгаво, граничещо с паническото усещане, че започва да губи разума си.

— Той не се страхуваше нито отливите зверове, нито от магията. Но растящото усещане за привързаност към Маргарет определено го плашеше. Преди всичко, защото вече не се чувстваше сам сред Вселената, а също и защото от време на време мислите му за нея ставаха толкова натрапчиви, че забравяше всичко друго на света. Тези аспекти на реалността му бяха напълно непознати, ужасяваха го така, както собствените му магически способности ужасяваха околните.

Повдигна ръце и намести маската. Лепилото беше негово собствено производство и имаше свойството да слепва изцяло полимерите и кожата. Толкова плътно и здраво, че, пипайки маската, той оставаше с чувството, че докосва направо лицето си. Така и трябваше да бъде. Каква полза от маска, която не те променя напълно?

Изплези език, обърна се към огледалото и облиза устните си. Или устните на маската. Всъщност устните на Никълъс Линеър. Ще измъкне от него информацията, която искаха господарите му, после ще може да го прави каквото си поиска. Какъв късмет, че попадна на човек, владеещ изкуството на Тао-тао! В момента, в който откри способностите на Линеър, душата му потръпна от нетърпение да се докосне до непознатото, да открие пътя, който дори мъдрият Ао не познаваше.

До Дук ще потърси помощта на свещената бяла сврака, ще съумее да отвори забранената Шеста врата. След това ще захвърли обречената си душа, ще я замести с тази на Линеър, зад гърба му ще остане единствено суха кожа, запазила чертите на лицето му.

По този начин ще унищожи и собственото си минало.

Но чувството на тържество бързо го напусна, на негово място отново се настани призрачното присъствие на Маргарет.

— О, Буда, помогни ми! — отпусна се на колене той, думите излетяха от устни, които вече не бяха негови. Какво можеше да стори? Споменът за тази жена не го напускаше, безсилни бяха и чудотворните му способности. Това не беше само спомен, беше нещо далеч по-могъщо.

Нуждата му от нея беше по-силна от страстта, от плътското желание. Влудяващото чувство на отделеност от човешкия род постепенно отстъпваше място на нещо далеч по-опасно: нарастващата увереност, че без нея не може да съществува, не може дори да диша…

Беше крайно време да се отдалечи от огледалото. Стана, с върховно усилие на волята прогони от душата си аромата на Маргарет, закрачи с вдървени крака към металната клетка, която беше изградил в един от цеховете на фабриката за роботи.

В момента, в който отключи металната врата и пристъпи прага, в главата му нахлуха обърканите видения, проблясващи в съзнанието на Никълъс.

Включи халогенните прожектори, насочи ги в лицето на Никълъс, после му зашлеви два силни плесника. Няма нищо чудно, че сънува разпокъсани видения, рече си той. Токсините, които му беше инжектирал в Париж, бяха достатъчни да повалят дори бик. Нямаше обаче друг избор — душевните сили и специалните умения на този човек бяха толкова всеобхватни, че не можеше да рискува. По-добре прекомерно силна, отколкото слаба доза опиати…

Докосна челото и страните му, проверявайки как е прилепнала маската. Възможностите на съвременните компютри бяха наистина смайващи. Захранени със серия от триизмерни холографски снимки, те обработваха изображението чрез сложна комбинация от нули и единици, после го прехвърляха на специалния софтуер и оттам се появяваше съвършено автентично копие на оригинала. От него се изработваше маската, родила се в електронния мозък по начина, по който вероятно Атина се е появила от мозъка на Зевс…

Прилепването беше безупречно, специалните компоненти на лепилото държаха отлично. Всичко си беше тук — пори, корени на косъмчета, ситни бенчици, безупречно оцветяване… Повърхността на маската беше толкова истинска, че дори любовница не би открила фалшификацията. С нея човек може да се къпе и плува, да прави любов. Единственото условие е да не прониква въздух в специалния микроскопичен отвор, който служеше като запечатваща пломба.

Клепачите на Никълъс потрепнаха, очите му започнаха да се избистрят. До Дук постави огледалото така, че пленникът да вижда собственото си лице.

В момента, в който тъмните очи на Никълъс се спряха върху лицето му, До Дук изпита остър пристъп на световъртеж, успя да се задържи на крака само защото навреме впи пръсти в бицепсите на пленника. В ноздрите го удари миризмата на Маргарет, сякаш изведнъж тя се бе превърнала в кон, а той бе заровил глава в гривата му. Пред очите му се появи фигурата й, той стисна зъби и напрегна всичките си душевни сили. Дисциплината, на която го бе учил Ао, успя да му помогне да я привърже здраво към един от дебелите колове на самоконтрола, забити завинаги в съзнанието му. Ако в този момент някой го бе пронизал с нож в гърдите, болката едва ли би била по-силна. Чувстваше се като прокажен, който наднича в огледалото и открива, че се е превърнал в разкапан, но все още жив труп…

Обзет от пристъп на агония, той проговори с гласа на Никълъс:

— Вече разбра, че си жив, сега е време да разбереш и в чия кожа си влязъл! — отстъпи крачка встрани, за да му позволи да види създадената от компютъра маска. Онзи подскочи така, сякаш до тестисите му опряха оголени проводници. Ръцете му се впиха една в друга, мускулите окаменяха в спазъм. Това му позволи да се върне в действителността, да се увери, че има някакво място във Вселената — допреди миг една огромна черна дупка…

До Дук се наведе над него:

— Виж в какво си се превърнал! — прошепна той, гласът му прозвуча остро като крясък на ястреб над задрямалата гора. — Можеш ли да повярваш? Да, можеш… Ти си се превърнал в мен, а аз — в теб!

По кожата на Никълъс избиха ситни капчици пот, До Дук ги докосна с върха на пръстите си, ноздрите му потръпнаха от удоволствие. Допрял ухо до гърдите на врага си, той чуваше как сърцето му пърха като птичка, попаднала в стъклен кафез. Този звук го стопли, имаше чувството, че костите му се разкършват под лъчите на пролетното слънце, най-сетне пробило студената сивота на зимата…

После Никълъс отново припадна и До Дук остана насаме с роботите. Черното мастило на спомените се топеше като пролетен сняг, образът на Маргарет се надвесваше над него с невероятна сила, душата му се изпълваше с вцепенение.

Спомни си една приказка, която беше чувал от майка си, още като съвсем малко момче. Млад селянин срещнал момичето на своите мечти в едно съседно селце. Било сираче, но невероятно красиво. Оженили се и заживели радостно и спокойно. За съжаление щастието им било кратко — през зимата момичето се разболяло и въпреки усилията на мъжа си, който направил всичко възможно да го спаси, починало. Той я погребал под едно от вишневите дръвчета пред дома си, голите му клони тъжно се поклащали под сивото небе.

Селянинът бил толкова погълнат от мъката си, че не искал да живее. С настъпването на мрака излязъл навън и въпреки протестите на приятели и роднини легнал върху пресния гроб на жена си. Не искал да се разделя с нея, пролял много горчиви сълзи.

После, в онзи особен, наситен със седефена светлина час преди разсъмване, когато светът е замрял сред невидимите изпарения на земната гръд, той изведнъж чул леко драскане в корените на дървото. След миг пред очите му се появила червена лисица с разкошна опашка, изскочила сякаш направо от влажната земя.

Била толкова красива и нежна, толкова тайнствена и властна, че селянинът забравил нещастието си и я загледал като омагьосан. Но мигът на изненадата отлетял, красотата на лисицата му напомнила за изгубената съпруга, той отново избухнал в сълзи.

Лисицата седнала на земята до него, кръстосала предните си лапи като човек, после го погледнала в очите и го попитала защо плаче.

Селянинът, отгледан с легенди за магическите способности на лисиците, които изобилствали в този край, с готовност й разказал за нещастието си.

— Говориш за съпругата си така, сякаш тя е била самата любов — отбелязала лисицата.

— Наистина беше така — отвърнал с тъжна въздишка селянинът. — С нея умря и любовта, а без любов аз не мога да оцелея…

— Любовта е навсякъде около теб — опитала се да го окуражи лисицата.

— Може би, но тя не е за мен — клател глава младият мъж.

— Значи трябва да получиш обратно жена си и така ще имаш цялата любов на света!

— За съжаление това е невъзможно.

Лисицата вдигнала една от предните си лапи и кратко заповядала:

— Спи! Скоро ще настъпи утрото, с него ще се върне и жена ти.

Селянинът се подчинил, скрил лице в дланите си. Сигурен бил обаче, че едва ли ще заспи. Но заспал непробудно в момента, в който затворил очи.

Събудил се с първите лъчи на слънцето, очите му механично се насочили към клоните на вишната, под която била погребана жена му.

Премигнал веднъж-дваж, после рязко скочил на крака. Сърцето му лудо заблъскало. Бил съвсем сам, от лисицата нямало следа. Дали не сънувал срещата си със звяра, целия онзи фантастичен разговор? Сигурно е било така, казал си той, после започнал да чисти сухите листа от дрехите си.

Изведнъж усетил присъствието на любимата си. Не до себе си, а вътре в душата си. Жена му е жива! Значи не е сънувал срещата с лисицата! Тя наистина е дошла И е направила една от своите великолепни магии!

Усещал духа на жена си, сърцето му се изпълнило с радостно очакване. Бил убеден, че между двамата ще се установи истинската близост — онази, за която човек дори не може да мечтае в реалния живот. Всичко ще бъде прекрасно, защото любовта им ще бъде заключена дълбоко в душата му, а оттам никой не може да я измъкне и унищожи!

Изминал един месец и близките на младия мъж го открили мъртъв върху гроба на жена си. Бледите му ръце стискали дръжката на дълъг нож, забит дълбоко в корема му. Земята около гроба била странно набраздена, сякаш някой я бил прекопавал като градина. Местните полицаи дълго се чудили на какво може да се дължи това. Накрая стигнали до заключението, че преди да се самоубие, селянинът се е опитал да изрови тялото на жена си, вероятно окончателно побъркан от мъка. Погребали го редом с нея и скоро забравили за случката.

През следващите дни и месеци около гробовете било пусто. Веднъж седмично при тях се отбивали близки и роднини, оставяли букетчета с цветя и си отивали. В нощта на пълнолунието от гората излизала лисицата и присядала край гроба с тъжно лице.

Само тя знаела истината — младият мъж опознал любовта далеч повече, отколкото било допустимо. Да обичаш някого било нещо повече от спомените за някого, за близостта с някого. Да споделяш общ покрив с някого съвсем не означавало да споделяш душата му. При втория вид близост няма тайни, няма почивка, няма тишина…

Тишината, нарушавана единствено от приглушените механични звуци на роботите в цеха, беше единствената компания на До Дук.

Защо именно сега си беше спомнил за приказката от детството? Винаги се беше ужасявал от нея, не можеше да заспи, струваше му се, че потъне ли в сън, в главата му ще се промъкне демонът на някои, който обича… В крайна сметка ставаше и отиваше да се сгуши в леглото на Французина. Никак не го беше грижа дали господарят е сам, или в женска компания. А той го приемаше, без да каже нито дума, протягаше ръка и му позволяваше да се сгуши до едрото му, топло тяло…

Но защо не съм търсел мама, запита се До Дук сред приглушените звуци на автоматизираното производство. Защо отивах при Французина? Заби поглед в собственото си лице, залепено за главата на Никълъс, въздъхна и зададе последния, най-важен въпрос: Защо убих единствения човек, който ми предлагаше…

Обърна гръб на жертвата си, сграбчи стоманените пръти на решетката и заби глава в нея. Пред очите му изскочиха ослепителни искри.

Нима можеше да произнесе тази дума? Дори пред себе си? Нима приказката за младия селянин и съпругата му наистина ще се окаже вярна? Нима животът му, изпълнен с кръв и насилие, в крайна сметка ще докаже нейната правота?

Любовта е смърт.

Да, но той обича Маргарет.

Ето, произнесе тази дума. Значи е обречен. От гърлото му се изтръгна горчиво стенание.

Механичният живот продължаваше неумолимия си ход оттатък стоманените решетки на килията. Оформяха се цилиндрични, плъзгави от машинно масло тела, към тях се прикачаха предварително изпробвани електронни компоненти. Инфрачервени очи се втренчваха в безкрайността, погледите им прекосяваха границите на време и пространство и достигаха до една друга действителност. Мрачна, но чиста и спокойна. Напълно освободена от болка и ужас. И най-вече от любов.

А Никълъс, дано душата му потъне в ада, продължаваше да лежи в безсъзнание, нехаещ за ужаса в сърцето на До Дук, за неспособността му да прогони образа на Маргарет от въображението си. Подобно на мъртвата съпруга на онзи млад фермер, този образ отказваше да се стопи, върху него не действаха нито времето, нито разстоянието… Маргарет го стискаше здраво в ноктите си, разкъсваше тайнственото було на миналото, разглеждаше греховете му като музейни експонати и все пак го обичаше…

Това беше непоносимо.

Отметна главата си назад, от устата му се откъсна дрезгав вик, изпълнен с животинска мъка и дълбоко отчаяние. Стоманените слуги продължаваха да се раждат оттатък решетката в последователност, която влудяваше.

Сграбчи раменете на Никълъс и се опита да го върне в съзнание. Разтърсването не помогна и той заби зъби дълбоко в рамото му. Никълъс се раздвижи, очите му се отвориха, сапфирената светлина в тях потрепна и сякаш се сви.

— Събуди се! — изръмжа До Дук. — Време е да умреш!

— Ах, това копеле Мънч!

Лилехамър ядосано въздъхна:

— Запазете гнева си за някой, който може да го изпита.

Лилехамър с усилие потисна тръпката, която се канеше да разтърси тялото му. Климатичната инсталация работеше на максимален режим, в помещението цареше арктически мраз. По време на тези разговори устните му неизбежно посиняваха, а в душата му се промъкваше копнеж за влагата и жегата на Югоизточна Азия.

Червената кралица се облегна в стола на колелца, придърпа кръглите копчета на ръкавелите на няколко сантиметра от ръкавите на кашмирения си блейзър.

— Отдавна не съм натискал спусъка на истинско бойно оръжие — промърмори. — Я кажете, хубаво ли беше?

По дяволите, в тоя студ дори дъхът им се вижда, въздъхна в себе си Лилехамър. Образите им се отразяваха в многобройни никелирани повърхности, сякаш се намираха в морга.

— Божествено! — промърмори на глас той.

— Обзаложих се със себе си, че точно това ще отговорите — усмихна се Червената кралица.

Бюро, столове, работна лампа — всичко от неръждаема стомана. Шкафовете за книги и кантонерките също. Плюс бели стени — толкова ослепителни, че зъбите на Лилехамър изтръпваха. А може би изтръпваха от това, което ставаше вътре в него. Вече от доста време спеше най-много по, час, огромното напрежение от провеждането на операция, която началството не само не одобряваше, но и категорично забраняваше, изсмукваше всичките му психически сили.

— Ако бяхте изчакали…

— Какво? — приведе се напред Лилехамър.

Червената кралица го погледна право в очите.

— Ако бяхте изчакали, бихте могли да премахнете и двамата.

— Ако бях изчакал, щях да изпусна Мънч. Нещо го правеше плашлив. Тридесет секунди повече и щеше да изчезне. Знаете какви са хората като него — потъне ли веднъж, с нищо не можеш да го изчегърташ. По този начин бях сигурен, че ще бъде неутрализиран…

— Не обичам неизпипаните работи — промърмори онзи. — А тази е точно такава. Какво, по дяволите, са правили снощи двама от вашите хора в жилището на Рената Лоти?

— Колко души бяхте пуснали след тях?

— Само един, при това назначен от вас — изсмя се Червената кралица. — Знаете ли, не искам да кажа, че сте изгубили доверието ми, но… Просто не разбирам как същество като До Дук може да ви влезе толкова дълбоко под кожата!

— Ако мислите, че съм изгубил професионалната си непредубеденост…

— Не, все още не мисля такова нещо — остро отвърна Червената кралица. — Вие запазихте здрав разум през цялото време на виетнамската си одисея. Но това се отнася за времето преди клетката в „зоологическата градина“, нали? — очите му хладно проблеснаха — Имате нужда и наистина трябва да приключите с този До Дук, Уил… Но съветът ми е да не прибързвате, особено сега, когато сте толкова близо до него… Никак не ми се ще да слизам в моргата и да ви идентифицирам в един от онези найлонови чували…

— Да, сър.

— Искам да разберете какво са правили вашите хора при Рената Лоти.

— Тук трябва да се действа предпазливо, защото Лоти има влиятелни приятели на Капитолийския хълм…

— Това е вярно, но сред тях не фигурира Рене Бейн и ще й се наложи временно да скрие рогата си. Въпреки това бих казал, че тази дама притежава изключителни способности, когато става въпрос за сделки със старите сенатори… Достигала е компромиси по много законопроекти в задънена улица, при това по начин, който е бил приемлив за абсолютно всички — ръката на Червената кралица се плъзна по блестящата метална повърхност на бюрото: — Знаете какво трябва да се прави. Малко дипломация, малко ласкателства… Но внимавайте — тя е дяволски умна!

Лилехамър кимна с глава.

— Сенаторът Бейн е бесен — промърмори той. — След смъртта на Гоунт — неговия основен свидетел, а сега и на Мънч, нещата могат да тръгнат в опасна насока… Особено ако реши да направи някое от патентованите си публични изявления! Това ще значи да пуснем бика направо върху новия килим! Може би ще трябва да…

— Рене го оставете на мен — хладно го прекъсна Червената кралица. — Аз съм го захранвал с всички компрометиращи материали, които са му били нужни до този момент, аз го издигнах, аз купих необходимите гласове на електората, аз му създадох съответния авторитет и накарах старите момчета в Сената да го приемат като свой, преди да се нахвърли отгоре им като бясно куче… Сега те не знаят дали трябва да му се умилкват, като го видят, или да бягат в тоалетната… — тръсна глава и добави: — Рене Бейн е мое творение, затова го оставете на мен… Дълговете трябва да се плащат, Уил…

— Но все пак има опасност да го изтървем от контрол. Не е ли по-добре да го побутна към някой прозорец?

Червената кралица му хвърли хладен поглед.

— Понякога имам чувството, че изпитвате истинско щастие само когато сте в зоната на бойните действия, Уил… — почука с пръст носа си и добави: — Не се безпокойте. Рене Бейн не се нуждае от крайни мерки, едва ли ще се наложи да му покажем вашето сребърно чукче… Аз го изградих от три основни компонента: страх, предразсъдъци и невежество. С тяхна помощ стигна до върховете на властта, с тяхна помощ и ще падне от там. Това мога да ви го обещая. Но то ще стане, когато престане да ни бъде полезен… — на лицето му се появи решителна гримаса: — Няма да жертваме нито една пионка, преди да му дойде времето!

Лилехамър си тръгна, изпратен от хладния смях на домакина си.

В преддверието на херметично запечатаното и недостъпно за електронни подслушвателни средства помещение го чакаше Веспър. Естествено нагиздена в едно от новозакупените си модни костюмчета. Сегашното беше произведено от Армани, виненочервено с тебеширени ивици, от изключително фина вълна. Тази жена положително притежава най-богатия гардероб сред жените, които работят на заплата във Вашингтон, помисли си Лилехамър. Но какво друго да прави? През нея минаваха всички маршрути на агентите на „Огледалото“, включително личното им въоръжение, дневните пари и фалшивите документи. Във всяка минута на денонощието тя знаеше къде се намира даден агент и какви връзки трябва да осъществи, но въпреки това Лилехамър беше готов да заложи годишната си заплата, че тази жена няма и най-малка представа за общата насока на операциите. А и как би могла? Червената кралица беше такъв маниак на тема сигурност, че вероятно не казваше и на задника си кога точно ще посети тоалетната!

Известно време остана неподвижен, наслаждавайки се на дългите и стройни крака на Веспър. Седнала зад своя компютърен терминал, младата жена обработваше премиите и персоналните добавки, които той трябваше да получи от бюрократичната блъсканица, грееща със зеленикава светлина от екрана на монитора. Веднъж му беше казала, че странното собствено име дължи на баща си, който бил фанатичен почитател на Йън Флеминг. Веспър се казвала първата голяма любов на Джеймс Бонд…

Дългите й пръсти с безупречен маникюр тичаха по клавиатурата, теменужените й очи хладно го оглеждаха. Кичур коса с цвят на узряло жито падайте край едната й скула. След стерилната белота на олтара, в който Червената кралица обичаше да прекарва времето си, нейната канцелария с тапети в пастелни тонове изглеждаше истинско райско кътче. Но най-голямото й предимство беше човешката температура на въздуха.

Показалецът на Веспър натисна клавиша „ентър“, на лицето й се появи недоволна гримаса.

— По дяволите! Не мога да изтегля парите от счетоводството, проклетият им компютър отново е блокирал! Ако имахме на разположение системата „Кошер“, отдавна вече да съм забравила за вашите премии!

Под „премии“ в тази служба разбираха хонорарите за „мократа работа“, тоест за ликвидирането на поредния противник, или противници, на „Огледалото“. Червената кралица много държеше на моралните категории, в неговите очи тази, стриктно погледнато, наемническа практика беше съвсем нормална система за поощрение на персонала. До нея се прибягва от години, при това в голяма част от законния бизнес. Защо не и в този? Предимствата й бяха очевидни — всеки агент на „Огледалото“ се поддържаше във форма, допълнителните стимули му действаха като допинг.

— Няма проблеми, ще почакам — промърмори Лилехамър.

— Между другото, той отново влиза в цикъл… — подхвърли младата жена.

Лилехамър наостри уши, мисловните му процеси автоматично превключиха.

— Тая сутрин параноята в офиса беше просто непоносима. Особено след телефонен разговор с лице на име Лоти…

— Рената Лоти? — вдигна вежди Лилехамър, озадачен от факта, че Червената кралица пропусна да му съобщи за този разговор. Антената на подозрението моментално се разпъна над главата му.

— Това беше името — кимна Веспър. — Бих казала, че разговорът не беше от най-приятелските…

Веспър не за пръв път му подхвърляше трохи от трапезата на шефа. Но те винаги бяха редактирани по начин, който само засилваше уважението му към тайнствения шеф.

— Всъщност не беше разговор, а махленска кавга — допълни тя. — Не зная за какво ставаше въпрос, но чух името Дъглас Мун и „изнудване“… Точно тогава той побесня…

Лилехамър имаше чувството, че ще припадне. Рената Лоти знае за него и Дъг?! Пресвети Боже! Ръката му несъзнателно се повдигна и докосна бузата, сякаш да охлади притока на гореща кръв. Отдръпна я като опарен. Но откъде е научила? Винаги беше проявявал безкрайна предпазливост, Дъг дори се оплакваше, че сложната организация го лишава от спонтанната свежест на ласките им. Хомосексуалната връзка е смърт за всеки шпионин или таен агент. Самото й наличие съдържа в себе си един безкраен компромис по отношение на сигурността, да не говорим за това, с което се забавляваха двамата с Дъг… То беше толкова диво и необуздано, че никой не би го разбрал, а още по-малко приел… Как можа да се случи това?!

Миг по-късно в скованото му от неприятния сюрприз съзнание изплува единствената логична мисъл: На мръсното копеле Дъг е започнало да му писва и затова е ударило камбаната!

— Но доколкото успях да разбера, шефът много иска някой да затвори устата на тази жена — продължаваше да чурулика Веспър.

— Няма да е лесно… — промърмори Лилехамър. В душата му се бореха благоразумие и чувство за самосъхранение. Един евентуален провал означаваше смърт. — Тя има влиятелни приятели…

— Така ли? Чакайте да си спомня какво точно каза, когато затръшна слушалката… А, да… „Тая жена просто плаче за някоя катастрофа!“…

Лилехамър изведнъж усети кислороден глад, прииска му се час по-скоро да излезе.

— Какво стана с премиите ми? — нетърпеливо попита той.

Веспър насочи поглед към екрана, после го дари с ослепителна усмивка:

— Най-сетне! Счетоводството прие данните за обработка… В момента се печатат чековете ви…

Няколко секунди по-късно чековете изскочиха от процепа на принтера върху бюрото, Веспър ги взе и му ги подаде с любезна усмивка на уста. Лилехамър побърза да се измъкне навън, в тихия и безличен коридор на огромната сграда.

Нанги се появи пред жилището, притиснато между стените на двата огромни склада. На дневна светлина обстановката беше коренно различна. Деца тичаха по брега на реката — там, където нощем скитаха бездомни псета, деловата активност около складовете скриваше, или поне оцветяваше по различен начин грозотата на този токийски квартал.

В отговор на почукването му се появи млада жена. Беше бледа и безлична, с неумело прибрана коса.

— Да? — попита тя, без да разтваря докрай масивната врата.

Нанги любезно се поклони и й подаде една от десетките различни визитни картички, които винаги държеше на свое разположение. Този навик беше придобил преди много години, постепенно той беше станал част от съществуването му. Защото беше разбрал, че човек получава максимум информация, когато се представя за друг.

Много странно, въздъхна в себе си Нанги, докато чакаше реакцията на младата жена. Това, което хората за нищо на света не биха споделили с президента на една от най-могъщите компании в страната, те небрежно подхвърляха на търговеца на готови храни, строителния инженер или майстора в стоманодобивен завод. Просто на всеки, към когото можеха да изпитват известна доза пренебрежение…

Тази сутрин той беше Сейзо Абе — служител от Министерството на строежите, тръгнал на проверка по жилищни сгради с над двадесетгодишен живот. Тази легенда беше много удобна, почти винаги му осигуряваше достъп до вътрешността на набелязаната къща.

Поканиха го в малко кръгло антре с тежък полилей на тавана и извито стълбище в далечния край. Преобладаващите цветове бяха наситенокафяво и тъмнозелено. Върху мраморна поставка имаше ваза със свежи цветя, очевидно отгледани в парник. Младата жена пое обувките му и го поведе по коридор, облицован с ламперия от черешово дърво. Една от вратите вдясно беше отворена, Нанги успя да види високи рафтове е книги и масивен полилей — копие на онзи в антрето.

Младата жена му направи знак да влезе. Подът беше застлан е дебел, ръчно тъкан персийски килим. Вляво имаше диван и два тапицирани стола, в стъклен шкаф на отсрещната стена беше изложена великолепно запазена самурайска броня, нейното производство датираше някъде от началото на XVII век. Шкафът беше поставен редом с изящен френски секретер, очевидно така, че да се вижда добре от човека, който би седнал зад масивното писалище до прозореца.

Останал сам, Нанги се огледа. Това очевидно беше кабинет на ерудиран и изключително подреден човек.

— От картичката ти разбирам, че си сменил професията — обади се мек и приятен женски глас зад гърба му.

Той стреснато се обърна:

— Моля?

— При това не към добро…

Той се наведе напред, челото му се сбърчи. Познаваше този глас, макар да беше сигурен, че не го е чувал от години.

— Е, какво чакаш? — продължи гласът. — Чаят е готов…

Нанги закуцука към тапицираните столове с високи облегалки. Видя жената, едва когато заобиколи единия от — тях. Беше дребна, с благородна осанка и болезнено бяла кожа. Очите й бяха черни и полегати, изпълнени с ослепителен блясък. Можеше да каже, че е надхвърлила седемдесетте, само защото наистина я познаваше.

— Кисоко! — смаяно прошепна той. — Ти си последният човек на света, когото съм очаквал да заваря тук!

— Отдавна съм разбрала, че светът около нас често прилича на онзи, който е описан в „Алиса в страната на чудесата“ — отвърна жената, коприненият, обсипан с бродерии ръкав на кимоното й тихо прошумоля. Горната част на дрехата беше покрита с изящно избродирани вишневи цветчета в розов, бял и коралов цвят, самата материя беше тъмносиня коприна.

Беше успяла да задържи цялата привлекателност, която притежаваше преди десет години, Нанги неволно усети как го обзема онова странно желание за близост, което беше изпитал при първата им среща. Тогава мечтаеше да я познава млада, да може да се наслади с пълна сила на сочните, леко извити в неизказано обещание устни, на сияйните очи, на икономичните, натежали от грациозност движения на малкото стегнато тяло… Най-силно обаче го беше привличало привидното безгрижие, изписано върху това забележително лице. Безгрижие, зад което се криеше благословията… Отпуснат в леглото си в ранните утринни часове, той често си я представяше като католическа послушница… Една фантазия, скрита под дълбоката секретност на годините, и вероятно именно затова още по-приятна…

— Кисоко — промълви той, леко замаян от потока на спомените. — Научих, че Микио Оками е изчезнал. Знаеш ли нещо за тази загадка?

Черните очи, блестящи като скъпоценни камъни, бавно се спряха на лицето му.

— Нямам никакви новини за брат си — спокойно отвърна тя. — Ако искаш, седни, чаят ще бъде готов след секунда…

Той се отпусна на стола вляво и загледа като омагьосан деликатните движения на ръцете и. Тя проговори едва когато изпиха по една пълна чаша е ароматичен зелен чай.

— Не зная дали брат ми е жив или мъртъв, зная само едно — враговете му започнаха да действат. Не мога да предскажа какво ще стане оттук нататък…

Остави чашката, притисна с показалец фалшивата визитна картичка и я плъзна към него.

— Появяваш се под чуждо име, очевидно имаш своите причини за това… Какво трябва да си помисля аз, Нанги-сан?

— Не знаех чий е този дом, Кисоко — въздъхна той. — Нямах друг избор. Името ми е прекалено популярно, за да получа информацията, която мие необходима…

Кисоко мълчаливо го гледаше. Тишината се нарушаваше единствено от тиктакането на стенния часовник и едва доловимото пропукване на гредите над главите им. Отвън не долиташе никакъв шум, сякаш светът беше престанал да съществува.

— Каква информация искаше да получиш под името Сейзо Абе?

От момента, в който разпозна сестрата на Микио Оками, Нанги не преставаше да се пита какво е търсила тук Сейко. Може би подозренията му към нея са били погрешни, може би връзката и със съмнителния виетнамец съвпада случайно с предателството на Винсънт Тин и последвалото убийство… Във всеки случай не можеше да допусне, че Кисоко играе двойна игра. Не, това не можеше дори да помисли…

— Дойдох да проверя една моя служителка, Сейко Иго — промълви най-сетне той. — Срамувам се да призная, че снощи я проследих до тук. Тя е разтревожена, по всяка вероятност си има неприятности… Искам да й помогна, ако мога…

— Без тя да знае, така ли?

— Страхувам се, че няма да реагира правилно…

— Ясно — кимна с глава Кисоко и почука с пръст визитната картичка на Сейзо Абе. Нанги ясно виждаше, че се двоуми.

— Кисоко, искам да те уверя, че загрижеността ми за Сейко е съвсем искрена…

Кисоко кимна с глава.

— Тя е една от ключовите фигури в компанията, обмислям възможността да я изпратя в Сайгон за генерален представител. Сама разбираш, че трябва да бъда абсолютно сигурен в нея.

— Това е чудесна новина, Нанги-сан — усмихна се Кисоко. — Мисля, че новият пост ще бъде особено подходящ за Сейко — въздъхна, усмивката изчезна от лицето й: — Толкова тъжно създание… И едновременно с това толкова способно! Идва тук, защото мисли, че ми помага… И наистина го прави. Аз също й помагам. Тя има златно сърце, Нанги-сан… Страхувам се, че именно заради това страда…

— Да разбирам ли, че си я поела под своя закрила?

Някъде в къщата иззвъня телефон. Кисоко не помръдна, звъненето скоро престана.

— О, нещата не са толкова ясно определени — отвърна тя. — Сейко не е от хората, които биха приели подобна формулировка… Предполагам, че е свикнала да бъде сама и да прикрива личния си живот… В това отношение не се различава кой знае колко от всички нас, нали? — усмихна се и поклати глава: — Най-доброто, което мога да направя за нея, вече го правя… Искам съветите й за някои свои инвестиции, в замяна й давам малко топлина… Тя няма семейство, Нанги-сан. Няма към кого да се обърне, с изключение на мен… — сви рамене и добави: — Предполагам, че подобна размяна е честна, а и от взаимна полза… Сега успокои ли се?

— Истината е далеч от това, което си въобразявах — кимна Нанги. — Наистина се успокоих.

— Това е хубаво. Вярвам, че Сейко ще се справи с отговорностите, които я чакат в Сайгон.

— Въпросът е решен — отвърна Нанги.

Вратата на библиотеката се отвори, на прага се появи инвалидна количка, в която седеше широкоплещест мъж. Мускулите изпъваха тясно прилепналото към гърдите му поло. Кафявите очи се спряха на Нанги, в издълженото красиво лице се долавяше някаква непонятна тъга.

— Търсят те по телефона — извърна се към Кисоко той, гласът му беше дълбок и мелодичен.

— Танцан Нанги, запознай се със сина ми Кей — представи ги Кисоко.

Кен, който беше заковал поглед върху бастуна на Нанги и го разглеждаше като някаква окончателно произнесена присъда, рязко кимна с глава.

— Син? — вдигна вежди Нанги. — Никога не съм чувал, че имаш дете…

Кисоко се усмихна, той остана с чувството, че чува как се топи ледът в кухненския фризер.

— Кен не беше с мен, когато… когато ние с теб общувахме. Беше в колеж, не виждах смисъл да го споменавам.

Била е права, разбира се, въздъхна в себе си Нанги. Той имаше отношения с нея, а не със семейството й. Тя се изправи, разнесе се шумолене на коприна.

— Трябва да проведа този разговор — рече, ръката й леко докосна неговата. — Няма да се бавя…

Нанги и Кен останаха сами. Гледаха се така, както се наблюдават борци на сумо преди започването на двубоя. Нанги с мъка държеше очите си встрани от безчувствените крака на Кен, внимаваше да не показва дори следа от състрадание.

— Много години изминаха от последната ни среща с майка ви… — промълви той.

— Зная.

Нанги се огледа е пресилено оживление.

— Къщата ви е чудесна.

— Мама я получи в наследство.

В гласа на Кен се долови притаен гняв и Нанги учудено го погледна.

— Имала е късмет… — промърмори.

— Така ли мислите?

Нанги се притесняваше от голямото разстояние помежду им. Стана и с куцукане се приближи към инвалидната количка.

— Не зная, просто исках да кажа, че…

Нещо ставаше с лицето на Кен. Той хвърли един изпълнен с любопитство поглед към Нанги, сякаш изведнъж беше открил, че срещу него стои човек от друга раса, а може би и от друг пол. Не пропусна да отбележи и тежкото му накуцване.

— Мама никога не ми е говорила за това… — посочи бастуна той. — Много ли ви боли?

— Понякога — отвърна Нанги, доволен от начина, по който младият мъж смени темата на разговора.

— Обикновено се понася…

Кен се замисли върху отговора, после рязко вдигна глава:

— Знаете ли, много често съм ви сънувал… Да, наистина беше така. Бях убеден, че ви мразя, но сега ви гледам и не мога да усетя това чувство в душата си…

— Много благородно от ваша страна — отвърна Нанги. — Признавам, че съм наранявал майка ви, но никога не съм преставал да я обичам.

— Сигурно — сви рамене Кен. — Вие сте вторият мъж в живота й, който е успял да я нарани… Вероятно точно толкова несъзнателно, колкото и първият… — сви рамене, мускулите под тънкото поло помръднаха като живи: — Карма… Нали така, Нанги-сан? Мама очевидно е имала способността да предизвиква определени реакции у мъжете и никой нищо не е можел да стори… — очите му се затвориха — Тя все още е толкова красива! — клепачите му потрепнаха, кафявите очи отново се забиха в лицето на Нанги: — Искам да ви покажа нещо.

Нанги кимна и двамата напуснаха библиотеката. Кен спря пред модерна врата до стълбището, някак не на място в тази къща. Озоваха се в кабинката на малък асансьор, пръстът на младежа натисна бутонче, върху което беше изписана цифрата три.

Асансьорът спря, Кен отвори вратата и го поведе по дълъг коридор. Подът беше застлан с килим, тапетите на стените бяха изпъстрени със сложна плетеница от лози, между които надничаха божури, големи колкото човешка глава. Въздухът беше напоен с миризма на стомана и машинно масло.

Кен отвори вратата в дъното и вкара количката, Нанги го последва. Озоваха се в „дожо“ — салон за подготовка по бойни изкуства. Прозорци липсваха, осветлението идваше от голям полилей в центъра на високия таван. Подредена по четирите стени на височината на хълбока на човек с нормална височина, тук беше събрана изумителна колекция от хладни оръжия. Нанги никога в живота си не беше виждал подобно нещо. „Дай-катана“ с огромни размери — традиционното самурайско оръжие, беше окачена редом с поредица от различни видове „катани“ и „вакизаши“ — дългите двуостри ками, които освен за близък бой се използват и за „сепуку“ — ритуалното самоубийство на благородниците. До тях бяха окачени антични щитове с изострени като бръснач ръбове, „манрики гусари“ — специални вериги с бодливи топки накрая, всички видове „шурикен“ — малките извити ножчета за хвърляне, използвани най-често от нинджите…

Кен прекара количката си до ръба на татамито и каза:

— Мисля, че ще оцените колекцията ми — каза той. — Някои екземпляри са произведени в началото на XVI век…

Нанги си даде сметка, че количката не може да премине през татамито и понечи да каже, че не се интересува от бойни оръжия. Въздържа се само защото подозираше, че Кен ще приеме подобен отговор като лична обида.

Младежът ловко извъртя тялото си и напусна количката. Нанги гледаше с любопитство и ужас как безчувствените му крака се подгъват на татамито, а ръцете започват да го оттласкват напред. Последва пълзящия Кен, като куцаше по-силно от обикновено.

Кен спря пред стената, на която бяха окачени катаните в ножници от лакирана кожа, кафявите му очи започнаха да ги оглеждат една по една. Избра най-крайната, откачи я и нежно измъкна блестящото острие. Стоманата беше така майсторски наточена, че острието не можеше да се види с просто око, а приличаше по-скоро на струя светлина, флуидна и изменчива…

— Много странно — промълви младежът. — Когато бях здрав, дори през ум не ми минаваше за оръжия… Едва после те започнаха да значат нещо в живота ми…

Внимателно върна катаната в ножницата и я подаде на Нанги. Той я разгледа с вниманието, с което музейните експерти оценяват най-скъпите екземпляри в колекцията си.

Очевидно поласкан от този акт, Кен каза:

— Бях сигурен, че ще оцените изкуството на древните майстори…

— Те са били колкото артисти, толкова и философи — промълви Нанги, докато очите му следяха отблясъците върху финото острие, неуловими като мъгла над планинско езеро. Внимателно повдигна върха на оръжието, светлината се стече надолу към дръжката. — Катаната представя едновременно художника и картината, възвишеното у човека, любовта и волята, умението и традицията… — замахна, острието просвири във въздуха: — Единственият начин да се възстанови миналото е посредством физическото присъствие на настоящето…

По лицето на Кен се разля топла усмивка, изведнъж заприлича на момче, макар положително да беше надхвърлил четиридесетте. Пое сабята от ръцете на Нанги и внимателно, сякаш осъществяваше древен ритуал, я върна обратно на стената.

— В този дом времето сякаш е спряло — доволно промълви той. После лицето му изведнъж помръкна, вероятно от неприятен спомен. — Вие дойдохте тук заради Сейко Ито — вдигна глава той. — Нали така, Нанги-сан?

— Да, така е.

— Сериозно съм загрижен за нея — въздъхна Кен. — Тя е жена със силна воля, но има склонност към самоунищожение…

Нанги отмести поглед от блестящата катана и го спря върху лицето на младежа:

— Какво ви кара да мислите така?

— Чувства се виновна за смъртта на брат си.

— Нямам никаква представа за това…

— Това е една ужасна тайна за нея… — Живели са заедно, той бил бавно развиващ се… Оставила го сам в банята, докато се любела с приятеля си. Той току-що се бил завърнал от тримесечна обиколка из Виетнам… Брат й се удавил във ваната…

Горещи вълни обляха тялото на Нанги, сякаш изведнъж попило срама на Сейко.

— Това е станало преди шест години — добави Кен. — И оттогава насам тя е променена…

— В какъв смисъл?

— Във всякакъв… Започна да се среща с опасни хора…

— Опасни?

— Хора, които не й мислят доброто… Хора, които са готови на всякакви престъпления за шепа банкноти…

Нанги стоеше напълно неподвижен, кръвта шумеше във вените му.

— И до днес ли се среща с подобни хора?

Кен кимна и мрачно добави:

— Не зная дали не я предавам, като ви казвам всичко това…

— Може би я спасявате — отвърна Нанги. — Бихте ли ми дали някакви имена?

Тъмните очи на Кен се вдигнаха към лицето му.

— Споменаваше някакъв мъж… Масамото не знам кой…

— Масамото Гоей? — попита Нанги със замряло от ужас сърце.

— Точно той — щракна с пръсти Кен. — Познавате ли го?

Гоей беше ръководителят на проекта „Чи“, който наскоро се беше обърнал към него във връзка с невронните платки на прототипа, върху който работеше. Отличен специалист в областта на електронните езици, той отдавна би трябвало да е готов със своите анализи, но Нанги все още не беше получил окончателния му доклад. Сега започваше да разбира причините за това забавяне.

Очите го смъдяха, изведнъж получи остро главоболие. Овладя се с цената на големи усилия.

— Кажете, Кен — промърмори той, — майка ви знае ли нещо за… сътрудниците на Сейко?

— Познавате мама — усмихна се иронично младежът. — Обръща внимание единствено на това, което я интересува. А останалото не съществува!

— Така е — кимна Нанги. — Тази характеристика на Кисоко е абсолютно точна… Между другото, аз трябва да се върна долу, иначе ще се чуди къде съм изчезнал… Благодаря за информацията, ще сторя всичко необходимо, за да помогна на Сейко.

Кен мълчаливо кимна, очите му бяха отправени в катаната, отпусната на коленете му. По всяка вероятност вече беше забравил за присъствието на госта си. Нанги го остави да мечтае сред безполезните си оръжия.

Кисоко го чакаше в библиотеката, търпелива като съпруга.

— Кен те уважава — промълви тя. — Рядко допуска външни хора до своето „дожо“, дори аз не ходя често там…

— Съжалявам за това, което му се е случило.

— О — кратко въздъхна тя и сведе очи към вече изстиналите чаени чашки. — Приспособи се към недъга си сравнително успешно… Ти най-добре можеш да оцениш куража му…

— Да — кимна той и очаквателно замълча. Но тя не беше способна да продължи, сърцето му се изпълни с остра жал. Очевидно беше поела грижата за Сейко с мисълта да направи от нея това, което самата тя не беше постигнала. Може би има нужда от едно здраво, поне във физическо отношение, дете… Психическите отклонения са без значение… Човек цял живот таи в сърцето си надеждата за прераждане…

— Липсваше ми — пристъпи към него Кисоко. — Сърцето ми иска… — отклони поглед, после тръсна глава: — О, не бива да се унижавам повече. Веднъж ми стига…

— Кисоко…

Тя вдигна ръка, сякаш за да му попречи да говори. Но в същия момент пръстите му стиснаха рамото й, в следващата секунда тялото й се притисна в неговото. Някога беше поискала да се оженят. Нанги не можеше да го стори, не можеше да си представи семеен живот… Нито с нея, нито с която и да било друга. Той беше от сравнително рядко срещащата се порода мъже, които предпочитат тишината и спокойствието на самотния живот. Беше убеден, че усложненията и трудностите на подобно съществуване са съвсем достатъчни, присъствието на жена в него би било непосилен товар.

Разбира се, имаше и моменти, в които горчиво съжаляваше за избрания път.

— Ако някога съм те унижил или наранил, положително съм сторил същото и със себе си — тихо промълви той.

От очите й се плъзнаха бистри сълзи.

— Господи, защо трябва да плача за теб? — запита тя, после тръсна глава: — Не, не плача за теб, не плача и за себе си… Сълзите ми са за любовта, за изгубената любов.

В годините на младостта беше преживяла голяма мъка — толкова беше успял да научи Нанги от откъслечните разговори, след като се бяха любили, от реакциите й в определени интимни ситуации… В едно обаче беше сигурен — тази мъка беше оставила дълбоки следи в душата на Кисоко, които щяха да присъстват там до края на живота й.

Според него тя беше постъпила изключително смело, търсейки повторна обич след провала в младостта си. Несъмнено беше сложил пръст в незараснала рана, но беше прекалено влюбен в нея, за да скрие истината. Разбира се, поведението, което избра, беше непростимо. Защото се беше показал хладен и равнодушен и това окончателно я съсипа. По онова време беше убеден, че резкият край е най-доброто решение. Започна да съжалява почти веднага, тъй като тя престана да му говори, а на обществени места просто му обръщаше гръб.

— Много те обичах, Кисоко — прошепна той, притиснал буза до нейната. — Но бях сигурен, че ако се оженим, тази любов бързо щеше да се превърне в горчиво разочарование. Просто така съм устроен — не мога да живея за двама, не търпя някой друг да взема решения вместо мен…

Пръстите й леко докоснаха врата му.

— Колко ли си бил самотен — прошепна, после се притисна до него и добави: — Също като мен…

— Ако бях отстъпил, щяхме да унищожим всичко, което ни беше скъпо… Така поне ни останаха спомените.

Тя затвори очи:

— Това трябваше да ми го кажеш преди години…

— Да — прошепна той.

Тя свали ръката си и се отдръпна. Сякаш искаше да му докаже, че може да стои на собствените си крака. Избърса очите си и се усмихна:

— Странно, когато човек плаче, сякаш ослепява…

После го изведе навън, в облицования с черешова ламперия коридор. Той установи, че все още се вълнува от близостта й, не знаеше до какво ще доведе това. До тихо пристанище или до бурните вълни на открития океан.

Отново му направи впечатление тишината в този дом, изолиран по невероятен начин от бурния живот, който кипеше отвъд стените му. Запита се дали Оками не е тук, после реши, че е по-добре да го няма. Мястото беше прекалено очевидно за скривалище, враговете му положително биха го потърсили тук. А представата, че Кисоко може да се намира в опасност, го накара да потръпне. После започна да се успокоява. Тя никога не беше проявявала интерес към делата на брат си, нямаше причини да се е променила точно сега…

Бавно осъзна болката, която се беше загнездила в тялото му. Сякаш беше скъсал мускул или някоя става се беше разместила. Беше остра, но не само физическа. Изведнъж му се прииска да е седнал пред чаша горещ чай и чиния с добре сварен ориз, а на масата пред него да е разтворено списание. Само така можеше да се отърве от непоносимата болка причинена от отдавнашната раздяла, все още твърде жива в душата му.

— Събра ни моето любопитство — промълви той, когато спряха в антрето. — Не мога да се отърва от чувството, че така ни е било писано…

Кисоко вдигна глава:

— Все още ли живееш на същото място?

— Да.

— Помня градинката отзад… Още ли обичаш да се грижиш за онзи клен?

— Страхувам се, че тази страст ще съществува до края на живота ми…

Блестящите й очи се заковаха в неговите:

— Преди пет години засадих същото дръвче и тук… То има отчаяна нужда от грижите на човек като теб.

— Съжалявам, но той не е тук.

— А къде е?

— Бихте ли повторили името си, моля?

— Казвам се Кроукър, Лю Кроукър. Обаждам се от Щатите, искам да говоря с Никълъс Линеър.

Мълчание, нарушено от тънкото жужене по линията. После тъничкият, официален глас каза:

— Бихте ли оставили послание за Линеър-сан?

— Искам да говоря с него веднага, много е важно! — отвърна Кроукър. — Много е важно, чувате ли?

— Моля, предайте съобщението си.

Кроукър докосна слепоочието си с пръсти, от гърдите му се откърти дълбока въздишка. Беше си обещал да не губи самообладание, но проклетите японци можеха да докарат до лудост всеки нормален човек!

— Трябва да говоря с някой, който може да ми помогне — бавно и отчетливо каза той.

— Един момент, моля.

Насочи поглед към вчерашния брой на „Вашингтон поуст“, който беше намерил подпъхнат под прага. От първа страница го гледаше Харли Гоунт. Покойният Харли Гоунт. Бедният нещастник! Кроукър не го познаваше, но добре помнеше с колко много топлина говореше за него Никълъс.

Погледна часовника си и започна да изчислява. В Токио би трябвало да е някъде около три следобед.

— Слушам — прозвуча женски глас в слушалката. — Мога ли да ви помогна, мистър Кроукър?

— Искрено се надявам да можете — отвърна Кроукър. — Аз съм приятел на Никълъс Линеър и трябва да говоря с него по спешна работа. Можете ли да ми кажете къде е?

— Страхувам се, че не мога.

— С кого разговарям?

— Казвам се Сейко Ито, помощничка съм на господин Линеър.

— И не можете да ме свържете с него, така ли? Чувала ли сте името ми?

— Да, мистър Кроукър — отвърна гласът, поколеба се малко, после добави: — Истината е, че никой не знае къде се намира в момента Линеър-сан… Тук всички сме много разтревожени.

Кроукър отново въздъхна. Исусе Христе!

— А Нанги? — попита на глас той. — Мога ли да говоря с Танцан Нанги?

— Страхувам се, че и това е невъзможно, мистър Кроукър. Нанги-сан е на съвещание и не желае да бъде обезпокояван. Ако ми дадете вашия номер, аз ще…

— Оставете! — сопнато отвърна Кроукър и насочи поглед към Маргарет, изправена до прозореца на хотелската стая. Осветена от студената светлина на уличната лампа през полуспуснатите жалузи, фигурата й наподобяваше зебра. Осветлението в стаята беше изключено. — Моля ви да предадете на Нанги, че Лю Кроукър пътува за Токио. Ще кацна на летище Нарита утре следобед в четири, бих искал веднага да се срещна с него. Включихте ли?

— Моля?

— Нищо, нищо — разтърка челото си Кроукър. — Просто му предайте това съобщение…

— Да, сър. Ще го предам на Нанги-сан веднага след като излезе от съвещанието и…

Но Кроукър побърза да прекъсне връзката. Стана и пристъпи към Маргарет, тялото й се разтърси от докосването му.

— Усещам присъствието му — прошепна тя. — Сякаш е тук, в стаята… — извърна глава към него, луминесцентната светлина се отрази в очите й: — Не, не… Прегърни ме, притисни ме здраво до себе си! Не зная дали ми е горещо или студено… — отпусна глава на рамото му и проплака: — Той е вътре в мен, Лю! Има само един начин да го изтръгна оттам…

По платното просъскаха гумите на такси, иззад ъгъла изскочи влюбена двойка. Привели рамене срещу вятъра, мъжът и жената забързаха към входа на хотела. Появи се полицейска кола с включена червена лампа, но без сирена. Микроскопични прашинки блеснаха във въздуха като алени пламъчета, после изчезнаха.

— Трябва да го видя отново!

От квадратните, покрити с метални решетки дупки в тротоара се извисяваха стволовете на стройни чинари, голите им, наподобяващи нокти клони тъжно напомняха за едно отдавна отминало лято. Той ги гледаше с напрегнато внимание, вероятно защото не искаше да чуе думите, които щяха да последват…

— Мисля да приема плана на Лилехамър… Ще приема ролята… Ние с теб ще се превърнем в примамка и ловец, който дебне край нея…

Ръцете му доловиха потръпването на тялото й.

— Бих желал да помислиш още веднъж — рече.

— Нищо няма да се промени, Лю — въздъхна тя. — Станалото — станало… Връзката между Робърт и мен не може да бъде разкъсана по друг начин.

— Той ще знае за твоето идване, поне това стана ясно от думите на Фейт… Но аз не мога да си представя какво ще стане, когато те види…

— Ти ще го убиеш.

— Задачата ми е да го заловя.

Главата й се поклати в знак на отрицание.

— Не, ще го убиеш. Или той ще убие теб… — обърна се в прегръдката му, лицето й се приближи до неговото: — Това са двете единствени възможности.

Той напрегнато я погледна, сякаш искаше да надникне дълбоко в душата й.

— Животът е доста по-сложен…

— Не този път. Не с него.

Той прие преценката й. Изцяло и безрезервно, както беше приел и двойственото й отношение към До Дук.

— Утре заминаваме за Япония, там всичко ще се изясни…

Тишината се нарушаваше само от тихото бучене на хотелското отопление. Черчевето на прозореца потропна, вероятно от вятъра, тялото й се стегна в прегръдката му, главата й светкавично се завъртя. После от устата й се откъсна лека въздишка. На облекчение или на разочарование, запита се Кроукър.

— Я кажи защо прие помощта на втората ми майка? — вдигна глава тя.

— Нали ти искаше това?

— Наистина е така, но за мен е важно да зная какви бяха твоите мотиви да я приемеш.

На метър под прозореца плющяха разноцветни знамена. Символи на власт и влияние, търсещи нещо необяснимо в нощния мрак.

— Страхувам се, че не мога да ти дам рационален отговор — въздъхна Кроукър. — В момента имам чувството, че не мога да се доверявам на никого и това е всичко… Предчувствието, че Лилехамър ме лъже, или поне ми спестява част от истината, вече се превърна в твърда увереност. Вече ти казах, че нито за миг не повярвах в необходимостта да наеме за изпълнението на задачата човек извън службите за сигурност… Не ми се вярва никой с неговия пост и влияние да остане без доверени и опитни оперативни работници… Никак не ми се вярва.

— А повярва на моята втора майка, така ли?

— Да, на това, което ми каза…

— Но?

Той се усмихна в мрака, доволен от изострената й чувствителност.

— Наистина има едно „но“… Няма да се изненадам, ако се окаже, че и тя преследва определени цели в тази игра…

— Всъщност защо трябва да гоним До Дук? Защо просто не си тръгнем, зарязвайки и него, и Лилехамър, и мащехата ми?

Очите й изпитателно се забиха в лицето му. Това не бяха очи на омъжена жена. Благословен ще е този, който завладее сърцето й, помисли си Кроукър.

— Причините са толкова много, че не бих се наел да ги изброявам — каза на глас той. — Приех предложението на Лилехамър с ясното съзнание, че историята съвсем не е такава, каквато ми беше представена. Но той правилно беше предположил, че съм отегчен до смърт от живота на наемен лодкар. Бях започнал да омеквам, пиех прекалено много. Трябваше ми промяна. — Долавяше дишането й в мрака, тихо и равномерно като на хищен звяр в джунглата. — Лилехамър успя да ме заинтригува. Със себе си и с убийството на Доминик. Интересуваше ме не толкова личността на убития, колкото начинът, по който беше извършено престъплението. Изгарях от желание да реша целия ребус: кой и защо е убил брат ти, кой е самият Лилехамър и защо е толкова нетърпелив да пипне До Дук… После, точно както ти предвиди, балонът започна да се надува… — около косата й се появи ослепителен ореол, в следващия миг фаровете на колата отвън отминаха, лицето й отново потъна в мрак. — Накрая оставаш ти… Бих могъл да обърна гръб на всичко, въпреки причините, които току-що изброих. Но ти не можеш да сториш това, следователно не мога и аз…

— Значи съм била права…

— Аха — усмивката му се разшири в мрака. — Понякога чувствата са толкова силни, че проникват дори през дебелата кожа на детектива…

Тя се намести в прегръдката му, ръцете й се увиха около врата му, челото й опря в гърдите му.

— Уморена съм — промълви. — Не съм предполагала, че властта е толкова изтощителна…

— Изтощението е заложено в самата дефиниция на тази дума — отвърна Кроукър. — Съмнявам се, че Доминик някога ти е разяснявал този факт, независимо от близостта ви…

— Той не беше дълго време на власт — поклати глава тя. — Не знам как е успял да го направи…

Кроукър знаеше какво иска да каже с тези думи — че тя не знае как да се справи с властта. А може би, че не желае да се възползва от нея…

— Май ще е най-добре да звънна на Лилехамър и да му кажа, че приемаш — рече той. — Няма смисъл да събуждаме подозренията му повече от необходимото — вдигна слушалката и добави: — Сигурен съм, че ще бъде много доволен…

Набра номера, в слушалката настъпи глуха тишина, предшестваща включването на заглушителните устройства. После насреща вдигнаха. Даде кодовия си псевдоним, телефонистката каза да почака. След серията прещраквания на електронните пазачи, отстранили всички подозрителни шумове е желязна последователност, в мембраната бръмна гласът на Лилехамър.

— Операцията започва — съобщи му Кроукър. — Тя прие условията.

— Отлично — каза Лилехамър. — От какво имаш нужда?

— От документи — отвърна Кроукър. — Заминаваме за Токио.

— За Токио ли?

— Да, нашият човек е там — предаде му данните за полета и приключи: — Просто трябва да направиш необходимото.

— В рамките на три часа ще получиш всичко необходимо в хотела, по специален пратеник — отвърна Лилехамър. — Нали оттам се обаждаш?

— Аха — изръмжа Кроукър. — И още нещо, приятел… Трябва да те видя на летището, няколко минути преди полета.

— Разбрано.

Остави слушалката и едва тогава усети потта върху лицето си. Край, връщане назад няма, рече си той. После се извърна към Маргарет, която мълчаливо го наблюдаваше.

По колко начина ще се опита да ни прецака? — попита тя.

— Надявам се, че няма да му дадем дори да се опита — отвърна Кроукър и побърза да се приближи до нея, сякаш заразен от контакта си с телефонната слушалка. Тя вдигна ръка и отметна кичур коса от челото си. Колко прост и все пак чисто неин жест, помисли си той.

Мълчаха дълго, после той се размърда и тихо попита:

— Какво има между теб и Фейт?

— Не знаеш нищо за нея — хладно отсече тя. — Затова нямаш право да ми задаваш подобни въпроси.

— Не мислиш ли, че нашите отношения ми дават това право?

Маргарет вдигна глава да го погледне, понечи да каже нещо, но после се отказа. Улицата зад гърба й беше широка и пуста, вятърът тъжно виеше около мрачните правоъгълници на сградите, издигнати в памет на нещо отдавна забравено, превърнали се в убежище на митични чудовища…

Раменете й изведнъж се разтресоха, той помисли, че отново плаче. Но рязкото поемане на дъх доказа обратното — тя се смееше.

— Май Господ ме наказва за всички грехове, при това по особено комичен начин… Омъжена съм за жалък сицилианец, когото трябва да търпя Бог знае докога; длъжна съм да върша работата на брат си под негово прикритие, а едновременно с това съм безнадеждно влюбена в едно бивше ченге, което работи за ФБР… — смехът й стана доста горчив: — Е, какво ще стане с мен?

Какво би могъл да й отговори Кроукър? Какъв отговор желае самият той?

Животът е пълен с неправилни избори и погрешни решения, много му се искаше този път да е различно. Изборът да бъде ясен и осъзнат, рисковете — също. Но как може да бъде сигурен? Отговорът на този въпрос беше прост: няма начини толкоз!

Ръцете й се стегнаха около врата му, устните й се впиха в неговите. Бяха солени и той едва сега разбра, че беше плакала. Тихо и мълчаливо, също както в конюшнята на Фейт…

— Искаш да знаеш какви са отношенията между мен и мащехата ми, така ли? — тихо прошепна тя, когато най-сетне откъсна устните си. — Добре, ще ти кажа… Подозирам я. В какво ли? В това, което за нея е било просто едно делово решение и нищо повече. Когато татко се разболя, не беше в състояние вече да ръководи бизнеса и се превърна в бреме, тя го е убила!

Кроукър мълчаливо я гледаше, ударите на сърцето й бяха толкова силни, че ги усещаше като свои.

— Убила… — промълви той. Безброй пъти беше използвал тази дума, беше сигурен, че знае точното й значение, но сега изведнъж му се стори, че я чува за пръв път. — Искаш да кажеш, че е извършила предумишлено убийство?

— Точно така.

— Имаш ли доказателства?

Детективът си остава винаги детектив — усмихна се през сълзи Маргарет.

— Извинявай, но така съм устроен…

— Някой ден сигурно ще бъда много доволна, ако опознаеш моята мащеха…

От особения начин, по който го каза, Кроукър разбра, че това наистина ще стане.

Стиснал я в прегръдката си, той вече не можеше да си представи живота без нея. Съзнаваше, че това е опасна илюзия, но не можеше да се отърве от нея.

— Притисни ме! — прошепна тя и косата й погали бузата му.

Той се подчини, ноздрите му потръпнаха от аромата на тялото й. Навън просъскаха автомобилни гуми. Веднъж, втори път… После улицата отново опустя, въздухът натежа от заплашителна тишина.

Шестнадесета глава

Токио | Вашингтон

Мишки прескачаха железопътните релси. Нанги лежеше в мрака и мислеше. Сейко и Гоей.

Предадени у дома, предадени в чужбина. Господ да им е на помощ с Никълъс!

Мишките продължаваха да тичат, той насочи вниманието си към звуците, долитащи иззад тънките стени на капсулата и правеше опит да ги разбере. Напомняха му за детството. Около къщата им беше пълно с мишки, те постоянно притичваха през релсите, които се извиваха току покрай прага. В тъмнината тези звуци продължаваха да бъдат неразбираеми. Първия път му заприличаха на пропукване на стар радиоапарат, втория — на далечни локомотивни свирки.

Проследяването на Сейко из Токио му отне дълги часове, едва след това. Стигна до заключението, че двамата с Гоей са твърде умни и опитни, за да рискуват директна среща.

Тогава смени тактиката и започна да следи Гоей. На свечеряване, веднага след работа, Гоей идваше тук — в кулата с капсулите „Накагин“, издигаща се сред неоновата джунгла на Гинза. Тя беше странна, съставена от подвижни капсули сграда. Самите капсули представляваха напълно обзаведени кабинети три на пет метра, които се пренасяха с камион и наподобяваха товарни контейнери. Кулата постоянно менеше външния си вид, тъй като наемателите ту пристигаха, ту си заминаваха…

Може би за стотен път прегледа материалите, които пристигнаха сутринта от името на някой си Мани Манхайм, все още беше зашеметен от предателството на Сейко. Мислите за Манхайм му напомниха за загубата на Харли Гоунт, сърцето му се сви от мъка. Гоунт беше отличен специалист, вземаше присърце всички задачи, които му възлагаха Никълъс и Нанги, работеше с ентусиазъм за реализацията на новаторските им идеи. Липсата му щеше да се чувства дълго време.

Много важни бяха разкритията, които Харли беше успял да изпрати в Токио. На първо място сред тях беше новината, че американското правителство (съответно и комисията на сенатора Бейн) беше подложило на анализ една от имитациите на „Чи“, закупена от черния пазар в Азия, и беше стигнало до заключението, че в нея са заложени разработки „Кошер“ на компанията „Хайротек“, засекретени със специален закон. Този екземпляр, прибавен към разшифрованите факсове от офиса на „Сато“ в Токио до дъщерната му компания в Сайгон, представляваше неоспоримо доказателство, че „Сато-Томкин“ е свързана с кражбата на технологията „Кошер“. А поради факта, че тази технология вече се използва във всички държавни институции на САЩ, включително и най-секретните, незаконното й използване несъмнено щеше да доведе до жестоки санкции.

Сега вече всичко идваше на мястото си. Технологията „Кошер“ е разработена и защитена с авторско право от компанията „Хайротек“ — същата, която Никълъс официално поиска да закупи.

Нищо чудно, че правителството на САЩ е блокирало сделката и иска главата на „Сато Интернешънъл“. Слабото място на Никълъс е смесената фирма „Сато-Томкин“ и точно там ще бъде нанесен ударът. Фактът, че никой от фирмата няма вина за създаденото положение, беше без значение. Цялата, работа е организирана от онзи мръсник Винсънт Тин, на когото Нанги никога не бе имал доверие.

Разбира се, Тин не би могъл да организира всичко сам. Някой от централния офис на компанията е бил в съюз с него, откраднал е технологията за производство на невронните платки, заложена в проекта „Чи“, след което Тин се е развихрил. Имал е на свое разположение достатъчно опит и връзки, да не говорим за капиталите и техническата база на „Сато Интернешънъл“. Така е станало възможно производството на фалшификатите и предлагането им на черния пазар в Азия.

Помощникът на Тин е заемал отговорен пост в проекта „Чи“. Американците, разбира се, насочват подозренията си към Никълъс, тъй като той отговаря за цялостната програма. В допълнение мнозина го считат за предател от момента, в който се обединяват „Томкин Индъстриз“ и „Сато Интернешънъл“. Фактът, че офисът на новосъздадената смесена компания се премества в Токио, само засилва неприязненото им отношение.

Сега Нанги дълбоко съжаляваше, че настоя Никълъс да остане в Токио и да научи японските си колеги как се върши бизнес с Щатите, да ги запознае отблизо с тънкостите в американското търговско законодателство. Както винаги прозорлив, Никълъс положително беше съзрял опасността навреме и искаше да се прибере в Щатите, откъдето най-добре можеше да защитава своята кауза.

Но според информацията на Гоунт, определени кръгове в правителството на САЩ са започнали предварително планирана кампания срещу икономическото сътрудничество с Япония. Един от преките изпълнители на тази задача е бил Уилям Джъстин Лилехамър. Човекът, към когото беше решил да се обърне Гоунт. И по всяка вероятност човекът, който го беше ликвидирал.

Това име звучеше познато на Нанги. Къде го беше срещал? Не беше ли го чувал от устата на Оками? В каква връзка? Напрегна паметта си, но не успя да възстанови съдържанието на проведения преди доста време разговор. Видеокасетата, която Гоунт беше приложил към писмените си материали, пареше гърдите му под ризата. Изгледа я от начало до край, сега му предстоеше да я проучи кадър по кадър.

Звуците оттатък стените на капсулата избухваха като снопчета ослепителна енергия, после затихваха. Голяма част от подвижните офиси бяха пусти по това време на нощта. Нанги намести слушалката на електронното устройство и продължи да чака. Пръстите му несъзнателно разтъркваха сакатия крак, сякаш искаха да засилят кръвообращението в него. В ноздрите му имаше единствено миризма на прах и отдавна неизползвана офис техника. Наложи му се да ги стисне, за да не кихне.

Каква ирония на съдбата, мислеше си той. Направил толкова много за Япония и САЩ, Никълъс получаваше в замяна само едно — страх от страна на японците и омраза от страна на американците. Без него „Сато Интернешънъл“ положително нямаше да бъде това, което е — една от трите водещи компании на 90-те години в областта на електрониката и телекомуникациите. Но сега всичко това беше поставено на карта. От недвусмислените заплахи на министър Ушиба и особено от материалите на Гоунт ставаше ясно, че под заплаха е самото съществуване на компанията.

Крадецът на технологията „Чи“ трябва да бъде разкрит. Главен виновник за сегашното състояние на нещата несъмнено е Винсънт Тин, но той вече си получи заслуженото. Вероятно убийството му е дело на някой от многобройните му врагове. Нанги имаше късмета да познава един от най-добрите частни детективи на Япония, човекът прие да замине за Сайгон и да открие всичко свързано с това убийство. Междувременно дейността на филиала в Сайгон беше блокирана, трябваше да бъде намерен подходящ заместник на Тин. Беше казал истината на Кисоко — най-вероятната кандидатура за този пост наистина беше Сейко.

Но Сейко беше работила в комбина с Тин, срещу интересите на компанията.

Електронните смущения оттатък стената на капсулата продължаваха да изпълват слушалките. Част от съзнанието на Нанги ги следеше с неотклонно внимание, очите му се насочиха към светещия циферблат на хронометъра на китката му. Започна да пресмята, нещо в последователността на тези шумове му беше познато. Напрегна паметта си. Да, точно така… Телеметрия. С нейна помощ кодираните съобщения, най-често факсове, излитат в ефира… Опря длан на стената и усети леките вибрации. Един юмрук й стига, помисли си той.

Кой ли е наемателят на съседната капсула? Не е Гоей. Той остана в кулата само няколко минути и си отиде. Мишките започнаха да прескачат релсите точно седем минути след неговото напускане.

Нанги свали слушалките и се отдръпна от стената. Изправи се на крака с цената на известни усилия, отвори вратата и излезе, без да обръща внимание на болките в крака. Не забрави да заключи зад гърба си, въздъхна и бавно тръгна по тесния коридор, осветен от слаба луминесцентна тръба. Спря пред вратата на офиса, от който беше излязъл Гоей, и надяна тънки кожени ръкавици. Ясно долавяше ударите на сърцето си. Направи няколко вдишвания и издишвания, пулсът му се върна в границите на нормалното. Измъкна стоманен инструмент е особена форма, закривеният му връх потъна в ключалката на желязната врата. Бавно и търпеливо започна да опипва нарезите на бравата, другата му ръка придържаше топката на вратата и очакваше момента, в който съпротивата й ще изчезне.

Той настъпи сравнително бързо, вратата се открехна. Коридорчето се изпълни с шума на телеметричната апаратура. Нанги се плъзна в капсулата и внимателно затвори след себе си.

Притесненията му се оказаха излишни, малкият офис беше пуст. Всъщност това едва ли можеше да се нарече офис. Вътре нямаше абсолютно нищо, с изключение на факсов апарат и телефон, включени поотделно.

Нанги се приведе над факса и издърпа снопчето листове от подаващото устройство. Бяха абсолютно чисти. Поднесе ги под светлината на настолната лампа и едва тогава видя тънките метални нишки, прорязващи хартията като фина паяжина.

Шифър.

Сгъна листовете и ги пъхна в джоба си. Очите му останаха заковани в машината.

Мишките приключиха с прескачането на релсите. Факсът замлъкна.

Камбанният звън идваше някъде отдалеч, извън затвореното пространство на цеха за роботи. В полумрака проблясваха ослепителните слънца на заваръчните апарати, корпусите на полуготовите елементи се очертаваха в синкави кръгове, после отново изчезваха. Студеният огън бавно проникваше през спуснатите клепачи и го връщаше в действителността.

Но Никълъс не отвори очи. Продължаваше да диша дълбоко и равномерно, нищо не показваше, че мозъкът му започва да се освобождава от комата.

Слушаше далечния камбанен звън, идващ сякаш от друга планета. Той беше спасителната сламка сред хаоса, от който го делеше единствено тънката кожа на спуснатите клепачи. Държеше се за него с отчаянието, с което удавникът се вкопчва във всичко, до което се докосват ръцете му. Не искаше да потъва обратно, не искаше да усеща мъртвешката неподвижност на непрогледния мрак. Решението му беше подсъзнателно, взето на онова дълбоко и изцяло примитивно ниво в мозъка, което действа механично и под влиянието на дългогодишни тренировки.

То действаше дори пред прага на смъртта, външният му израз беше прост. Един камбанен звън, един нематериален екот, съществуващ само във въображението му.

Знаеше, че насочи ли вниманието си към нещо друго, моментално ще потъне в океана на болката, в пропастта на отчаянието. Силуетът с неговото лице действаше внимателно и методично, дългите игли, намазани с черна отрова, потъваха дълбоко в плътта му, безпогрешно откриваха нервните възли на болката и ги пронизваха с парализираща точност…

Те не бяха материални, тези игли… В един миг приличаха на остри ножове, в следващия — на стоманени нокти… Протягаха се направо от духа на месулета, натежали от магията на Кшира — тъмната страна на Тао-тао… Никога досега Никълъс не беше копнял толкова силно за „корьоку“ — ослепителната Мощ, славния път към „Шукен“ — божествената хармония между Кшира и Акшара… Вече беше ясно, че съзнанието на месулета е безнадеждно увредено от Кшира, злокобната и убийствена по своята сила половина на тази божествена хармония.

Комичното в тази процедура нарастваше паралелно с болката. Защото Никълъс просто не разполагаше с това, което искаше да получи месулетът, не можеше да му го даде дори и да изгуби напълно способността да се съпротивлява. Между Оками и Доминик Голдони — кръстника на американската мафия, действа тайнственият посредник с псевдоним Нишики. Той разполага със секретна информация за приятели и врагове, захранва с нея своите покровители, предизвиква ужас у някого… Кой знае защо месулетът беше решил, че именно Никълъс е този Нишики.

Би се изсмял, стига да можеше. Но смъртта беше навсякъде около него. Не под физическа форма — месулетът знаеше, че това е твърде елементарна заплаха за човек с психическите възможности на Никълъс, — а по-скоро под формата на някаква умствена дезинтеграция, бавни и методични шокови вълни, превръщащи мозъка в желе… Смяната на лицата беше само първата от тези вълни, последваха я острите игли на психическата обработка. Никълъс не беше в състояние да се предпази от тях, съзнанието му се сгърчи като хербаризирано насекомо, далеч от защитната крепост на „кокоро“… Беше парализиран и ням, неспособен на бягство. Тук месулетът постигна пълен успех…

Крепеше го единствено камбанният звън. Тътенът отекваше дълбоко в съзнанието му, блестеше като спасително островче сред гъстата паяжина на болката… Без него положително би полудял. Разумът му се крепеше върху този странен, но все пак познат звук, отвъд него зееше тъмната пропаст на безумието…

Знаеше какво олицетворява камбанният звън. Все още можеше да свързва мислите си, макар да вършеше това бавно, като невръстно дете… Те се навързваха в тънка верига, от нея се раждаше желанието за действие. Парализата от шока беше все така силна, но дълбоко под нея помръдваше искрицата разумен живот.

Бариерата на психическия натиск беше висока, но той все пак успя да отвори танжинското око в душата си. Камбанният звън изведнъж се оцвети в зелено. Сякаш беше в околностите на Нара през пролетта.

Челесте.

Челесте с огромната сила на духа си. Планът, който започнаха да подготвят в Париж… Малко след като Никълъс надуши примката… Тя се беше опитала да го разубеди, откровено го молеше да се откаже. Защото примката заплашваше да го погълне. Но какъв избор му оставаше? Нима би могъл да обърне гръб на клетвата, дадена пред баща му? Нима би могъл да забрави дълга си към Оками? Друг човек вероятно би го сторил, особено при тези обстоятелства. Но Никълъс просто беше устроен другояче. Не можеше да обърне гръб на нещо, с което вече се е ангажирал. Можеше да върви само напред, дори когато пред него бушува стихиен пожар…

Няма да се втурна там беззащитен, успокои Челесте той, докато се придвижваха към Монмартр. Ти ще бъдеш тайното ми оръжие.

Тя тревожно го изгледа, после прозрението се стовари върху й със смазваща сила.

Не, това не бива дори да си го помисляш! Психиката ми не е тренирана като твоята… За Бога, аз се страхувам от това, което се крие в мен!

Никълъс отвори танжинското си око, успокои я с помощта на Акшара, даде й увереност, че Божествената пътека ги свързва навеки и нищо не е в състояние да разруши тази връзка.

— Но нима месулетът няма да я усети? — беше попитала тя.

— Не — поклати глава Никълъс. — Пътят на Акшара е прокаран между теб и мен. Той ще почувства присъствието му, но ще бъде убеден, че това е последният ми опит да му се противопоставя… Твоята нетренирана, но мощна психика ще бъде изцяло скрита зад маската на моите опити за противодействие…

Умишлено не спомена, че съществува доста голяма вероятност психическата им връзка да бъде нарушена, не знаеше дали тя ще има достатъчно сили и воля да я възстанови. Защото, за да бъде в състояние да го стори, Челесте ще трябва да преодолее страха от себе си, да се потопи изцяло в него, за да го победи, а едва след това да потърси нов психически контакт.

Ето какво представлява камбанният звън в главата му, ето я единствената преграда срещу лудостта…

Челесте.

Тя е тук, някъде сред влудяващия свят на роботите и черната магия, която одира жива кожа и разменя лицата на хората със садистична страст.

Потръпна от вълнение. Искаше да бъде сигурен, че тънката нишка на връзката помежду им не е прекъсната, че все още има шанс да се измъкне от този кошмар.

Тези мисли отвлякоха вниманието му, внезапната психическа атака на месулета го завари напълно неподготвен. Тялото му беше отпуснато до стената и сякаш напълно парализирано. Челюстта му увисна, чувстваше се като муха в буркан, напълно смазан. Инквизиторът, надянал чертите на собственото му лице, бавно се приведе над него и притисна с палци клепачите му. Отначало леко, после все по-силно и по-силно. Мембраната на „кокоро“ започна да вибрира в главата му, светът, който познаваха обикновените хора, бавно се стопи и изчезна…

Притискайки очните ябълки на Никълъс, До Дук отвори още една от шестте врати, които водеха до „кокоро“. Това беше врата, неотваряна в продължение на векове; забранена дори за наследниците на месулетите, изучили и овладели голяма част от мрачните им тайни. Шестата врата — единствената, която е била запечатана от заклинания и свещени псалми; вратата, която дори Заратустра не е посмял да открехне…

Но Заратустра е странял и от бялата сврака — пратеницата на Боговете, носеща проклятие на всеки, който дръзне да я избере за свой свещен символ… Именно бялата сврака викаше сега До Дук, устата му монотонно пропяваше свещените думи, изтръгнати насила от мъдрия Ао, който глупаво беше отказал да ги сподели с него… Но колко струват предупрежденията на един старец, станал страхлив като жена с приближаването на края? Какво означават те в сравнение е божествената мощ, която ще му донесе бялата сврака?

Шестата врата се отвори, До Дук потъна в зловещо излъчване, наподобяващо радиация, сетивата му потръпнаха от страховитата асиметрия отвъд нея. Пристъпи крачка напред, в ушите му се разнесе дрезгавият крясък на бялата сврака. Сякаш изведнъж се беше върнал в планините на Виетнам, при своите нунги…

Не успя да види какво се крие зад вратата. Разбра каква е ситуацията, едва когато бялата сврака заби мощните си нокти в рамото му и започна да говори.

Видя какво представлява асиметрията — една отделна реалност, простираща се отвъд метафизическата черупка на човешкия свят.

Незабавно се възползва от нея. Превърна я в остра сабя, която заби дълбоко в съзнанието на жертвата си.

Никълъс, прикован на място от внезапната психическа атака, най-сетне започна да предусеща развитието на събитията. Смяната на лицата съвсем не е целяла само шоков ефект. Месулетът има нещо друго наум и то наистина е ужасно.

Натискът върху очните му ябълки стана толкова силен, че рецепторите на болката започнаха да изключват, лицето му бавно се вцепеняваше. После го пронизаха главозамайващи лъчи и той знаеше какво ще се случи.

Месулетът не искаше само лицето му. Искаше всичко — душа и воля, тяло и съзнание. Искаше да ги превърне в една куха обвивка на своето собствено лице, която евентуалните му врагове щяха да открият празна и лишена от съдържание.

Излъчването струеше от палците на месулета, болката ставаше нетърпима. Събрал последните остатъци от душевните си сили, Никълъс отвори танжинското си око и потърси блестящата нишка, която го свързваше с Челесте като с пъпна връв, свързваше го с живота…

После изведнъж замръзна, облян от вълна на ужас и отчаяние.

Камбанният звън беше стихнал, зелената светлина на пролетта я нямаше. Всичко свърши.

— Последни инструкции?

— Ще заловиш Робърт и ще ми го доведеш! — отсече Лилехамър.

— От Япония? — вдигна вежди Кроукър. — А формалностите?

— Формалностите ги остави на моите хора.

В стаичката вонеше на застоял цигарен дим и страх, съвсем като в килия за разпит. Но това беше само едно малко складче с остъклени стени, разположено в приземието на Националното летище на Вашингтон. Лилехамър беше уредил да се срещнат тук, далеч от любопитни погледи.

— Значи го докарвам тук — повтори Кроукър, сякаш за да се увери, че не е станала грешка.

— Точно така — отвърна Лилехамър и го изгледа с присвити очи. — Получи ли всичко необходимо в хотела?

— Да. Удостоверения за самоличност, паспорти, йени и долари… Разписка за предплатена стая в токийски хотел.

— Оръжие?

Войникът винаги си остава войник, помисли Кроукър, вдигна протезата си и каза:

— Това ми стига.

Ноктите от титан зловещо изтракаха.

— Хубаво — кимна Лилехамър.

Кроукър започна да се обръща към вратата, после изведнъж му хрумна нещо.

— Искам да ти задам един въпрос — рече. — Защо не ми каза, че знаеш кой е убиецът на Доминик Голдони?

На онзи дори окото му не трепна.

— С кого си се срещал? — спокойно попита той. Въздухът в стаичката наистина не се дишаше. Сигурно вентилацията е повредена, помисли си Кроукър.

— Няма значение — изръмжа той и заплашително доближи лицето си до Лилехамър: — Май ме взе съвсем за шаран… Да не би да мислиш, че съм зарязал информаторите си?

— Подробностите не те засягат! — отсече Лилехамър. — Не зная какви мухи ти бръмчат в главата…

Кроукър насочи показалец към белезите по лицето му:

— До Дук ли те разкраси така? Резбовал те е като ритуална маска, сега страшно много ти се иска да му върнеш номера… Нали така?

— Достатъчно! — процеди заплашително Лилехамър. Затваряй си устата и си гледай работата! Иначе ще стане лошо!

— Не ме е страх от теб — изръмжа Кроукър.

— Значи си глупак!

— Не съм — поклати глава Кроукър, устните му се разтегнаха в хладна усмивка: — Просто се подготвям за някои неща… Знаеш ли как се ходи заднешком? Не, нали? Е, по време на службата си в Ню Йорк често го правех… Иначе рискувах да получа нож в гърба… Не от ръбовете, които си преследвал ти, а направо от отдел „Кадри“ на Вътрешното министерство… От някой задник, докопал се до чин капитан и стола на районен началник; от някой нетърпелив кариерист, действащ по политически указания, изобщо от всеки, с когото съм работил или за когото съм работил… Разбира се, и ние гледахме на работата мекото, търсехме начин да отърколим зад гърба си шестте скапани дни от седмицата… Само едно искам да ти кажа — с течение на годините човек се научава да следи насочения в гърба му нож, овладява всички хватки на самозащитата…

Лилехамър въздъхна и примирително вдигна ръце.

— Окей, дай да не стигаме до крайности… — отмести поглед от лицето на Кроукър, после отново го върна там: — По дяволите! Наистина искам да ми доведеш този мръсник! В това отношение не съм те лъгал… Да, познавам го… От Виетнам… Беше един от тримата, които ме затвориха в клетка и ме изтезаваха… И наистина направиха това! — пръстът му докосна за миг горната устна… — Второто копеле беше един напълно откачен тип на име Майкъл Леонфорте Дезертьор в Лаос. Изпратиха ме да го арестувам… Леонфорте ръководеше банда нунги — членове на планинско племе, живеещо на границата между Виетнам и Лаос. По-късно към него се присъединили още двама — един бабаит на име Рок и приятелчето му До Дук…

Потръпващ от силата на спомените, Лилехамър несъзнателно започна да крачи напред-назад.

— Рок ме обработваше, другите гледаха… Задаваше ми въпроси, на които аз не желаех да отговарям… — очите му се отместиха встрани, раменете му леко се повдигнаха: — Сам виждаш резултата… Както и да е. Просто нямах късмет. Никой не дойде да ме спасява… Резбоваха ме на спокойствие, после ме опаковаха като вързоп и ме върнаха обратно… Като предупреждение за моите началници, мамка им!…

Помълча малко, после потропа с крака, сякаш за да ги стопли:

— Това беше отдавна, но аз не мога да го забравя… После видяха сметката на Доминик… Един поглед ми беше достатъчен, за да разбера кой го е сторил… Мръсникът До Дук, нает от Чезаре — брата на Майкъл Леонфорте и главен съперник на Голдони!

— Какво се крие зад вендетата между фамилните Голдони и Леонфорте?

— Ако знаех, отдавна щях да съм член на мафията. Омерта, не си ли чувал? Но До Дук е един съвсем логичен избор… Свързан е с Леонфорте още от Виетнам.

Лилехамър спря да крачи и се обърна с лице към Кроукър.

— Шибаният син полумесец, който мръсникът е издълбал върху тялото на онова момиче Морис, беше татуиран на всички нунги от бандата на Леонфорте. Вече го държа под око, но не мога да действам лично. Копелето никога няма да ме допусне в близост до себе си. Ще ме подуши от цяла миля, има обонянието на див звяр… Затова си ми необходим ти…

— Защо не ми разказа това още в началото?

— Да ти кажа, че действам по лични подбуди? — вдигна вежди Лилехамър. — Щеше ли да се навиеш?

— Не — призна Кроукър, на устните му се появи лека усмивка.

— Ето, виждаш ли? Не можех да рискувам…

Кроукър почака малко, после подхвърли:

— И това е всичко, така ли?

— Всичко, мамицата му — въздъхна Лилехамър, погледна часовника си и отвори вратата на стаичката. — Ще трябва да потичаш, иначе ще изпуснеш самолета си…

Излъчването се спускаше надолу като фина паяжина. Мускулите на Никълъс потрепваха от болка и страх, сякаш със собствените си очи наблюдаваше как тялото му се разкъсва от хищни зъби. Маската, олицетворяваща обратната страна на действителността, бавно го притискаше, заплашваше да накълца същността му така, както касапинът кълца месо върху окървавения тезгях.

Трескаво потърси Челесте, или по-скоро онзи сноп ослепителна светлина, с чиято помощ би могъл да се освободи от лапите на смъртта. А тя се спускаше върху него, обливаше го е радиоактивните си струи, проникваше през кожа, плът и кости, разлагаше го…

Къде е тя? Какво се е случило? Психическата връзка беше прекъсната и най-страшните му опасения се превърнаха в действителност: тя вече не беше в състояние да се свърже с него. А той беше загубен без подкрепата на нейния дух.

Радиацията потъваше дълбоко в тялото му, то започна да пулсира в странен, асиметричен ритъм. В ушите му прозвуча огнена, напълно неразбираема реч, родена сякаш от влагата на собствените му секреции. Ставаше все по-висока и по-властна, волята му се свиваше и отстъпваше. След миг в душата му нямаше да има нищо. Нито мисъл, нито същност, нито живот…

После натискът изведнъж изчезна.

Очните му ябълки бяха свободни, радиацията започна да избледнява, неразбираемият език затихна. Танжинското око в гърдите му потрепна и се отвори. Освободено от парализата, то блесна и се насочи към мембраната на „кокоро“, мобилизирайки енергията, необходима за мисъл и действие.

Клепачите му потрепнаха, очите му се отвориха. Насреща си видя своето собствено лице, разкривено в странна гримаса. Тялото на месулета беше извито назад, е ръце на шията. Беше притиснато до решетките, тънка стоманена жица пристягаше шията му.

Никълъс стана и пристъпи към него. Движеше се като възкръснал мъртвец — с вдървена, странно подскачаща походка. Мускулите му спазмодично се свиваха и разпускаха, механично възстановяващи нарушената си координация с мозъка. Главата му продължаваше да пламти, но останалата част от тялото му вече беше освободена от болката. Нямаше я физическата зависимост от месулета…

Мъжът с неговото лице нададе неистов рев, ръцете му пуснаха импровизираната примка, стрелнаха се между решетките, сграбчиха коса и плът…

Челесте извика.

Челесте!

В следващата секунда разбра какво се беше случило и пое инициативата. Знаеше какво ще стане, то вече започваше… Физическите му усилия за противопоставяне на месулета бяха довели до прекъсване на психическата връзка. Нетренираният й мозък не беше съумял да я задържи.

Месулетът сграбчи главата на Челесте и рязко дръпна. Челото й се заби в стоманените пръти на решетката. Олюля се, ръцете й изпуснаха стоманената примка. Месулетът светкавично се освободи, издърпа окървавената жица и я захвърли в краката си.

Челесте лежеше на пода оттатък решетката. Дали беше в съзнание, или…?

Никълъс имаше чувството, че гази в буен поток. Мислите се завръщаха в съзнанието му бавно и мъчително, всеки опит за връзка между тях му причиняваше нетърпима болка.

Горещ вятър духна насреща му, тялото му отскочи назад претърколи се и падна на стола, върху който допреди миг седеше. Разхвърчаха се трески. Главата му болезнено се удари в задната решетка всичко пред очите му се завъртя.

Нищо не можеше да направи, беше напълно безпомощен.

После в съзнанието му се появи камбанният звън, яркозелената светлина бавно обви неподвижната му фигура.

Танжинското му око се отвори.

Направи връзка с „кокоро“, умът му започна да пулсира в такт със заклинанието на Акшара, научено от Канзацу — неговия пръв „сенсей“ и непримирим враг…

Но нетърпимата топлина отново го връхлетя, в ноздрите го удари миризма на дървесна жар, косата му сякаш пламна, а кожата зацвърча… Камбанният звън и зелената светлина — неговата връзка с Челесте — потрепнаха и започнаха да се отдалечават. Атаката на месулета беше изключително мощна.

Тук Акшара беше безполезна. Мъжът с неговото лице направи две широки крачки, наведе се над него и го изправи на крака.

Точно в този миг го осени прозрението. Прекъсна заклинанията, заряза всичко научено за Акшара и се вслуша в камбанния звън.

От окото на танжина струеше сила, той вече беше в състояние да се защитава. Откъсна се от ръцете на месулета и нападна с бърз удар „атеми“. Противникът му с лекота го блокира. Тогава Никълъс се отказа от айкидо, отпусна се на четири крака и нанесе саблен удар в дясното му бедро. Месулетът отговори със светкавично „хвърчило“, серията от удари почти парализира рамото на Никълъс.

Но той вече знаеше каква е правилната тактика. Отпусна тежестта си върху коленете, стрелна се наляво и нагоре, протегнатата ръка на месулета попадна между мазолестите ръбове на дланите му. Всеки друг би получил тежка фрактура, но противникът му се оказа изключително опитен. Тялото му се завъртя с невероятна бързина, извитата назад ръка бързо се оказа в неутрална позиция. А другата се стрелна със страшна сила към незащитените бъбреци на Никълъс.

Извито надясно, в класическата войнска стойка, тялото на Никълъс не беше в състояние да се защити. Единственият изход за него беше атаката. Кракът му се стрелна назад и встрани, към слабините на противника. Ударите попаднаха в целта си почти едновременно, двамата се стовариха на пода. Но Никълъс се оказа по-бърз. Претърколи се встрани, кокалчетата на десния му юмрук се стовариха върху челото на месулета в класическия парализиращ удар „туан-чуан“.

Главата му рязко се дръпна назад, но не успя да избегне клещите на яките крака, които се стегнаха около врата му. Получи тежък удар в стомаха, направи опит да се претърколи встрани, но беше зашеметен от юмрук в челюстта.

Политна назад, в следващия миг дясната му ръка се оказа извита, костите заплашително пропукаха. Болката беше непоносима, ситни капчици пот избиха по челото му. Лявата му ръка отчаяло задраска по пода, пръстите му изведнъж уловиха крака на счупения стол. Вдигна го и с цялата си сила го стовари в слепоочието на месулета, малко над ухото.

Онзи изстена, хватката му се разхлаби. Никълъс светкавично се освободи, скочи на крака и нанесе съкрушителен ритник в гърдите му. Съзнаваше, че разполага с броени секунди, за да убие противника си. Вече беше убеден, че не може да надделее при равни условия — врагът притежаваше огромен заряд от психическа енергия. Прибегна до удар „атеми“ с ръба на дланта, насочен в основата наноса. Той трябваше да натроши костиците там и да ги вкара дълбоко в мозъка. Смъртоносен удар, за който е необходима пълна съсредоточеност. Използва се само когато човек се намира в смъртна опасност и знае, че не успее ли, неминуемо ще се превърне в труп…

Никълъс беше сигурен, че притежава решителността и убеждението за нанасянето на този удар, знаеше, че няма друг избор.

Въпреки това ръбът на дланта му спря на сантиметър от лицето на противника, ръката му увисна. После мускулите на китката започнаха да се гърчат, сякаш я беше пъхнал в живи въглени…

Зашеметен и уплашен, Никълъс продължаваше да се съпротивлява с торса си. Постепенно цялото му тяло започна да се тресе и може би точно това го спаси. Левият му крак конвулсивно се насочи към тялото на противника, това беше просто едно освобождаване на галваничната енергия в мускулите, напълно неосъзнато, случайно… Но ръбът на обувката му попадна в бедрото на месулета, при това точно в нервния възел, който командваше долната част на тялото му.

Месулетът се строполи на пода, психическите му усилия се разфокусираха, вцепенението бързо започна да напуска тялото на Никълъс. Ръбът на дланта му се стовари в челото на противника, точно между очите. Там беше центърът на концентрацията. Погледът на месулета започна да помътнява, зениците почти напълно изчезнаха. Никълъс моментално почувства облекчение, гърдите му дълбоко поеха кислорода от въздуха. Но дори на прага на безсъзнанието месулетът продължаваше да излъчва психическа енергия, Никълъс си даде ясна сметка, че разполага с броени мигове.

Претърколи се през неподвижното тяло, измъкна връзката ключове от колана на мъчителя си и се втурна към вратата на килията.

Стотици игли се забиха в съзнанието му още преди да хване бравата. Месулетът се възстановяваше със смайваща бързина, могъщата му психика се опитваше да попречи на бягството. Никълъс се препъна, отпусна се на коляно и почти падна в скута на Челесте. Тя го прегърна през кръста и бавно го изтегли навън. Очите й се извъртяха назад, побелели от страх. Месулетът продължаваше да лежи. Дали е убит? Тръсна глава и продължи да влачи тялото на Никълъс. След няколко крачки той се спъна и падна, повличайки и нея. Тя извика, дланите й бяха раздрани до кръв. Стана и продължи напред, даваше си ясна сметка, че нямат време за губене.

Вече усещаше електрическите заряди зад себе си, опънати до крайност, нервите й сякаш лепнеха, могъщата примка на психическата енергия на месулета се стягаше около шията й, пълзеше по бетонния под като утринна мъгла. Могъща, Мрачна и смъртоносна пулсация…

Въздухът излетя от гърдите й с остро свистене, но все пак успя да изправи Никълъс. Придържайки го с две ръце, тя продължи да го тласка напред. А онова нещо се приближаваше все по-близо до мозъка й, алените му пламъци ставаха все по-горещи и по-заплашителни. Ужас стегна сърцето й, но тя не спря нито за миг. Двамата бавно пристъпяха сред синкавите избухвания на оксижените, в ноздрите им нахлуваше вонята на метални цилиндри и нагорещена пластмаса. Но продължаваха да се движат напред, покрай поточната линия с гротескни стоманени глави, които методично заемаха място върху квадратни, нечовешки рамене… В мрака проблясваха инфрачервени лещи, механичните очи наблюдаваха, без да мигнат, тяхното тромаво придвижване. Напред, само напред! Трябва да се измъкнат от този хладен стоманобетонен ковчег, в който машини създаваха други машини! В който чудото на сътворението продължаваше ден и нощ, лишено от божествен ореол, но въпреки това реално…

Долу! Тя спря, объркана от гласа, който бръмна в главата й. Лягай долу!

Никълъс светкавично протегна ръка и нанесе удар в свивката на коленете й. Тя се строполи, тялото му се стовари отгоре й. В следващия миг почувства горещ полъх по голите си крака, сякаш над тях профуча облак разтопена магма.

Експлозията беше оглушителна, бетонният под се разтърси като при земетресение. После Никълъс отново я изправи на крака, очите й смаяно се заковаха в кръглата дупка на стената. Сякаш там се беше стоварил гигантски юмрук.

Той я дръпна зад ъгъла, ослепителният блясък изчезна. Озоваха се в дълъг коридор, далеч в дъното му мътно проблясваше стоманена врата. Никълъс се засили и скочи върху нея с цялата тежест на тялото си, вратата се отвори.

Следващото помещение се оказа кръгло, очевидно сервиз. Затичаха се по дългата рампа край стената, отвориха втора метална врата и се озоваха в транспортната секция. Тук беше пусто, в близост до високия портал имаше един-единствен автомобил — товарен микробус с висока проходимост.

Никълъс се затича към него, отвори вратичката и се настани зад волана. Трескаво опипа сенника, надигна подовата стелка, но ключове нямаше. Грабна търкаляща се в краката му отвертка и сръчно отвори капака на кормилната колона.

Челесте наблюдаваше пръстите му, търсещи контакт между разноцветните жички. Стомахът й започна да се бунтува, не можеше да го възприеме с лицето на месулета, просто защото знаеше, че духовната й връзка е с друг човек под противната маска. Въпреки това за малко не припадна, когато за пръв път срещна познатите очи, сякаш залепени върху лицето, от което изпитваше истински ужас.

— Никълъс!

Здраво го разтърси, от устата му се откъсна протяжен стон. Челото му бавно се надигна от кормилото, пръстите му възобновиха работата си.

Челесте вдигна глава и потръпна. Дълбоко в съзнанието й се надигаше чувство на ужас. Сякаш див звяр беше успял да се промъкне там, сумтеше и душеше, докосваше се до най-съкровените й мисли… Усети появата на горещата вълна върху рампата, в гърлото й заклокочи вик на ужас…

Моторът изръмжа и започна да работи, Никълъс се облегна назад, напълно изтощен.

— Ще трябва да караш ти, Челесте… — Но аз никога не съм…

— Сядай зад кормилото!

Той се прехвърли през нея и я побутна към волана. Краката й докоснаха педалите.

Улучи позицията за заден ход в мига, в който металният портал се отвори с такава сила, че едното му крило се откъсна от пантите. Натисна газта, гумите изсвириха и камионетката се отлепи от рампата. Завъртя волана и включи на първа. Не искаше да обръща внимание на свистенето, което прозвуча отзад. Насочи се към изхода, включи на втора малко по-рано от необходимото, скоростите сърдито изскърцаха. В следващия миг бяха на пътя.

— Наляво! — изкрещя Никълъс. — Иначе сме срещу движението!

На няколко метра от тях прозвуча могъща сирена, Челесте подскочи от ужас. Камионетката пресече пътя на тежко натоварен прицеп, разнесе се остро стържене. Двата автомобила се удариха странично. Веднъж, втори път… камионетката заплашително се разклати. После успя да набере скорост и започна да се отдалечава от това прокълнато място.

Никълъс безсилно се отпусна на седалката. Моторът ревеше като ранен звяр, но на него му се струваше, че слуша най-прекрасната музика на света.

Седемнадесета глава

Токио

Сгърчени, впити като животни една в друга, сенките бавно помръдваха по посока на светлината. Тя изскачаше от фотографски прожектор — остра и ослепителна.

Нанги най-сетне видя какво вършат двете мъжки фигури и шумно си пое дъх. Макар да живееше в общество, освободено от европейските предразсъдъци към хомосексуализма, той беше дълбоко шокиран. Не от факта, че вижда двама голи мъже заедно, а от това, което вършеха един с друг.

Значи това е Уилям Джъстин Лилехамър — по-високият и по-възрастният от двамата… Другият беше млад, рус и пълен с енергия. Тялото му — изваяно до съвършенство, сякаш беше създадено за този вид разгулни удоволствия.

Нанги се приведе напред, насочи дистанционното управление на видеото и започна да стопира кадрите един по един. Вече беше изгледал филмчето, което беше заснето по поръчка на покойния Гоунт, сега искаше да си отбележи някои неща.

Иззвъня телефонът.

— Моши…

— Нанги-сан, успях да проследя телефонния номер, който ми дадохте…

Беше Жисаку Шиндо, частният детектив, който се беше заел е аферата около Тин. Имаше предвид номера, който Нанги беше записал от призрачния факс, открит в капсулата на Масамото Гоей.

— Той е тукашен, от Сайгон — продължи Шиндо. — Намира се в една сграда е офиси точно срещу централата ви…

— Но кого е?

— На някаква фиктивна фирма — отвърна детективът, в слушалката долетя шумолене на хартия. — Наемът е плащал вашият представител Винсънт Тин.

Нанги затвори очи.

— Има и още нещо, Нанги-сан…

— Слушам.

— Приятел на мой приятел работи в тукашната Съдебна медицина. Благодарение на него успях да хвърля едно око на смъртния акт. Тин е изгорял във варел със сярна киселина, точно както ви е обяснил Ван Киет… Новото е, че тялото му е било надупчено от двадесет и пет куршума…

— Двадесет и пет!?

— Точно така. От калибъра и раните стигам до заключението, че вашият човек се е оказал на мушката на тежка картечница… Още не съм установил марката и производителя, но вероятно става въпрос за редовно армейско оръжие…

Мили Боже, въздъхна в себе си Нанги.

— Последна новина — добави Шиндо. — Приятелят на моя приятел е бил дежурен, когато са взели тялото. Мнимият роднина е бил японец, човекът е готов да се закълне, че става въпрос за член на Якудза…

— Откъде е толкова сигурен? — учуди се Нанги.

— Малкото пръстче на лявата му ръка е било отсечено — отвърна Шиндо.

Членовете на Якудза често прибягват до този ритуал, особено когато трябва да докажат верността си към оябуна на съответния клан или да се самонакажат за допусната грешка.

— Добра работа — похвали го Нанги.

— Благодаря, сър. Използвах връзките си и успях да си уредя среща с инспектор Ван Киет. Ще се видим утре сутринта. Искам да разбера под каква форма ще мога да си осигуря сътрудничеството му. Държавните служители тук са дълбоко корумпирани.

— Надявам се да успеете. Дръжте ме в течение.

— Разбира се.

Нанги остави слушалката и се облегна назад. В къщата цареше дълбока тишина — точно такава, каквато обичаше. Но сега изведнъж му се прииска шум. Какъвто и да е — пуснат високо радиоапарат, женски глас… Всичко. Отново се озова там, откъдето беше тръгнал, мислите за Кисоко замъгляваха съзнанието му.

Но сега нямаше време за нея. Утре тук пристига Лю Кроукър, един Господ знае какви новини ще донесе. А дотогава му предстои още много работа, Нанги беше уверен в това.

Съзнанието му започна да обработва информацията, получена от Шиндо, а очите му механично следяха кадрите на екрана, пуснати на забавена скорост. Този път не обръщаше внимание на изключително перверзния сексуален контакт между двамата мъже, който безспорно беше главната атракция на касетата. Очите му бяха заковани върху горния десен край на екрана — там, където се долавяше някакво неясно движение.

Появяваше се и изчезваше, потрепваше като отражение на пламъче върху гола стена. Нанги включи дигиталния разделител, образите замръзнаха върху екрана, всички неясноти, получени при заснемането с недостатъчно осветление, автоматически бяха отстранени.

И Нанги се втренчи в лицето й. Камерата го беше хванала в профил, тя следеше сексуалната оргия с отегченото изражение, с което се наблюдава скучен тенис мач.

Натисна бутона за застопоряване на кадъра и дълго го гледа. Лицето беше отчасти скрито в дълбока сянка, но именно тя — по особен начин — допринасяше за яснотата на чертите му.

Най-странното беше, че познаваше това лице.

Именно то се оказа спусъкът, който отприщи бента на спомените и в главата му изплува описанието на Уилям Джъстин Лилехамър, направено от Оками.

Нанги си припомни всички детайли на разговора, сякаш той се беше състоял не преди две години, а едва вчера. Оками се беше появил в Токио на едно от редовните си посещения. Място на срещата беше храмът Мейжи. Пролетта вече встъпваше в правата си, ароматът на напъпилите цветя превръщаше зимата в далечен спомен.

— Изправен съм на ръба на дълбока пропаст — каза Оками. — Трябва да реша дали да продължа досегашния си живот чак до смъртта, или да направя сляп скок в мрака…

— Имаш ли нужда от помощ, Оками-сан?

— Не, не! — Сега вълнението на Оками му се струваше напълно обяснимо. — Не искам да се забъркваш в това! Пряката ти намеса е изключена, но бих приел съвета ти…

— Готов съм да сторя всичко възможно — отвърна Нанги.

— Членове на Вътрешния съвет настояват да вляза във връзка с един човек, но аз имам дълбоки съмнения. Въпреки това зная, че нямам избор. Трябва да осъществя този контакт, макар да не очаквам нищо добро. Просто защото няма друг начин да избегна разцеплението между клановете на Якудза, които ръководя… Не искам да започне война!

Оками замълча, очите му се насочиха към децата, които тичаха по зелената трева. Кой знае какви мисли са минавали през главата му… Може би си е спомнил за високата цена на зрелостта, която всички заплащаме, мислеше си Нанги.

— Този човек се казва Лилехамър. Работи за един тип, когото положително познаваш… Затова поисках тази среща…

Продължиха разходката си. Децата останаха назад, насреща им се появи двойка влюбени. Държаха се за ръце, слънцето позлатяваше лицата им, извърнати едно към друго…

— Леон Уоксман.

— Да, познавам го — отвърна Нанги. — Срещнахме се тук, в Токио, няколко години след началото на окупацията. Чакай да видим… Беше през 1947 или 1948 година. Запознахме се в една болница. По онова време работех в Министерството на строежите. Изпратиха ме в болницата начело на екип по поддръжката, трябваше да направим оценка на предстоящия ремонт…

— Уоксман е американец, но въпреки това се е лекувал в японска болница…

— Точно така — отвърна Нанги. — В тази болница се извършваха сложни неврохирургически операции… Раните му бяха сериозни, предполагам че е имал нужда от няколко такива…

— Как го възприе, що за човек беше?

— Особен — отвърна Нанги. — С две лица, напълно противоположни едно на друго… Едното светло и брилянтно умно, другото — мрачно и изпълнено с дълбока подозрителност. Разговарях със сестрите, които се грижеха за него. От тях научих, че нощно време имал пристъпи на ужасни кошмари. Принудили се да му дават успокоителни веднага след вечеря…

— Продължихте ли контактите си след като го изписаха?

— Да. Преди всичко защото той имаше нужда от връзки в Токио. Но на практика именно той улесни издигането ми в рамките на МИТИ…

— По какъв начин?

Влюбените изчезнаха в ярките лъчи на слънцето, двамата бавно навлязоха в район, който очевидно беше седалище на хипита и рокери. Около тях гъмжеше от зелени и розови прически, черни кожени якета и блестящи с хромираните си части огромни мотоциклети „Кавасаки“… Недоволни от присъствието на пришълците, шарените като папагали младежи форсираха моторите. Отвсякъде ехтеше оглушителен хевиметъл…

— По всяка вероятност той вече е имал създадени контакти — продължи Нанги. — По време на службата си в армията е бил офицер за връзки с обществеността. Положително е работил в тясно сътрудничество с високопоставени служители от Министерството на търговията и индустрията, което впоследствие прерасна в МИТИ… Имаше остра нужда от връзки с деловите среди и на тази база си правехме взаимни услуги. Дълбоко впечатление ми направи безпогрешната му ориентация в японския начин на живот…

— Значи е искал да стане бизнесмен…

— Вероятно.

— Но днес се занимава със съвсем друг бизнес — поклати глава Оками. — Ръководи могъща шпионска централа, пуснала пипала дълбоко в сърцето на американската администрация.

Стигнаха най-отдалечената част на парка, все още в процес на изграждане. Най-сетне бяха сами, дори рокерите не идваха тук. До желязната ограда бяха подредени дръвчета с тор в найлонови торби около корените, скоро щяха да ги засаждат.

— Мога да видя какво го е привлякло в този бизнес — поклати глава Нанги. — Уоксман винаги е бил човек, който гледа далеч напред. Освен това имах чувството, че нормалният бизнес го отегчава, въпреки несъмнените му способности… Беше прекалено лесен за него. Веднъж сам ми го каза — „Все едно да ловиш риба в басейн…“

— Шпионската му мрежа е така дълбоко законспирирана, че дори Американският конгрес не подозира за нейното съществуване — подхвърли Оками.

— Това може да е както за добро, така и за лошо — отвърна Нанги.

— Но нещата не приключват дотук — мрачно промърмори Оками. Сключи ръце зад гърба си, лицето му се намръщи в напрегнат размисъл. — Уоксман е оглавил една група от изключително влиятелни личности, която нарича себе си „Огледалото“…

— „Огледалото“? За пръв път чувам това име.

— Не съм изненадан, почти никой не го е чувал — отвърна Оками. — Целта на тези хора е установяване на пълен контрол върху икономическата политика на тяхното правителство с всички последици в международен мащаб. И това ги прави изключително опасни!

Оками спря и се извърна към него. Нанги разбра, че идва ред на най-важното.

— Именно Уоксман стои в края на опасната пътека, която лежи пред мен. Ако той се окаже неблагонадежден, аз ще бъда принуден да направя своя скок в неизвестното. Ще изпълня предначертания план, независимо от опасностите, които крие той. Извинявам се, че трябва да те включа във вземането на това важно решение, Нанги-сан. Но просто няма на кого друг да се доверя…

— Помня добре, че Уоксман е умен мъж — отвърна Нанги в края на тази последна и за двамата среща. — Може би прекалено умен, за да бъде щастлив…

— Какво искаш да кажеш?

Само това, което чу. Интелигентността му е толкова ярко изразена, че духът му никога няма да намери покой. А лично аз никога не се доверявам изцяло на хора с неспокоен дух.

Отправил поглед към замръзналия образ на екрана, Нанги си даде сметка, че вижда едно лице, което не беше виждал от много години насам. Лицето на Леон Уоксман, безстрастно наблюдаващо сексуалните отклонения в поведението на един от своите най-добри агенти.

Томоо Козо вдигна ръка към устата си. Сякаш с този жест искаше да прикрие дълбоката омраза, която изпитваше към Никълъс Линеър. Изправен гол пред огромното огледало, той наблюдаваше движението на стегнатите си мускули. Едва забележимото им потръпване сякаш разказваше една дълга и тъжна приказка. За загуба, отмъщение и смърт — трите основни крайъгълни камъка в неговия начин на мислене.

Загубата, отмъщението и смъртта бяха всичко, от което се интересуваше в този момент. Очите му бяха втренчени в татуирания върху члена му феникс. Крилата обгръщаха основата му, главата потрепваше като жива на върха… Когато се възбуждаше, както в този момент, крилата сякаш започваха да се разтварят, очите и човката върху главичката помръдваха като живи…

Загубата, отмъщението и смъртта определяха не само границите на честта, но и личните отношения на Козо с Никълъс Линеър. Никога не се бяха срещали, Никълъс по всяка вероятност изобщо не подозираше за съществуването му. Но Козо го познаваше, при това отлично…

Беше излъгал министър Ушиба напълно съзнателно. Нарочно пусна бялата тойота по следите на. Джъстин Линеър и нейния любовник. О, да, Козо знаеше кой е той още от момента, в който самолетът му се приземи на летище Нарита. Дълго преди Ушиба и останалите членове на Вътрешния съвет да осъзнаят за какво става въпрос… И благодарение на този негов акт жената на Никълъс Линеър е мъртва!

Загуба.

Някога, преди много години, Катцуодо Козо — бащата на Томоо, беше изиграл решителна роля за издигането на Оками. Но Оками го надживя и това беше естествено, тъй като на негова страна беше Полковника…

Изгаряше от безсилен гняв от преклонението, което всички японци демонстрираха по отношение на полковник Линеър. Дори оябуните го боготворяха, голяма част от тях все още помнеха как име помагал по време на Окупацията. Козо беше убеден, че този човек е бил повече японец, отколкото европеец, особено в начина си на мислене. И именно това го е направило особено опасен, именно това му е позволило да убие Катцуодо Козо…

Томоо твърдо вярваше, че полковник Линеър е убил баща му със собствените си ръце. Въпреки че бяха открили тялото му в реката Сумида без никаква следа от насилие. Но Катцуодо не можеше да плува и Полковника го знаеше — малкият Томоо ги беше чул да разговарят на тази тема със собствените си уши… Беше през един от най-задушните летни дни, когато потта блика от всяка пора на кожата.

Една седмица по-късно извадиха посинялото тяло на Катцуодо от реката и Козо остана без баща.

Загуба.

Непоправима загуба.

Доста години по-късно Козо започна да проумява същността на този трагичен инцидент. Почти от самото начало Катцуодо и Оками имаха остри разногласия относно политиката на Якудза. Оками беше привърженик на сътрудничество с американците, особено след като Окупационните власти поискаха помощта им за справяне с комунистическите бунтове. За тези власти беше много по-удобно японски глави да бъдат трошени от японски гангстери, а не от американски войници. Катцуодо, от своя страна, беше яростен противник на сътрудничеството с окупаторите. Не понасяше никакви контакти с американците, дори когато ставаше въпрос за изкореняването на комунизма от японска земя.

Несъгласията между двамата оябуни в крайна сметка доведоха до открита война. Краят й настъпи, когато тялото на Катцуодо изплува от Сумида. По него липсваха следи от насилие, както и всякакви други следи. Не можеха да обвинят в убийство никого, нямаше на кого да се отмъщава. Оками и Полковника използваха цялото си влияние и мирът беше възстановен.

Но животът на Томоо Козо се промени безвъзвратно и той никога не забрави това. Прие покровителството на Оками, съвсем в съответствие с древните японски традиции. Завърши образованието си, превърна се в доверен приятел, издигаше се заедно с Оками. Беше най-пламенният привърженик на предложението Оками да бъде избран за Кайшо. Въпреки че тайното разследване на смъртта на баща му напълно го убеди във вината на Оками и неговия приятел Полковника…

Полковника умря и по този начин изпревари планираното отмъщение. Остави син, който по традиция трябваше да понесе това, което беше предназначено за бащата. Оказа се обаче, че този син е нинджа, при това много опасен. Дори оябуните на Якудза се страхуваха от него, а към този страх се прибавяше и дълбокото им уважение към бащата. Козо не беше в състояние да направи нищо и реши да чака. Беше търпелив като паяк, чиято мрежа непрекъснато се руши от вятър, дъжд и студ, но той отново я плете…

Отмъщение.

Козо обърна гръб на огледалото и започна да се облича. Беше време да се срещне с До Дук.

Време да си спомни за честта. Време за възмездие и смърт.

Блед като платно, Никълъс лежеше сред окапалите кленови листа, алени като живи пламъци.

— Това е твоята къща, нали? — коленичи до него Челесте. — Там, на стотина метра отвъд дърветата?

Потъмнели от болка, очите му я гледаха като непозната. Сърцето й пропусна един такт. Какво му стори онзи месулет? Нима се беше намесила твърде късно? Дълбоко в себе си знаеше отговорите. Ужасът, който изпита при установяването на психическата връзка помежду им, беше огромен, никога през живота си не беше изпитвала нещо подобно. В съзнанието й се беше загнездила увереността, че отвъд света, който можеше да види и чуе, лежеше един друг, далеч по-ефимерен свят, до който се докосваше само в моменти на силен стрес. Здравата връзка с този свят опъваше нервите й до крайност.

— О, Никълъс!

Наведе се и го целуна. Стори й се, че той простена под устните й и бързо се отдръпна. Страхуваше се, че му е причинила болка.

Намираха се до каменна чешмичка, водата в коритото бликаше сякаш направо от земята. В камъка беше гравиран един-единствен японски йероглиф „канджи“, върху него беше поставен прост бамбуков черпак.

Никълъс поиска да пие вода от него, гласът му беше тих и несигурен. Тя напълни черпака със студена, вода, повдигна главата му и го поднесе към устните му.

Той отпи бавно и шумно, очите му останаха затворени. После сложи ръце върху огнения килим от окапали листа и започна да се надига.

— У дома — прошепна той. — Аз ли те насочих насам?

— Нима не помниш?

— Не.

Тя сложи длан върху бузата му:

— Лошо ли си ранен, Никълъс?

— Не зная — прошепна той и бавно се огледа: — Тук ние с Джъстин погребахме дъщеря си… Беше толкова мъничка и безпомощна… Не й било писано да оживее…

Главата му клюмна, Челесте нежно го привлече в прегръдката си и започна да го люлее като дете.

— Всичко е наред — промълви след известно време той, избърса сълзите си и добави: — Това беше много отдавна… Друг живот, друг свят…

Челесте затвори очи, прехапа устни и каза:

— Страх ме е, Никълъс… Мисля, че в края на краищата месулетът разбра… Осъзна моето присъствие, вече знае как съм успяла да ти помогна…

Това беше истина. Въпреки гъстата мъгла на болката и шока, Никълъс си даде сметка, че вече не може да я закриля. Беше се възползвал от неосъзнатата й сила, сега и двамата трябваше да платят цената за това. Беше направил безумен риск, беше пъхнал глава в ужасната примка на месулета… В замяна все пак получи нещо, може би то щеше да се окаже решаващо. От разпита и мъченията стана ясно, че месулетът все още не е открил Оками. Иначе щеше да знае, че Никълъс не е Нишики — връзката между Оками и Доминик Голдони.

Това означаваше само едно — Оками все още е жив и вероятно се крие.

— Никълъс…

Той я погледна в очите и изведнъж усети топлина. Психическата й енергия беше излязла от черупката си и го обвиваше с ослепителни лъчи. Тя го докосна. Отначало леко, после здраво и самоуверено. Физическият контакт го изпълни със сила, мрачните дълбини на душата му бяха озарени от ярка светлина.

— Притежаваш ръцете и душата на лечител — промълви с напукани устни той. После механично започна да рецитира безмълвните слова на псалмите, които щяха да го отведат до Акшара. Овладя се, тръсна глава и спря.

— Какво има? — попита Челесте, моментално доловила промяната. — Всичко това е ново за мен… Къде сбърках?

— Никъде — поклати глава Никълъс. — Причината е в мен. Овладях Акшара — едната половина от изкуството на Тао-тао, благодарение на един човек… Доверявах му се напълно в течение на дълги години, накрая обаче се оказа, че той ми е заклет враг… Владееше до съвършенство и двете части на Тао-тао — светлата Акшара и тъмната и противоположност Кшира. Лишен от „корьоку“ и „шукен“ — Пътя и Закрилата, той беше попаднал изцяло под влиянието на Кшира… А своята зараза е предал и на месулета…

Направи знак с ръка, а Челесте поднесе черпака към устните му. Отпи и въздъхна, гърдите му поемаха дълбоко влажния въздух, натежал от аромата на пръст и изсъхнали листа. В клоните на дърветата подскачаха птички, жизнерадостното им чуруликане беше единственият звук, който нарушаваше тишината. Изпълненият с остри завои път беше далеч, шумът от движението по него не достигаше до градината.

Челесте не искаше да си спомня за кошмарното шофиране по магистрали и тесни улички, срещу неразбираеми пътни знаци, без помощта на Никълъс, отпуснат безсилно на седалката до нея…

— Този човек беше моят сенсей, от него съм научил всичко, което зная за Тао-тао — тихо продължи Никълъс, утолил най-сетне жаждата си. — Първите съмнения ме връхлетяха, когато разбрах, че съм безсилен срещу месулета. После, затворен в онази клетка, люшкан от вълните на безумието, аз изведнъж го видях… Да, Челесте, видях го!

— И разбрах как ме е измамил. През всичките тези години ме е учил само на част от сложното изкуство на Тао-тао… Онази част, която е била удобна за целите му!

Нещо помръдна зад оголените клонки на миниатюрните дръвчета гинко, двамата едновременно погледнаха натам. Оказа се малка катеричка, която забързано събираше опадалите по земята жълъди.

Никълъс опря гръб на каменната чешмичка, сякаш искаше да почерпи сила от нея. Помълча известно време, после тихо продължи:

— Този човек беше изключително умен… Дори когато успях да го демаскирам, през ум не ми минаваше да изпитвам съмнение в това, на което ме беше научил… Едва сега разбирам колко наивен съм бил… — вдигна глава: — Челесте, мисля, че наученото от него не е просто Акшара… Било е непълна, следователно несъвършена комбинация от Акшара и Кшира… И се питам дали тъмната страна на Тао-тао не е започнала да ме променя…

Тя приглади влажната му коса и нежно го целуна.

— Сигурна съм, че грешиш — прошепна. — Просто ти трябва време, за да се отърсиш от това, което преживя в онази клетка в компанията на месулета…

Той съзря правотата в думите й. Шокът от изтезанията и силните опиати, с които беше натъпкано тялото му, положително го тласкаше към параноидни заблуди. Но тази правота не беше абсолютна, зад нея прозираше и една друга, далеч по-ужасна истина — той никога, нямаше да се отърве от чувството, че макар и отдавна мъртъв, Канзацу беше успял да го предаде. Добре помнеше думите му, казани при една от честите им срещи в подножието на непристъпния връх Ходака.

„Времето прилича на океана. И в него има вълнения и подводни течения, които в определен момент се преплитат и разбъркват, създавайки особен водовъртеж от отминали и предстоящи събития… А накрая се насочват към скалистия бряг и там всичко умира…“

Тогава Никълъс едва беше започнал дългото си пътешествие извън границите на времето, едва сега започна да разбира истинското значение на тези думи. Канзацу положително е притежавал умението да преживява както настоящите, така и бъдещите събития на реалния живот, лесно е предвидил смъртта си от ръцете на Никълъс… Примирил се е с нейната неизбежност и подчинявайки се на своята „карма“, той се беше погрижил и за отмъщението си. Как? Като заложи в главата на Никълъс бомба със закъснител, ужасна със своята психическа мощ… Сега проблемът на Никълъс беше само един — как да се освободи от нея?

Имаше един начин, той ясно го виждаше. Беше опасен, пълен с неизвестности начин. Не беше сигурен, че трябва да прибегне до него, но се страхуваше, че друг избор нима…

Точно в този миг птичата песен замлъкна. Вдигна глава да погледне в очите на Челесте и двамата разбраха. Той идваше. Месулетът.

— Мъртва?

— Да, за съжаление. Трагична автомобилна катастрофа.

— Господи, Исусе Христе! Джъстин е мъртва!

Лю Кроукър отправи напрегнат взор в лицето на Танцан Нанги. Беше остаряло и сбръчкано, доста по-различно от лицето, което помнеше.

— Никълъс знае ли?

Нанги поклати глава.

— Както вече ви казах, от известно време е в неизвестност…

Кроукър се отпусна на стола, Маргарет успокоително сложи ръка върху рамото му. По време на полета й беше разказал всичко за Никълъс и Джъстин. Очите им бяха зачервени, но не се чувстваха особено уморени, тъй като бяха разделили едно от сънотворните хапчета на Маргарет и бяха успели да подремнат.

Намираха се в дневната на Никълъс. Таванът се крепеше от масивни кедрови греди, лъчите на есенното слънце свободно проникваха през широките прозорци. Централната част на помещението, покрита с татами и запълнена от меки дивани и столове, беше с десетина сантиметра по-ниско от периферията, обкована с полирани до блясък дъски. По стените бяха окачени картини на европейски художници, майсторски комбинирани с ярко оцветени ръчно тъкани килимчета от Италия и Франция. Въздухът тежеше от аромата на дърво, слама и розмарин.

Нанги реши, че е логично да дойдат тук. Много се ядоса, когато разбра, че Сейко не е посмяла да го извика от съвещанието, за да разговаря с Кроукър. Бързо се овладя и започна да съобразява. Сейко му предаде дословно посланието на Кроукър, а той подробно я разпита за останалото — начин на говорене, тон на гласа… Стигна до заключението, че пътуването на детектива е предизвикано от крайна необходимост.

Отчитайки както собственото си положение, така и това на „Сато Интернешънъл“, той реши да държи в тайна визитата на Кроукър. Следователно не можеше да го покани нито в офиса, нито в дома си. А среща на публично място — хотел или ресторант, беше напълно изключена.

След смъртта на Джъстин в тази къща беше идвала единствено чистачката. Нанги имаше ключове, отдалечеността на имението го правеше идеално за целта. На летището отиде сам, без шофьор. Посрещна Кроукър и спътницата му, после подкара направо насам.

Преди това се погрижи, естествено, за Сейко. Тя беше единственият служител в компанията, който знаеше за пристигането на Кроукър, но Нанги нямаше никакво желание да я прави свидетел на разговора помежду им.

Изпрати я по спешност във Виетнам. Задачата й беше да оглави временно офиса на компанията в Сайгон. Даде й името на Жисаку Шиндо, но не й каза, че е частен детектив. Представи го като консултант, който трябва да изготви план за интеграцията на сравнително новите задгранични клонове на компанията.

Съзнаваше, че й дава прекалено голяма свобода. Но той беше човек на риска и знаеше какво прави. Телефонира на Шиндо да го уведоми за пътуването й, предупреди го за вероятността тази жена да работи срещу интересите на компанията. Това беше всичко, което можеше да стори за момента. Не разполагаше с твърди доказателства за нейната измяна, не беше в стила му да действа въз основа на предположения. Освен това искаше да разкрие хората, стоящи над нея. Ако е виновна, разбира се. Може би ще се разкрие, получила пълна свобода в Сайгон. А Шиндо ще бъде там, за да документира предателството й.

Гоей — ръководителят на проекта „Чи“, беше съвсем друга работа. Закодираният факс беше доказал вината му, макар че специалистите все още не бяха успели да разшифроват неговото съдържание. Нанги много би желал да го постави под денонощно наблюдение, но за съжаление не можеше да си позволи този лукс. Защото си даваше ясна сметка, че предаването му на властите ще обезсили до значителна степен обвиненията на сенатора Бейн срещу Никълъс и компанията, а при известна доза късмет — и да прекрати процеса срещу тях. Защото в крайна сметка Гоей, а не Никълъс, е предал секретната технология на Винсънт Тин, директната връзка между тях вече може да бъде доказана. Както може да се докаже, че Тин е бил ренегат, готов да продаде „Сато-Томкин“ за шепа сребърници. Ето защо уреди арестуването на Гоей и едва тогава изпрати Сейко на новата й длъжност.

Тя прие новината с радостна възбуда и това сериозно го обезпокои. Накара я да замине само с един куфар дрехи, обеща да изпрати останалото в рамките на седмица. Тя не изрази никакъв протест, очевидно добре разбираше каква е ситуацията в Сайгон след убийството на Тин. Съмненията му по отношение на този акт бързо се стопиха, особено след като посрещна Кроукър и научи за развоя на събитията в Съединените щати.

Слушаше разказа на детектива с напрегнато внимание. За начина, по който Лилехамър го е привлякъл в разследването на убийството на Голдони, за подозренията му относно самия Лилехамър, за разкриването на личния му мотив в преследването на До Дук Фуджиру, виетнамския убиец. Кроукър пък беше доста изненадан от факта, че Нанги вече е осведомен за смъртта на Харли Гоунт. На свой ред изненада японския си домакин, когато му разказа за отношенията на Маргарет с втората й майка Рената Лоти и особено с брат й Доминик, завещал на нея управлението на цялата си огромна империя. Приключи с подозренията на Маргарет, че войната между фамилиите Голдони и Леонфорте е нещо далеч по-голямо от кървава сицилианска вендета. Нанги помисли малко, после се обърна към Маргарет:

— Казали сте на Кроукър, че брат ви споделил с вас секретни сведения за висши правителствени служители… Откъде ги е получавал?

— От секретен осведомител на име Нишики — отвърна Маргарет с безпокойство в гласа, скочи на крака и започна да се разхожда по рогозките.

— Вие виждали ли сте го?

— Не. А имам чувството, че и Дом не го е виждал… За него и за мен Нишики беше просто един глас… Докато мащехата ми явно го познава. Именно тя ни прати тук да го пазим от До Дук…

— Така мисли и Кроукър-сан — промълви Нанги, без да отделя пронизителния си поглед от лицето на Маргарет Голдони де Камило. Очевидно се питаше дали може да й се довери. Вярваше на Лю Кроукър, просто защото беше най-добрият приятел на Никълъс отвъд океана. Но с това се изчерпваше и цялото му доверие. — Втората ви майка спомена ли някакво име?

— Да — кимна Маргарет. — Трябва да се срещнем с човек на име Микио Оками.

Нанги посрещна тези думи е продължително мълчание, след което въздъхна и бавно поклати глава:

— Оками е Кайшо — върховен главатар на всички кланове на Якудза… Но той има много врагове, те вече действат… От известно време е в неизвестност, никой не знае съдбата му… Кажете, вярвате ли, че той е Нишики — тайнственият информатор на Доминик Голдони?

— Фейт изглежда сигурна в това — отвърна Маргарет. — Но какво ще стане, ако той вече е мъртъв?

— Тази мисъл мина и през моята глава — кимна Нанги. — Но после започнах внимателно да съпоставям фактите, които са ми известни. На първо място успях да разкрия предателите в „Сато-Томкин“. Онези, които доведоха до тежки обвинения срещу компанията. Единият от тях е Винсънт Тин, убит миналата седмица в Сайгон. Занимавал се е с всички незаконни дейности, за които можете да се сетите… Но кой го е убил? В това отношение сайгонската полиция не може да ни помогне с нищо. Един любопитен факт — трупът е бил прибран от човек, представил се за брат на Тин. Но ние сме сигурни, че Тин няма никакви роднини… Човекът се е представил за служител на компанията „Авалон ЛТД“… Направих съответните проверки и установих, че тази компания се занимава с доста подозрителен бизнес, вероятно с пране на мръсни пари… Те отрекоха всякаква връзка с Тин. Междувременно успях да разбера, че мнимият брат на Тин е бил японец, с положителност член на Якудза… След всичко това ми стана ясно, че съм бил насочен към „Авалон“ напълно умишлено… От тези факти стигнах до едно определено заключение — Микио Оками е жив, но се намира в нелегалност. Оттам изпраща компрометиращи материали срещу враговете си, очевидно търси помощ…

— Членовете на Вътрешния съвет на оябуните са принудили Оками да сключи съюз с човек на име Леон Уоксман. Преди години се подвизаваше в Токио, днес очевидно е един от онези, които дърпат конците на политиката във Вашингтон… Според мен Оками е взел решение да обърне гръб на този съюз. Лично аз му казах, че считам Уоксман за несигурен партньор, това вероятно е било решаващо за последвалите действия от негова страна. Напуснал е „Годайшу“ и е сключил таен съюз, подготвян от години… Съюз с вашия брат, госпожо Голдони. Това води до убийството на Доминик и до изчезването на Оками…

— Дали е на сигурно място? — попита Маргарет.

Нанги спря тежък поглед върху лицето й.

— Дори и на най-сигурното място не би издържал дълго — въздъхна той. — Срещу себе си има огромна мощ, която помита всичко по пътя си…

Осемнадесета глава

Вашингтон | Токио

Фейт Голдони отвори вратата.

— Уил Лилехамър, госпожо Лоти — усмихна се мъжът на прага. — Радвам се, че най-накрая се запознах с вас. Мога ли да вляза?

Фейт погледна зейналото към гърдите й дуло и кимна с глава:

— Разбира се.

Лилехамър прекоси просторния вестибюл на крачка зад нея.

— В къщата няма никой, освен вас, госпожо Готи — чу гласът му тя. — Направих си труда да проверя…

— Вярвам ви.

— През кухнята, моля — побутна я с револвера той. — Към задната врата.

Тя беше сигурна, че я води в конюшнята, даваше си ясна сметка какво означава това. Всъщност беше малко изненадана, че този миг се забави толкова много. Мъжът, който наблюдаваше сексуалната оргия на Лилехамър, несъмнено беше Джони Леонфорте. Позна го в момента, в който си пусна записа, купен от Дъглас Мун — любовника на Лилехамър. Беше доста променен от годините, но Фейт никога не забравяше лицата на мъжете, с които е била в интимни отношения. Особено лицето на Джони, а и дните с него по време на окупацията на Токио. Защото именно тези дни поставиха началото на пиесата, чийто финал предстоеше сега…

Откога ли Джони знае нейната самоличност? Тя не беше живяла в сянка като него, направената в Лос Анджелис пластична операция не беше особено успешна. Остана си Фейт Голдони и Джони сигурно не е изпитал трудност при разпознаването й.

Джони е жив!

Отначало не можеше да повярва. Но после разбра, че в това няма нищо чудно. Самата тя беше оцеляла въпреки превратностите на съдбата, защо да не оцелее и той? Още повече, че имаше предимството да е мъж.

— Отворете вратата!

Тя се подчини, в ноздрите я удари острата миризма на фураж и оборски тор. Животните изпръхтяха и извиха глави към нея.

— Не се измъчвайте, няма да ви застрелям — обади се Лилехамър. — Това би предизвикало твърде много въпроси… — тя се извърна с лице към него, гърбът й опря във вратата на близката клетка: — Едно от тези животни ще ви ритне в главата — добави той и махна по посока на конете.

Фейт усети юздите с гърба си, леко се притисна към тях. Лявата й ръка бавно се спусна към стоманената ръкохватка, обвита с дебела кожа.

— Няма да ви повярват — рече тя. — Всички знаят, че съм отлична ездачка.

— Ще повярват — промърмори Лилехамър и пристъпи напред. — Защото такова ще бъде заключението на съдебния лекар… Върху тялото ви няма да има дори драскотина, никакви следи от насилие… — на лицето му се появи хладна усмивка: — Можете да бъдете сигурна в това, аз съм майстор в занаята.

— А защо го правите? — попита тя. Не очакваше отговор, искаше просто да спечели малко време.

— Ето един едър жребец — махна с револвера си Лилехамър. — Отворете клетката!

Това беше моментът, които чакаше Фейт. Дясната й ръка вдигна резето на преградата, лявата светкавично откачи юздите от пирона и ги хвърли към нападателя си с ловко движение на китката. Тежкият къс стомана се стовари върху скулата и врата на Лилехамър, бликна кръв.

Той се олюля, от устата му се изтръгна дрезгав вик. Кракът му се стрелна напред и улучи Фент в бедрената кост, малко под ставата. Тя изпищя и падна на колене, конете полудяха. Започнаха да блъскат дървените прегради с копитата си; очите им, побелели от ужас, сякаш споделяха страха и болката на господарката им…

— Кучка! — изръмжа Лилехамър, отметна конските такъми от врата си и тръгна към нея.

Изправи се на прага на клетката, Фейт не се поколеба нито за миг. Свито на кълбо, тялото й се стовари в коленете му с цялата сила, на която беше способно. Лилехамър изгуби равновесие и се строполи по гръб в клетката, връхлитайки с рамо върху бедрото на жребеца.

Животното уплашено се изправи на задните си крака, копитата на предните заплашително се насочиха към Лилехамър. Улучиха го точно когато се опитваше да се надигне, тялото му политна и се блъсна в страничната преграда. Трясъкът окончателно подлуди жребеца, копитата му се стовариха с паническа сила върху съществото, което беше нахлуло в обора с опасни помисли…

Фейт бавно се изправи, ноздрите й ясно доловиха миризмата на кръвта.

— О, господин Доминик — извърна се тя към жребеца. — Бедно момче, много се изплаши, нали?

Жребецът я изгледа с бялото на очите си, но очевидно започна да се успокоява от познатия глас. Предните му крака се върнаха на земята, главата му се поклати, ноздрите оглушително изпръхтяха. И той, подобно на господарката си, не изпитваше никакви притеснения от миризмата на кръвта.

Тя пристъпи напред, погали меката козина над ноздрите на животното, в ръката й се появи бучка захар. Едва когато се увери, че конят се успокоява под ласките й, Фент Голдони извърна глава към кървавата пихтия в ъгъла на клетката. Това беше всичко, което остана от Уилям Джъстин Лилехамър.

— Много съм щастлива, господин Доминик — целуна животното тя. — Сега вече всичко свърши!

— Според мен малко избързваш — обади се един мъжки глас зад гърба й.

Рязко се обърна, позна този глас още преди да види лицето на собственика му. Беше същото лице, хванато от камерата на Дъглас Мун, макар и доста по-различно от това, което Фент беше запомнила. Би могла да седи на една маса с него, без да го познае, призна пред себе си тя. Необходимо й беше слабо осветление, за да бъде сигурна, че този човек е идентичен с онзи Джони Леонфорте, когото беше разпознала на видеокасетата.

— Здравен, Джони — прошепна тя. — Доста вода изтече от последната ни среща, нали?

— Така е — кимна мъжът. — Случиха се много неща, някои от тях особено болезнени…

— За някой от нас, нали?

Джони Леонфорте направи опит да се усмихне. Нервите на едната половина от лицето му отказаха да се подчинят, резултатът беше пълна гротеска.

— Твоето приятелче Оками здравата ме цапардоса тогава — промърмори той. — Но такива като мен не умират лесно… — очите му не се откъсваха от жребеца. — Ще ти бъда много благодарен, ако излезеш бавно и внимателно от тази клетка, Фейт… Бях свидетел на умението ти да се справяш с тези животни и не искам да повторя грешката на Уил… — тялото му беше напрегнато, очите му следяха всяко нейно движение:

— Освен това не искаме да се докопаш до оръжието на бедния Уил, нали?

Фейт вече беше помислила за това.

— Господин Доминик все още е неспокоен — каза тя. — По-добре да остана за известно време при него…

Джони измъкна тежък магнум 357.

— Къде да вкарам куршума, Фейт? — попита той. — Малко под дясното му ухо, нали?

Фейт пусна главата на коня и излезе от клетката.

— Е, добре. Сега какво ще правим?

— Затвори вратата — махна с револвера Джони. — Не искаме да ни безпокоят…

Тя се подчини и тръгна по пътечката.

— Къде? — извика след нея той.

— Не искам да стават грешки — отвърна Фейт. — Току-виж си решил да застреляш господин Доминик…

— Кръстила си го на преждевременно отпътувалия ти син, а? — направи гримаса Джони. — Но все пак разполагаш с прекалено много неща… Голяма къща, конюшня с расови животни, пари и влияние, с които не знаеш какво да правиш… Нали така, Фейт? Добър живот си живяла, това не мога да го оспоря…

Тя се извърна и мълчаливо го изгледа.

— Това е моят живот, кучко! — изрева внезапно той, по гърба й пробягаха тръпки на ужас. В очите му плуваха кръвожадните акули на завистта и болката. — Ти ми отне всичко! Ти и онова японско копеле Оками! Всичко беше планирала предварително! Шибаната Голдони, маскирана като Фейт Соухил! И аз налапах въдицата! Поднесе ми тялото си и аз, като истински глупак, забравих всичко на света!

— Боли, нали? — тихо попита Фейт. — Боли, когато разбереш, че в крайна сметка си бил един от многото мъже, които съм имала… Нарочно ти разтворих бедрата си, поех в уста част от плътта ти и толкоз. Всичко, което поисках, дойде при мен, сякаш бях казала „Сезам, отвори се!“.

— Ще те убия, мръсницо!

— Е, сега вече наистина приличаш на онзи Джони Леонфорте, когото познавах… — подхвърли тя, без да забавя ход. — Нищо общо с Червената кралица, която успя да заблуди и най-големите умове на Вашингтон! Как го постигна, Джони? Колко президенти минаха през ръцете ти? Представи си само докъде стигна, а? Едни нещастен сицилиански комедиант! — от устата и се изтръгна подигравателен смях: — Защо ме мразиш, Джони? Аз ти направих огромна услуга. Без мен положително щеше да си останеш едно бедно и нещастно актьорче! Помниш ли колко те отегчаваха деловите отношения? Забрави ли, че ме молеше да поема дори счетоводството?

— Ти ми отне живота, Фейт! Погледни лицето ми! Някога бях красив мъж, по след това претърпях толкова много операции, че вече не помня бройката! Наложи се да променя името си, наложи се цял живот да се крия! Да, Фейт, да се крия! Но без къща, без семейство, без уважението на хората с благородна кръв… Тези неща съм ги искал цял живот, а ти ми ги отне! — лицето на Джони потъмня от притока на кръв, кожата му се изпъстри със сини жилчици. Вървеше след нея леко приведен, сякаш искаше да се предпази от думите й, изведнъж превърнали се в остри ножове.

Тя отново се разсмя, в гласа й се доловиха хладни и малко жестоки нотки:

— Нищо не се е променило, Джони. Аз все още ти водя счетоводството…

— Не! Ти, Оками и Доминик направихте всичко възможно да ме отстраните от играта!

— Събра се с лоши приятелчета, Джони — поклати глава Фейт. — И реши да играеш двойна игра… На ФБР се представяш като Червената кралица — дълбоко законспириран агент на правителството, истински национален герой… Едновременно с това обаче дърпаш конците на „Огледалото“, лично избираш отбрани мафиоти, манипулираш племенника си Чезаре да ги издига на ръководни постове във фамилния бизнес, да ти бъдат лично предани… Беше герой и престъпник едновременно, но дойде време за равносметка…

Стигна далечната стена на конюшнята, тялото и леко се измести вляво и скри от очите му това, което висеше там.

— Повтаряш номера и с „Годайшу“, Джони… Обединяваш тази организация с „Огледалото“, за да се измъкнеш от опеката на ФБР и законите, за да сложиш ръка върху бизнеса в световен мащаб… Но този път допусна грешка, Джони… Онези момчета от „Годайшу“ пет пари не дават за теб. Дълбоко се заблуждаваш, ако все още се надяваш, че двамата е Чезаре ще им бъдете равноправни партньори… Те просто ви използват, Джони. Като пропуск за последните забранени територии в Америка…

Гърбът й опря в меката обработена кожа, това и даде чувство за сигурност.

— Помисли си само — мафията и правителството в тесен съюз! Наистина крайно съблазнителна комбинация за организация като японската Якудза! — дясната и ръка незабележимо пропълзя по стената, пръстите и се обвиха около кожата. — Но каква, мислиш, ще бъде съдбата на теб и Чезаре, когато „Годайшу“ заеме стабилни позиции тук?

— Погрижил съм се за това — изръмжа Джони. — Разполагам с поверителна информация от източник с кодираното име… — млъкна за момент, после тръсна глава: — Всъщност защо да не ти го кажа? Едва ли ще имаш възможност да извлечеш някаква полза от това, тъй като след малко ще бъдеш труп… — направи опит да се усмихне и Фейт отново потръпна. — Псевдонимът на моя източник е Нишики. Благодарение на поверителната информация от него аз успях да постигна сегашното си положение и да стана ръководител на „Огледалото“.

— Идиот! — презрително го изгледа Фейт. — Нишики е псевдоним на Микио Оками! Той те захранваше с информацията, която двамата с Доминик искаха да притежаваш!

— Не! Това не може да бъде! Лъжеш, кучко!

Дулото на магнума започна да се вдига нагоре, но Фейт светкавично измъкна стария колт от големия кожен кобур, окачен на стената. Онзи същия, който преди години беше купила, за да прекратява мъките на осакатените коне…

Ноздрите й потръпнаха от миризмата на смазката, дланта й здраво стисна ръкохватката. Натисна спусъка. Веднъж, втори път, лъхна я горчив барутен дим.

Доста по-късно възстанови в съзнанието си смаяното изражение върху лицето на Джони Леонфорте, извитите му на тръбичка устни, сякаш искаше да възкликне „О!“ — съвсем като малко момче… Тялото му политна назад и бавно се смъкна на колене, конете зад гърба му уплашено пръхтяха и се притискаха в стената… Фейт внимателно се прицели и натисна спусъка за трети път. Куршумът попадна в лицето му, тялото му отскочи назад и се просна по гръб върху бетонния под, посипан с изсъхнала слама.

— В крайна сметка не е толкова трудно да убиваш — въздъхна Фент и се наведе над безжизнения труп на Джони Леонфорте.

Фактът, че си необичайно надарен, не означава, че автоматически разбираш своята дарба, беше казал някога Канзацу.

Едва сега, в този миг, Никълъс разбра скритата ирония в думите на своя сенсей.

Миг, крито може би се повтаря отново и отново, като кръгове по спокойна вода, променящ всичко по пътя си. Миг, неизбежен като вдишването, което следва издишването…

Какво му беше казала Сейко преди отлитането за Европа? Какво беше родило паническия страх в очите й? Ще бъдете различена… Толкова различен, че никой няма да ви познае…

Да, това наистина се случи.

Челесте стискаше ръката му, сърцето и лудо биеше, усетило приближаването на месулета. Но той не я забелязваше, всичките му сетива бяха насочени навътре. Към подготовката за последния решителен скок. Налагаше се да обърне гръб на всичко, което беше научил от Канзацу. Сега му трябваше вяра. Не в това, което беше научил, не в хората, които го бяха обучавали. Трябваше му вяра в собствената дарба.

Прибягна до „харагей“, за да намери себе си. Дишането му почти замря, пулсът престана да се усеща. Лицето му бавно се обезцвети и стана бяло като платно. Челесте прехапа устни, но не издаде нито звук. Той я беше предупредил.

Кръвта и жизнената енергия се концентрираха в „хара“ — блестяща топка дълбоко в душата му, бавно и неуловимо се завърна към момента в клетката, когато беше здраво привързан към психиката на месулета, когато врагът извика на помощ свещената бяла сврака и с нейна помощ отвори забранената Шеста врата…

Тогава не знаеше дали е успял да запомни странните слова на заклинанието, но сега те изплуваха ясно в главата му, извикани на живот от силата на „харагей“. Започна да ги произнася бавно, сричка по сричка — точно както месулетът ги беше произнасял във фабриката за роботи. Забранената Шеста врата постепенно се открехна, освободен изцяло от Тао-тао, Никълъс бавно пристъпи прага…

— Господи! Той е тук!

— Маргарет!

Но тя вече тичаше към вратата и след миг изчезна по посока на градината. Изненадан, Кроукър бързо я последва.

На стотина метра по-нататък, отвъд дръвчета и храсти, бавно се надигна женска фигура. Тичайки след Маргарет, Кроукър все пак успя да я огледа. Гъстата червеникава коса, овалното лице с безупречно правилни и някак агресивни черти бяха достатъчни. Инстинктът свърши останалото и той вече знаеше коя е тя.

— Челесте!

Маргарет извика високо името, в следващата секунда двете сестри се прегърнаха.

Кроукър бавно пристъпи към тях. Значи тази червенокоса красавица с насълзени очи е любимата сестра, за която беше споменала Маргарет!

— Лю! — извърна се към него Маргарет. — Челесте е била тук с твоя приятел Никълъс!

— Ник? Къде е?

Видя отчаянието в очите й, нервите му се стегнаха на топка.

— Ник и До Дук…

— Накъде тръгнаха?

— Трябва да дойда с теб, Лю — обади се Маргарет.

— Не! — извика Челесте. — Не знаеш какво чудовище е този месулет, не знаеш какво направи с Ник!…

— А ти не знаеш какво направи с мен — горчиво въздъхна Маргарет. — Той уби Дом, миличка…

— О, Господи! — проплака червенокосата. Тихо, но с такова отчаяние, че космите по врата на Кроукър настръхнаха. Челесте се вкопчи в сестра си: — Още една причина да се държиш по-далеч от него!

— Той няма да ми стори нищо лошо — поклати глава Маргарет. — Между нас трябва да стане нещо… Не мога да го изразя с думи… — очите й се забиха в красивото лице на сестра й: — Разбираш какво искам да кажа, нали?

Кроукър усети някаква незабележима промяна в светлината и неволно потръпна. Челесте бавно кимна с глава:

— След като трябва… Двамата носят маски, До Дук направи това… Неговата е с чертите на Никълъс, той пък носи лицето на виетнамеца… Мисля, че по свои причини До Дук иска да влезе в кожата на Никълъс…

— Да тръгваме — процеди Кроукър и направи няколко крачки в посоката, която му показа Челесте. После спря и се обърна към нея: — В къщата на Ник има един човек, който се казва Танцан Нанги. Той е близък приятел, можете да му се доверите напълно. Идете при него.

Челесте колебливо кимна с глава. Остана на мястото си, докато двамата се скриха зад китката миниатюрни дръвчета гинко с оголени клонки…

Колко престъпления беше извършил през живота си? Не можеше да каже със сигурност. Никога не беше ги броил, всъщност не знаеше дали вече е способен да каже какво е престъпление и какво не… Само за един случай беше напълно сигурен.

Убийството на Ао.

Уби го заради единствената тайна, която старият шаман отказа да сподели със своя ученик — заклинанията, отварящи забранената Шеста врата. Уби Ао — човека, който прибра при себе си едно безпомощно и уплашено момче, въпреки неодобрението на останалите старейшини. Ао — човекът, който се зае да го посвети в тайните на месулетите, да го дари с могъщата сила на древните магьосници.

Може би предварително съм знаел, че ще извърша това престъпление, мислеше До Дук, докато преследваше Никълъс през гората. Как иначе може да се обясни изборът на бялата сврака за мой покровител и мой свещен символ? Дали в онзи момент Ао е виждал бъдещето, знаел е какво ще се случи? Пред очите на До Дук отново се появи смаяното лице на стария шаман, току-що научил за избора на бялата сврака… Може би точно тогава е усетил приближаването на собствената си смърт, може би бялата сврака е прошепнала нещо в ухото му…

Ао — човекът, който го беше обичал. Човекът, превърнал се в прах…

До Дук измъкна от парализирания му мозък всичко, което му беше необходимо. После вдигна безжизненото тяло, пренесе го до брега на реката, затвори с палци клепачите и натисна главата му под водата. Нищо повече не можеше да направи. Прониквайки в съзнанието на главния шаман на нунгите, той беше нарушил свещените правила и трябваше да умре. Но преди това трябваше да убие Ао.

В момента, в който душата на Ао напускаше съсухреното тяло, бялата сврака кацна на рамото на До Дук и му проговори.

Тласна безжизнения труп по течението, от отсрещния бряг се отделиха два огромни крокодила и бързо заплуваха към него.

Нахвърлиха се върху трупа почти едновременно, водата закипя и започна да променя цвета си. Последвал съвета на бялата сврака, До Дук нагази във водата и се присъедини към пиршеството на хищниците.

Небето беше ясно, той добре си спомняше това. Въздухът беше невероятно чист и сладък, вдишваше се като омаен нектар.

Прекосявайки малка затревена полянка, той усети тежест на рамото си. Бялата сврака се приведе към ухото му и тихо посочи пътя, по който беше поел Никълъс.

Стигна върха на малко възвишение, отвъд него имаше полегат склон, свършващ до водите на малко езеро. Двойка щъркели шумно плеснаха с криле и напуснаха отсрещния бряг, вероятно разтревожени от нещо… Повърхността на водата беше гладка като огледало.

В същия миг ноздрите на До Дук се разшириха, той спря на място и колебливо се обърна. Подуши присъствието на Маргарет. Не на тялото, а на душата й. Беше сигурен, че се приближава към него.

Приклекна като звяр, попаднал в капан. Душата му се гърчеше от любов и черно отчаяние. Сякаш окървавен касапски нож пронизваше гърдите му.

В следващия миг я видя. Изскочи иззад гротескните гинко и бавно тръгна към него. Решителна, неустрашима… Сърцето му пропусна един такт.

— Маргарет… — прошепна той, тялото му отмерваше крачките й с конвулсивни гърчове: — Аз исках да… Исках…

— Зная какво искаш — отвърна тя, прекрасна на фона на зеленината зад гърба й. — Винаги съм знаела.

— Ти си единствената!…

Дишаше на пресекулки, изведнъж му се прииска да захвърли маската, да й покаже истинското си лице. Всъщност това беше без значение. Беше гол пред нея — така, както по време на дългото им пътуване към Минесота. Едно безкрайно, вълшебно пътуване…

Тя го видя. Целият, без остатък. Не потръпна, не отклони погледа си. Измамната маска, предназначена за жените в живота на До Дук, сега не означаваше нищо. Видя го такъв, какъвто е бил някога — преди реките пролята кръв, преди да овладее магическото заклинание, преди да извърши единственото ужасно престъпление на живота си… Видя го и дори не потръпна.

— В мига, в който те срещнах, аз разбрах, че ти ще бъдеш краят — прошепна той. — Видях те и някъде дълбоко в себе си почувствах, че повече не мога да бъда това, за което цял живот се бях подготвял… — даде си сметка, че изпуска контрола върху себе си, но вече не можеше да спре: — Научих се да убивам и лесно го правя… Но не мога дори да си помисля, че ще нараня теб… Предпочитам да умра!

— Зная. Ние сме един в друг.

Пристъпи към нея, в душата му запърха непознато чувство, все още неоформено, но въпреки това страшно.

— В началото мислех, че искам да се страхуваш от мен като всички останали… Но ти дори не трепна. Победи ме със силата на духа си, от собственото ми могъщество не остана нищо, бронята ми е разкъсана… Сега навсякъде около мен вият хрътките, скоро ще бъда на парчета…

— Това не е необходимо — протегна ръка тя. — Всичко свърши. Аз мога да те спася. Ела…

Но в съзнанието му проблесна ужасно видение, той изведнъж разбра, че никога не може да притежава тази жена; че чувствата, които изпитва в момента — могъщи и необясними, — никога няма да се повторят… Стрелна се напред като атакуваща кобра, в същия миг усети тежък страничен удар. От устата му се откъсна протяжно стенание, сляло се с писъка на Маргарет:

— Не! Почакай! Аз мога да…

Стовари се на земята, пръст напълни очите и ноздрите му. Светкавично се претърколи встрани, тежестта изчезна. Близостта на Маргарет го ослепяваше. Искаше да я повика, да я докосне, да й каже… Хилядна от секундата не му достигна да хване ръката й, да осъществи контакта, който в този миг означаваше всичко за него… Превърна се в елен, попаднал в обсега на фаровете на бясно препускащ автомобил, парализиран от ужас и изненада, неспособен да реагира.

Може би не всичко е изгубено. Може би точно това е решителният момент, в който трябва да направи своя избор. Между живота и смъртта. Но как би могъл да го направи? Животът е една безнадеждна война срещу емоциите, които в крайна сметка ще доведат до неговото унищожение. А смъртта просто не съществува сред понятията на месулета…

Нещо остро разкъса тялото му, от устата му се откъсна грозен вик. Сведе поглед надолу и видя пръстите на някаква странна механична ръка с остри като бръснач стоманени нокти. Изкрещя още веднъж, отскочи настрана, кракът му се стрелна по посока на нападателя. Чу тежко изпъшкване, придружено от падането на едро тяло, лакътят му автоматично се насочи към слънчевия сплит на непознатия. Но душата му вече търсеше друго… Търсеше Маргарет.

Мигът обаче беше отлетял и вече нямаше да се върне.

Мъжът с неговото лице се появи внезапно, сякаш от небитието. Ударът му беше насочен в оголената шия на До Дук, малко над сънната артерия. Той контрира със саблен удар над стомаха — там, където се събираха нервните възли. Направи го механично, по инстинкт.

Паднаха във водата едновременно. Брегът от тази страна на езерото беше стръмен, на метър от него имаше плитчина. Но инерцията от падането беше толкова силна, че те се претърколиха през нея и потънаха в дълбокото.

Почти парализиран от сабления удар на До Дук, Никълъс направи опит да улучи главата му. Знаеше, че трябва час по-скоро да нанесе фаталния удар, иначе положението му щеше да стане сериозно. Но водата пречеше и на двамата, нападателните удари „атеми“ губеха от силата и ефективността си.

Никълъс стискаше главата на До Дук в желязна хватка, ръбът на дланта му търсеше артерията на шията. Другата му ръка притискаше устата и носа на противника.

Вкопчени един в друг, двамата яростно ритаха с крака и навлизаха все по-навътре, водата кипеше и се пенеше.

Замаян от натиска, До Дук все пак успя да нанесе нов удар в слънчевия сплит на Никълъс, сграбчи го през кръста и двамата заедно потънаха в здрачните дълбини. Биеха се отчаяно, всеки искаше да задържи малко въздух в гърдите си. Но усилията бяха прекомерни, студената вода вземаше своето.

Изскочиха на повърхността с обединени усилия, но вече не бяха в състояние да се задържат там. Бързо се насочиха към дъното, светлината започна да се разсейва и скоро напълно изчезна. Телата им останаха здраво преплетени. Продължаваха движението си, но До Дук нямаше представа за посоката. Концентрира се върху противника, пръстите му се стегнаха около гърлото му.

Усети ударите на Никълъс по тялото си, може би и някаква болка. Блокира я с усилие на волята, пръстите му продължаваха да се стягат, нищо друго нямаше значение.

Тъпанчетата на ушите му регистрираха увеличението на налягането, появило се заедно с дълбочината. Нямаше време за него, нямаше време за никакви странични фактори. Съзнанието му беше изпълнено е кървави отблясъци, е магическата сила на месулетите… Мислеше само за едно — как ще се измъкне от тъмните дълбини и ще се върне при Маргарет, която го очаква на брега…

Никълъс разбра, че се дави. Всъщност давеха се и двамата, но месулетът едва ли си даваше сметка за това. Усещаше концентрацията на противника си, виждаше я като тъмна звезда, натежала от прекомерна гравитация и отровни изпарения.

Съвсем съзнателно го беше примамил тук, в средата на езерото. Защото знаеше какво се крие в черните дълбини, помнеше какво беше хвърлил на дъното му в онзи далечен ден, в който любовта му към Джъстин беше силна и всеобхватна, в който и двамата гледаха с надежда към бъдещето… Сега трябваше не само да оцелее, но и да се приближи максимално близо… Ето, още малко, още съвсем мъничко… Вече го усеща, почти се докосва до него…

Съзнанието му започна да долавя това, което се мержелееше в душата на месулета, пред очите му се появи неясно видение. Фабриката за роботи, напоеният с миризма на машинно масло въздух, тихите стенания на мъчителя му… Всичко това потрепна и изчезна, на негово място се появи размазан образ на жена… Беше като гравиран в съзнанието на месулета, властен и силен като праисторическо чудовище… За пръв път беше в състояние да почувства изцяло черните мисли на противника си, извиващи се като отровни змии в тръстикова кошница…

Вече беше напълно готов да се възползва от силата, която откри отвъд Шестата врата; готов да стовари върху противника си огромната огнена топка на невероятната й психическа мощ… Но после изведнъж разбра, че тази мощ е обвила пипалата си колкото около него, толкова и около месулета. И заплашваше да ги унищожи с божествено безпристрастие. И двамата.

Поколеба се само за миг, желанието за мъст беше заместено от състраданието. За хилядна от секундата, но това се оказа предостатъчно. И сега плащаше цената за проявената слабост. Давеше се.

Събра последните остатъци от психическите си сили, отвори танжинското, си око. Бавно прекрачи прага на Шестата врата, твърдо решен да се откопчи от лапите на този демон и да го унищожи. Но оттатък вече го очакваше месулетът. Стоеше точно на мястото, към което се стремеше Никълъс. Никой не беше в състояние да предприеме каквото и да било. Блокираха се взаимно и това означаваше край.

Потъваха все по-дълбоко и по-дълбоко, краката на Никълъс ритмично се свиваха и разпускаха, насочвайки вкопчените им тела към средата на езерото. Най-сетне пред очите му се появи дъното. Отправи мислена молитва към Бога да не е объркал посоките, да е там, където искаше да бъде. Защото това беше последният шанс за оцеляване, единствено надеждата пазеше последните остатъци от кислород в дробовете му. Изгуби ли нея, всичко ще бъде свършено.

И тогава го видя.

Връхчето на катаната стърчеше от тинята на дъното като призрачен Божи пръст… На същата онази „дай-катана“, която беше получил като подарък от Полковника… Казваше се „Ис-хогай“ — „Жажда за живот“… Едно наистина многозначително име…

Очите му се извъртяха, периферията им бързо се запълваше с мрак. Ритна с крака, вплетените им тела се насочиха към острието. Когато хвърли дългата сабя във водите на езерото, искрено се беше надявал да не я използва никога повече. Тежката дръжка се беше забила в тинята на дъното, оттам стърчеше само малка част от дългото острие.

До Дук усети омекването на Никълъс и затегна хватката си. Никълъс вече не беше сигурен, че ще успее да измине последните два метра, които го деляха от катаната. Вдигна ръце и заби нокти в лицето на виетнамеца. В своето лице! Напипа едва видимото ръбче на маската, повдигна го и водата влезе под нея. Лепилото омекна, изкуствената кожа започна да се свлича. Пръстите му я смачкаха и я натикаха в очите и носа на месулета. Онзи беше принуден да пусне гърлото на Никълъс, за да я махне от очите си. Това беше удобният момент. Мощното ножично загребване на краката му ги насочи надолу. Вчепканите им тела се завъртяха, в един момент гърбът на Никълъс се оказа в опасна близост до острието на катаната. Прекрати гмуркането и успя да се изплъзне. Инерцията на въртенето обаче продължи, в следващата секунда тялото на До Дук се оказа срещу острието. Рязък тласък с краката, движението надолу видимо се ускори. Видя и почувства това, което се случи. Лицето на месулета беше скрито зад гротескно смачканата маска, но острието на катаната се заби дълбоко в гърба му. Краката му лудо заритаха, алени облачета започнаха да се издигат нагоре, прорязвайки водата като някакви странни хвърчила…

Никълъс продължаваше да натиска, острието на катаната проникваше все по-навътре, сякаш жадно да пронизва тялото и костите на неочакваната си жертва… Натискът върху гърлото му отслабна, гърдите му щяха да се пръснат от липсата на кислород. Ритна с крак, единствената му мисъл беше час по-скоро да изскочи на повърхността.

Но тялото му не помръдна.

Сведе поглед надолу. Ръката на месулета се беше вкопчила в левия му глезен. Опита да се гмурне, за да я достигне. Но ъгълът беше прекалено остър, силите му стигнаха само колкото да докосне пръстите на месулета. Разбра, че няма да успее да се освободи.

Увиснал безсилно във водата, насочил поглед към застиналото в злобна гримаса лице на противника си, Никълъс бавно извъртя глава и се втренчи в синия полумесец, татуиран от вътрешната страна на здравата китка… В главата му бавно нахлуха виденията, придружаващи последните мигове на До Дук:

… Река сред джунглата, слънчевите лъчи с мъка пробиват гъстата зеленина… Нетърпима жега… Черен леопард изрича магически заклинания… Старец с прорязано от дълбоки бръчки лице… Бръчките на времето и познанието… До тях — синьо-бяла татуировка, белегът на смъртта… Крокодили лениво размахват опашки под горещото слънце, челюстите им са разтворени в очакване на храна… Вкус на човешки мозък… Бяла сврака надава тържествуващ крясък, крилете й се размахват към медния диск на слънцето…

Умираше бавно, заедно е врага си. Разпокъсаните видения видимо отслабваха, неясните мисли напускаха съзнанието му заедно с последните мехурчета въздух, втурнали се нагоре, далеч от този прозрачен гроб…

Гробовни псалми, излизащи сякаш направо от земните недра… Красива тъмнокоса жена с блестящи очи… Маргарет, искам да ти кажа колко… Величествена, ужасяваща красота… Да ти кажа, че… Като Цирцея… Аз… По-могъщо от Гим — синият полумесец, от всички древни ритуали на месулетите… Не мога да те докосна… Остава ми само този кратък миг… Да ти кажа… Обичам те…

После всичко изчезна, Никълъс остана сам в хладните дълбини.

Времето сякаш спря, не чувстваше дори бавните удари на сърцето си. Кръвта му започна да се вледенява. А после… После изведнъж усети раздвижването на водните пластове. Усети ги със студените си бузи, останалата част от тялото му вече беше изгубила всякаква чувствителност. Бавно и уморено извърна глава. Стори му се, че вижда някаква неясна сянка. В следващия миг пред очите му изскочи мъжка фигура, страните й бяха гротескно издути от поетия въздух, там, горе, на повърхността…

Въздух!

Примигна и фокусира погледа си. Беше Кроукър, тялото му бързо се плъзгаше през прозрачната вода. Ръката му беше протегната напред, сякаш за поздрав. Биомеханичната протеза от титан, поликарбонати и неръждаема стомана, която беше заместила живата ръка, изгубена при опита му да помогне на Никълъс. Така и не успя да си прости, не можа да се освободи от чувството на вина. Приятелят му беше осакатял по негова вина и нищо не можеше да промени този факт. Макар че самият Кроукър отдавна му беше простил и забравил… Ето го сега и него, протяга му именно тази ръка… Никълъс поиска да я стисне. В знак на приятелство, като символ на факта, че най-сетне беше простил на самия себе си…

Замаяно гледаше как стоманените пръсти на Кроукър се плъзгат надолу, хващат мъртвата китка на месулета и я извиват назад, освобождавайки глезена му от мъртвата й хватка.

После приятелят му се обърна с лице към него, сграбчи го през кръста, краката му се раздвижиха в могъщ ритъм. Светлото кръгче над главите им бързо започна да нараства, мракът отстъпваше място на дрезгава светлина. Мразовитият гроб остана далеч долу, горе ги очакваха последните лъчи на слънцето. И въздух. Много въздух!

Епилог

Нова година

Ах, колко много искам дете да бъда пак на Нова година!

Иса

Токио

Огромният Боинг 747 напусна пистата с оглушителен рев на моторите, зад опашката му се разстла тънка димна пелена. Дискът на слънцето потъмня, сякаш зацапан със съсирена кръв.

— Искам да бъдеш сигурен само в едно — промълви Маргарет, спряла лъчистите си очи върху лицето на Кроукър: — Престана ли да те виждам, със сигурност ще умра!

— Май наистина ще се окажеш сирената, за която те мислеше До Дук — усмихна се Кроукър в опит да обърне всичко на шега, но тя рязко извърна глава.

— Усетих смъртта му — прошепна. — Чух как вика името ми…

— Защо е направил всичко това, Маргарет? Защо е убил Дом и останалите?

— Защото само това е умеел да върши — отвърна тя. — За него животът е бил смърт. Нищо друго. Просто се е опитвал да оцелее…

— Бедният…

— Питам се какво щеше да направи, ако ти и Никълъс му бяхте позволили да ме докосне? — повиши глас тя, опитвайки се да надвика грохота на още един джъмбо, набиращ скорост по пистата.

— Кой знае — сви рамене Кроукър. — Мога само да предполагам… Мисля, че и той не е знаел, пък и не е искал да знае… Постъпи така, за да ни провокира. Просто защото нямаше друг ход… Беше прав за хрътките, които пекат да го разкъсат…

Тя отново извърна лицето си към него, от изражението и беше ясно, че за момента предпочита да оставят До Дук на мира.

— Наистина мисля това, което ти казах преди малко…

— Зная — кимна Кроукър. — Но зная и къде отиваш — при Тони Д. — помълча, после неохотно добави: — Ще ти бъда задължен, ако ми опишеш начина за връзка е Нишики…

Маргарет поклати глава:

— Това няма да стане. Просто защото е ключът към цялата власт на Дом… Дори на теб не мога да го дам… — на лицето и се появи отчаяна усмивка, протегна ръце, прегърна го и впи устни в неговите. — Бизнес…

Той я притисна към себе си, усетил соления вкус на прощалната целувка.

— Идвай си по-скоро — прошепна тя и с усилие се откъсна от прегръдката му. — На Франси сигурно вече й е мъчно за теб… — стисна чантичката под мишницата си и добави: — Ще ме изпратиш до изхода, нали?

Той напрегнато я гледаше.

— Стигнах максимално далеч, Маргарет… Дори не съм си представял, че ще съм способен на такова нещо.

Тя кимна с глава и стана. Направи крачка по посока на изхода за заминаващи пътници, после спря и се обърна.

— Кога ще се прибереш у дома?

— Когато всичко свърши — отвърна той. — Когато мога…

— А след това?

— Ще оставим нещата в ръцете на съдбата. Нали?

Тя се поколеба за миг, после на лицето и се появи усмивка.

— Мисля, че си прав — каза. — Поне за момента…

— Не би трябвало да я хвърлям там — промълви Никълъс. — Беше арогантно от моя страна… Сякаш съм зашлевил баща си през лицето.

На стената зад гърба му блестеше Ис-хогай — свещената самурайска катана, прибрана във временна кожена ножница. Беше поръчал специален калъф от скъпа лакирана кожа със сребърен обков, но той все още не беше готов. Правеше го деветдесетгодишен старец, може би един от последните майстори на традиционни ножници в страната.

— Този дом беше различен без нея — поклати глава Кроукър. Замълчаха, очите на детектива напуснаха дългата сабя и се спряха върху двете рамки, на които Никълъс беше опънал маските на До Дук. В началото му се стори странно, че приятелят му иска да запази тези гротескни спомени за един човек, който за малко не го уби… Но после си спомни думите на Маргарет, разбра, че наистина много малко неща в живота са толкова точни копия на действителността. Злото и доброто имат безброй лица!

— Ходи ли на гроба? — попита с въздишка той. Имаше предвид гроба на Джъстин.

— Още не — поклати глава Никълъс. — Трябва ми време, за да възприема смъртта й… Не искам да ходя там, преди да получа покой, преди да сключа примирие с духа й… — стисна ръце и добави: — Този дух все още витае тук, или поне частица от него… Най-ясно усещам присъствието му сутрин, когато отивам да се упражнявам в залата… Според мен тя трябва да се освободи от този дом, Лю…

Кроукър кимна с разбиране:

— Тогава й дай време, Ник — въздъхна, в гласа му се промъкна нотка на облекчение: — Добре е, че поне няма да мислим повече за сенатора Бейн… Силата му се стопи заедно със смъртта на Червената кралица. На Фейт Голдони не й беше трудно да обедини досегашните му врагове, внезапно набрали кураж…

— Но „Годайшу“ е непокътнато — поклати глава Никълъс. — Имам предчувствието, че нашите действия само са го одраскали… Къде е Оками? Какво му се е случило? Нанги е убеден, че той е жив. Опасността продължава да съществува, особено за него, затова трябва да намерим отговорите на немалко трудни въпроси…

Навън валеше сняг, изтичаше последният ден от годината. Предстоеше празничната нощ, времето на обновлението… При такива празници всичко е възможно…

— Много бих искал да зная какво са кроели Оками и Доминик Голдони — въздъхна Кроукър.

— Нямаме избор — поклати глава Никълъс. — Трябва да търсим отговор на загадката по данните, с които разполагаме.

— Ако можем…

— Мисля да започна с Тецуо Акинага, Акира Шоза и Томоо Козо — тримата оябуни от Вътрешния съвет на Якудза. Един от тях е организирал заговора за убийството на Кайшо. После ще се заема с „Авалон ЛТД“. Те търгуват с всички видове оръжие, главно от руски и китайски произход. В това няма нищо необичайно, но аз се безпокоя от факта, че в офертите им фигурира и американският изтребител Ф-15…

— Това трябва да е работа на Уоксман, тоест на Червената кралица — подхвърли Кроукър. — За него не е било особено трудно да осигурява подобни доставки…

— Точно така — кимна Никълъс. — Надявам се, че само той е бил в състояние да го прави.

Кроукър допълни чашата си с кафе от каничката-термос.

— Защо според теб Доминик е казал на До Дук, че ти си Нишики? — попита той.

— Кой знае? — сви рамене Никълъс. — Може би Оками му е внушил, че аз съм Нишики, опасявайки се именно от това, което се случи… Оками е знаел, че само аз съм в състояние да спра До Дук.

Очите му се насочиха към снега зад прозореца. Зимната тишина се промъкваше неусетно, като малки облачета, скриващи звездите под тънката си пелена…

— В момента, най-много се безпокоя от „Факел 315“ — промърмори той. — Не съм престанал да го правя от момента, в който открих този код върху софтуера на „Авалон“ в Париж…

— И аз си мисля за него — призна Кроукър. — Още като го спомена пред мен, останах с впечатлението, че става въпрос за някакво секретно оръжие, вероятно все още в експериментален стадий, до което се опитват да се докопат… Ако случаят наистина е такъв, готов съм да заложа всичките си спестявания, че става въпрос за американска техника.

— Съгласен съм — замислено кимна Никълъс. — Но има и друга вероятност, която не трябва да пропускаме… — пръстите му замислено забарабаниха по облегалката на стола: — Ами ако цифровата индикация 315 не е номер, а краен срок? Трети месец, петнадесето число… Това значи средата на март, нали? — от устата му се откъсна тежка въздишка: — Ех, защо Оками не е тук сега! Сигурен съм, че знае какво означава „Факел 315“!

— Според Нанги той се опитва да ни насочва отдалеч — отбеляза Кроукър.

— Така е. „Авалон ЛТД“ го доказва. Не трябва да забравяме и международния трафикант на оръжие Тимъти Делакроа — онзи, за когото се споменава в информацията на Харли Гоунт. Според Харли, Делакроа твърди, че „Сато“ е един от редовните му доставчици… Което значи, че в тази работа е замесен покойният Винсънт Тин.

Размениха си продължителни погледи, натежали от спомени.

— Изпрати ли Маргарет? — попита Никълъс.

— Късно снощи я качих на самолета — кимна Кроукър.

— Сигурен ли си, че постъпи правилно? — внимателно го изгледа Никълъс.

— Не съвсем — усмихна се пресилено Кроукър, въздъхна и вече сериозно добави: — Не искам да я пусна да си отиде от живота ми, Ник… Но какво друго мога да сторя? Аз съм ченге, дявол да го вземе! Винаги съм бил на страната на закона!

— А сигурен ли си, че тя е на противната страна?

— Какво искаш да кажеш? — учудено го изгледа Кроукър.

— Тя е страхотна жена, Лю…

— Тя е една шибана мафиотка, приятел! Никълъс сплете пръсти.

— Микио Оками е Кайшо на Якудза — тихо промълви той. — Преди два месеца положително бих го предал на закона, даже бих подскочил от радост… Но сега вече не съм толкова сигурен… — отмести очи от заснежената градина и ги спря върху лицето на приятеля си: — Ще ти задам един въпрос, Лю… Как мислиш, аморална личност ли е Маргарет?

— Аз… — Кроукър объркано млъкна, даде си сметка, че просто не знае какво да каже. Къде лежи истината?

— Всички ние крием под маска същността си — продължи Никълъс. — Инстинктивно пазим от очите на другите това, което е най-важно за нас.

В настъпилата тишина и двамата чуха проскърцването на снега под нечии стъпки. Никълъс се размърда и тихо добави:

— Знаеш какво трябва да сториш…

— Да. Нанги и Фейт Голдони са убедени, че под псевдонима Нишики се крие Оками… Ако това е вярно, Маргарет ще знае как да влезе във връзка с него… Дори обиколният път, избран от Оками и Голдони, е далеч по-добър от това, с което разполагаме в момента… А то е нищо.

Кроукър разклати кафето в порцелановата чашка.

— А ако грешат? Ако Оками не е Нишики?

— Пак трябва да търсим Оками. Готов ли си да го сториш?

Кроукър разглеждаше биомеханичната си протеза с интерес, сякаш за пръв път я виждаше. Прекрасно разбираше какво се иска от него: да шпионира Маргарет. При това за продължително време, докато улови всички брънки на сложната верига, която в крайна сметка ще го отведе до Нишики.

— Аз я обичам, Ник — тихо промълви той. — Но ние и двамата знаем правилата… Знаем кои сме, сами сме избрали пътя си… — надникна в тъмните очи на приятеля си и добави: — Не е просто, но това е всичко, което имаме…

Външната врата меко се захлопна, Кроукър стана и се насочи към кухнята.

— Вечеря след един час, нали?

— Отлично — кимна Никълъс и посегна към якето с дебела подплата. — Не е нужно да разчистваш, Сашико ще свърши тази работа утре сутринта…

Челесте стоеше в антрето. Мълчаливо го изчака да обуе топлите ботуши, после пъхна ръката си в неговата и го поведе навън.

Нощта беше изпълнена със синкави сенки. Около дебелото стебло на близкия кедър се беше събрала дълбока преспа, прорязана от мрежа заешки следи. Собственикът им смешно затръска задник и изчезна в храсталаците.

Заобиколиха дръвчетата гинко с призрачно оплетени голи клони, изкачиха хълмчето и започнаха да се спускат към езерото. Повърхността на водата беше замръзнала почти напълно, ледът хвърляше сребърни отблясъци.

— През пролетта ще дойда да се гмурна тук — промълви Никълъс.

— Страхуваш се, че няма да е там?

— Не. Но духът му има нужда от компания. Зная какво е, цял живот съм изпитвал подобно чувство…

— Но този човек беше хладнокръвен убиец, Ник! — стисна ръката му Челесте. — Не мога да разбера защо вие със сестра ми имате толкова особено отношение към него!

— Едва ли ще мога да ти го обясня…

— Тя също. И толкова по-добре…

Обърнаха се и отново изкачиха хълмчето. Оттук се виждаше отсрещният бряг и сгушените по него къщички. До слуха им долетя кучешки лай, неясни човешки фигури се мяркаха около плодните дръвчета и старателно увиваха стеблата им в слама. От краткия си престой тук Челесте вече беше разбрала, че японците не оставят нищо на случайността.

— Какво ще кажеш за „корьоку“ — Божествената светлина? — попита тя. — Все още ли е най-важното нещо на света?

— Ще задам този въпрос на Оками, когато се видим — отвърна Никълъс. — А аз продължавам да мисля, че е именно така. Дори сега е по-важна от всякога!

Мислеше за дарбата, която беше открил отвъд Шестата врата. Може би точно заради нея чувстваше До Дук толкова близък. Този човек беше дарил него, а и Маргарет, е безценен дар… Дар, който коренно промени живота им… Могъществото, което се крие зад Шестата врата, продължаваше да бъде загадка. Никълъс не знаеше до какво ще го доведе то. Беше сигурен само в едно наистина се промени, както беше предсказала Сейко. Рязко и безвъзвратно.

С усилие на волята прекъсна тези мисли и погледна Челесте.

— Не пожела да заминеш със сестра си…

— Ние сме две коренно различни представителки на фамилията Голдони — поклати глава тя. — Ще се успокоя едва след като открием Оками… — Откъм езерото подухна лек ветрец, кичурчето над челото й се раздвижи: — Освен това аз не бих могла да живея в Америка. Ще ми липсват водата и светлината… Тежестта на венецианската история… Сега, през зимата, цветовете са избледнели, сякаш на път да изчезнат… Облачно е, често вали… Но настъпва един вълшебен миг, обикновено в късния следобед… Тогава самотен слънчев лъч пробива облаците, площадчетата и мостовете блясват като старо византийско злато… — очите й гледаха някъде далеч. — Наближава времето за Карнавала, за новото раждане на маските…

По обратния път мълчаха.

Долу, на десетина метра от къщата, Челесте забави ход.

— Зная, че ми се сърдиш — промълви.

— Сърдя ли ти се? — изненадано я погледна той.

— Да. Защото си убеден, че още в началото трябваше да ти кажа коя съм. Но едва ли щеше да ми се довериш, ако знаеше, че съм Голдони… Нали, Никълъс? Оками те познава добре, именно той ме предупреди да не се разкривам…

— Микио Оками продължава да бъде загадка за мен — въздъхна Никълъс. — Все още не мога да обхвана детайлите на сложния му план по отношение на „Годайшу“…

Спряха пред портичката да изтръскат снега от обувките си. После Никълъс отвори вратата към антрето.

— Моля те, не ми се сърди! — прошепна тя. — Защото боли, страшно много боли!

Сенки в нощта. Нарязана от стройните бамбукови стволове, лунната светлина падаше на ивици върху футона на Никълъс. Би трябвало отдавна да е заспал, но тялото му отказваше така желаната от душата почивка. Кръвта му кипеше от копнеж към жената в съседната стая.

Знаеше, че трябва да иде при нея, да се мушне под постелята й. Тя го искаше, и двамата го искаха… Но тялото му беше като парализирано.

Образът на Джъстин отказваше да напусне съзнанието му. Никой не му го беше казал, но той знаеше.

Джъстин е мъртва, защото не е бил до нея, не е предложил своята закрила… Знаеше и друго — отчуждаването между двамата, повяхването на любовта им също се дължеше на него. На него и на Япония.

Тънката преграда от оризова хартия тихо прошумоля. В спалнята пристъпи неясна сянка, шум нямаше. Започна да се приближава към него съзнателно отбягвайки сребърните ивици лунна светлина.

Изправи се пред футона, кимоното се плъзна от раменете й е тиха копринена въздишка. Наведе се и се плъзна под завивката. В ноздрите му нахлу ароматът от тялото на Челесте, възбуждащ и желан както в онези венециански и парижки нощи… Не знаеше какво ще се случи оттук нататък, но беше сигурен, че винаги ще я помни такава, каквато я беше видял в онзи изпълнен с напрежение миг в schola cantorum на църквата Сан Белисарио — величествена и тайнствена под ритуалната маска, истинска представителка на загадъчната Венеция.

— Не мога да бъда като нея…

— Искрено се надявам да не бъдеш — прошепна Никълъс.

— Наистина ли?

— Надникни в душата ми и ще разбереш.

— Не искам да правя това. Никога вече…

Това беше едно от нещата у нея, които особено много го привличаха.

— Когато обърна поглед към лицето ти, виждам само теб и нищо друго!

Тя въздъхна и се сгуши в прегръдката му. Устните му срещнаха нейните, езиците им се преплетоха. После всичко дойде на мястото си. Телата им се сляха в едно, сякаш наистина бяха родени едно за друго.

Никълъс стана на разсъмване. Не искаше да оставя Челесте сама, но тялото и душата му имаха нужда от промяна. Нова година. Навън отново валеше сняг, гъстата му пелена скриваше всичко, с изключение на най-близките дървета.

Потъна в дълбоко съзерцание. Бавно и постепенно в душата му се възцариха покой и величествена тишина. За пръв път от мига, в който Нанги му съобщи за смъртта на Джъстин. Дишаше дълбоко и бавно. Навътре, после навън… „Прана“… С цялата дълбока същност на съзнанието си усещаше, че Джъстин не би имала нищо против присъствието на Челесте в живота му. Защо? Къде би била самата тя, ако все още беше жива? Какво би я направило щастлива? Вдишване, издишване… Това е най-тъжното, помисли си той. Фактът, че отдавна беше изгубил контакт с нещата, които биха я направили щастлива…

Част от съзнанието му улови тихото плъзгане на преградата зад гърба му. Не се обърна. Сашико идваше рано, особено по празници. Свършваше с домашната работа до обяд, после бързаше да се прибере при семейството си.

Проскърца чекмедже, вероятно жената изваждаше нещата, които и бяха необходими за почистването. Тиха, едва доловима стъпка. После втора, трета… Странен шепот изпълни съзнанието на Никълъс, тялото му потръпна и рязко се завъртя. Ръцете му сграбчиха жената и силно я дръпнаха.

Дребната фигурка се просна по гръб, перуката отлетя от главата й. Полите на кимоното се разтвориха, отдолу проблесна зловещото острие на „вакизаши“. Прозрението го връхлетя с огромна сила. Беше виждал снимки на Томоо Козо, Челесте му ги показа още преди време, във Венеция.

Опита саблен удар, но стойката с подгънати крака му попречи. Козо успя да проникне през защитата му, острието на дългия нож се оказа на сантиметри от гърлото му. Втренчените очи на оябуна гледаха злобно, той разбра, че избор няма…

Стегнати като камък, върховете на пръстите му светкавично се стрелнаха към гърдите на Козо, разкъсаха плът и кости, докоснаха горещото, туптящо сърце…

Гледаше втренчено как животът напуска бледото лице на японеца, ушите му автоматически търсеха непознати звуци в тишината на къщата. После започна да се вглъбява в себе си, изгаряше от желание да чуе отново шепота, който беше спасил живота му. Шепотът на Джъстин… Да, беше сигурен в това! Както беше сигурен, че го е чул за последен път… Че духът на Джъстин отлетя завинаги от този дом…

Бдителността бавно започна да го напуска. Знаеше, че това няма да е задълго, войната започваше… Вътрешният съвет на оябуните го беше белязал със знака на смъртта. Все пак още е жив: Както е жив и Микио Оками, дърпащ конците на странен и опасен танц…

Пое дълбоко дъх, адреналинът бавно започна да се оттича от набъбналите му мускули:

Отново се беше разминал на косъм със смъртта, в устата си чувстваше особения й, сладникаво-горчив вкус… Изпръскан с чужда кръв, той стана и бавно излезе в снега. Отпусна се на колене и отправи безмълвна молитва към първия ден на Новата година.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3777

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Завръщането на нинджата

Американска, първо издание

Превод: Веселен Лаптев

Редактор: Константин Божинов

ИК „Гарант 21“, София, 1994 г.

ISBN: 954-8009-44-7 (ч.2)

1

Италианско алкохолно питие, подобно на мастиката. — Б.пр.

2

Заболяване, свързано с чувството за неутолим глад, гадене и повръщане, най-често проявяващо се в годините на пубертета. — Б.пр.

3

Организацията на Американските държави. — Б.пр.

4

Известен американски кънтри певец. — Б.пр.

5

Народност, обитавала южното крайбрежие на Средиземно море три хиляди години преди Новата ера. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Завръщането на нинджата
Част II

Книга втора (Продължение) Стари врагове (Продължение)

Осма глава (Продължение) Олд Уестбъри | Венеция (Продължение)

Девета глава Париж | Олд Уестбъри

Десета глава Токио | Париж | Венеция | Олд Уестбъри | Вашингтон

Единадесета глава Париж | Вашингтон

Дванадесета глава Ню Йорк | Токио | Вашингтон | Париж

Книга трета Безкрайни истини

Тринадесета глава Токио | Вашингтон

Четиринадесета глава Монтаук | Вашингтон | Токио

Петнадесета глава Токио | Вашингтон

Шестнадесета глава Токио | Вашингтон

Седемнадесета глава Токио

Осемнадесета глава Вашингтон | Токио

Епилог Нова година

Информация за текста

1