Ерик Лустбадер

Нинджа срещу Плаващия град

Част II

Част II

Секс и страх

Есента настъпва за мен, който си отивам. Есента настъпва за теб, който оставаш.

Бузон

Токио

Лятото на 1962 година — есента на 1971 година

През 1962 година полковник Денис Линеър направи грешката да запознае сина си с Тцунетомо Акинага. Много пъти през дългите и меланхолични есенни дни след 1971 година Никълъс се беше питал какви са били мотивите на баща му за този акт. Нямаше кой да му отговори, тъй като полковникът беше убит през 1963-та.

През лятото на 1962 година Тцунетомо Акинага беше жизнен мъж, пращящ от енергия като зряла праскова. От много години управляваше клана Шикей. В буквален превод името на клана значеше „смъртно наказание“ и Никълъс често се чудеше защо фамилните старейшини са избрали именно него. Никой не искаше да му обясни тази загадка, най-малко от всички — самият Тцунетомо, който притежаваше чувство за хумор на професионален комедиант. Старецът (Тцунетомо беше много по-възрастен, отколкото изглеждаше) постоянно разказваше вицове и пускаше такива шеги, че момчетата се превиваха от смях.

Момчетата бяха Оми и Хачи, двамата по-малки синове на Тцунетомо, към тях обикновено се присъединяваше и Никълъс. Най-големият — Тетцуо, определен за наследник на баща си като оябун на клана, вече беше напуснал къщата. „Точи си зъбите“, казваше вечно усмихнатият Тцунетомо. Тетцуо беше заминал за Кобе и там управляваше малък, тясно свързан с фамилията клан.

Трудно беше да се каже дали Оми и Хачи харесват Никълъс. Но уменията му по айкидо бяха достатъчно впечатляващи, за да го приемат. Самият Тцунетомо се отнасяше към него с подчертано уважение. Първо, защото беше син на полковник Линеър и второ, защото усещаше безспорната му интелигентност.

— Ти имаш смесена кръв — каза му един следобед тон, докато пиеха чай и хапваха оризови сладкиши. — Това ще направи живота ти доста труден…

Бяха само двамата. Пиеха чая си на колене върху бамбукови рогозки, прозорците на стаята гледаха към малка вътрешна градинка, запълнена почти изцяло с азалии и красиво разпръснати скални късове. Самите азалии бяха подстригани по такъв начин, че приличаха на камъни — това придаваше на градинката особено очарование, човек неволно започваше да мисли за съвършенството на връзката между природата и творенията на собствените си ръце.

Оябунът, който водеше изключително напрегнат живот, обичаше да прекарва по един час с някой от синовете си. Обикновено това ставаше в късния следобед, когато учебните занятия и тренировките на момчетата вече бяха приключили.

— Аз обаче нямам никакво намерение да ти изразявам своето съчувствие, младежо — добави Тцунетомо и захруска поредния сладкиш. — Просто защото ти не се нуждаеш от него. Ще успееш да се справиш с това бреме, на практика именно то ще ти помогне да опознаеш хората… — После смени темата и разказа един виц — за срещата между един селянин и някакъв пътуващ проповедник.

Никълъс избухна в смях.

— Смехът се отразява добре на моите азалии — усмихна се Тцунетомо. — Попиват го със същата жажда, с която събират влагата и слънчевата светлина. Веднага разбирам кога в градината ми се е появил плевел, тъй като плевелите нямат свойството да поглъщат смеха…

— Затова ли толкова често разказваш вицове?

— Отчасти — кимна Тцунетомо и направи знак на Никълъс да допълни чашите. — Моят баща беше голям шегаджия. Разказвал ли съм ти как се промъкна в хотела, в който карах медения си месец, и възпламени няколко бомбички под прозореца на спалнята ми? Ха, ха! Да, наистина беше майстор на номерата, много хора приеха убийството му като лична трагедия… С моите вицове сякаш отново го съживявам… Като слушам смеха ви в къщата си, имам чувството, че отново е тук и пак залага бомбички под прозорците…

Този разговор придоби особено значение за Никълъс, тъй като се проведе няколко месеца след смъртта на Полковника. През цялото това време Тцунетомо не го потърси нито веднъж. Никълъс се виждаше с Оми и Хачи всеки ден по време на тренировките, но и те не го канеха на гости. Нямаше време да се замисли върху този факт, но понякога, особено в почивните дни, изпитваше остро чувство на загуба, следобедните срещи с оябуна очевидно му липсваха.

Обичаше и уважаваше баща си, но Полковника все пак си оставаше европеец и този факт издигаше стена между него и сина му, независимо от изострената му чувствителност към източния начин на живот. А Тцунетомо притежаваше това, което полковник Линеър никога не успя да придобие — особената, типично японска линия на поведение. Може би именно това беше причината, подтикнала Линеър да му представи сина си.

През пролетта на 1964 година Тцунетомо се появи в тренировъчната зала на Никълъс. Там се упражняваше цяла група момчета, но той гледаше само него. Час и половина не мръдна от мястото си, наблюдавайки всяко упражнение, което го караше да прави сенсеят по айкидо. По това време Никълъс вече владееше бойното изкуство почти до съвършенство и беше започнал да се занимава с нинджуцу, но в друга зала и при друг сенсей. Но елементи от официално забранените бойни похвати ясно личаха в начина, по който блокираше хватките на айкидо, прилагаше ги с такава бързина и изненада, че дори сенсеят изпитваше затруднения.

Оябунът търпеливо чакаше, благоразумно оставил бодигардовете си извън залата. Не искаше да нарушава хармонията на обучението, момчетата заслужаваха това. Радостен от срещата, Никълъс с готовност прие поканата му за чай.

По-късно, заслушан в ехото от думите на оябуна, бавно заглъхващи в съзнанието му, Никълъс изведнъж си даде сметка за мъката, която този човек изпитва от смъртта на баща му. Вероятно тя му напомня за смъртта на неговия баща, който е бил брутално убит. И двамата са имали нужда от успокоение преди срещите им да бъдат възобновени… Но тук участваше и едно друго чувство — чувството на безкрайно уважение. Тцунетомо не искаше да остави впечатление, че се стреми да заеме мястото на бащата в сърцето на Никълъс.

— Аз съм Тцунетомо, баща ти наричаха Полковника… — промълви в онзи следобед той, насочил поглед към нежните чашки на азалиите, готови да се разтворят всеки миг. — Аз съм оябун, но той беше нещо много повече… Беше истински създател на мечти… Сега едва ли ще разбереш тези думи, но след време това положително ще стане…

Чаеният ритуал заемаше особено място в живота на Тцунетомо. Продължаваше с часове, никой от помощниците и съветниците му не смееше да го обезпокои. По този начин старият оябун очертаваше демаркационната линия между ежедневния бизнес и нещата, които считаше за особено важни в духовния си живот.

— Виждаш, че тази градинка е оградена от четири стени — посочи с ръка той. — Три от тях са подвижни врати от оризова хартия, които водят към къщата. Четвъртата е стената на самото имение. Насажденията си ниски и това е напълно умишлено. Така вятърът не може да ги разклати и да промени композицията им. Уловил съм слънчевата светлина и сенките, положил съм ги точно там, където искам. Когато сутрин или следобед сядам тук и насочвам поглед към бавното движение на сенките, аз разбирам дълбоката същност на живота и вечния ход на времето. Защото, в крайна сметка, тук никога нищо не се променя. Всеки ден, малко преди разсъмване, животът в тази градинка поема напред, по вечния си цикъл…

Никълъс беше прекарал твърде дълги дни и нощи в самота, потънал в спомени за баща си. Може би затова почувства отварянето на малка вътрешна врата.

— Сякаш виждам и татко тук — прошепна той.

— Рано или късно, в тази градинка се появява всичко, което има значение за нас — отвърна с нескрито задоволство в гласа Тцунетомо, очите му внимателно наблюдаваха как Никълъс отпива от горчивия чай, а здравите му зъби се забиват в оризовите сладкиши. В настъпилата тишина младежът усети, че и двамата мислят за Полковника…

Коленичил върху татамито в царствената поза на шогун, Тцунетомо вдигна глава и каза:

— Искам да ти разкажа една стара история. А като свърша, ще ми кажеш какво мислиш за нея… — прочисти гърлото си и започна: — Някога, още преди Япония да бъде обединена от шогуна Токугава, живял един феодал с подчертана слабост към жените. Бил човек на думата и честта, всички го обичали, включително и любовниците му. Имал много извънбрачни деца, но само един законен наследник. Детето спечелило завинаги сърцето на баща си още при самото раждане. Просто защото напуснало утробата на майка си обърнато обратно, с краката напред. „Би трябвало да умре, а с него и съпругата ви — смаяно поклащали глави докторите. — Но у него съществува изключително силна воля за живот!“

Феодалът следял отблизо развитието на момчето. Вземал го със себе си навсякъде, дори когато влизал в бой с врага. Защитавал го със собствената си броня, пазел го с всички средства, които имал на разположение. Все пак имало и такива дни, в които присъствието на момчето било просто изключено. Това ставало обикновено, когато предприемал дълги и изтощителни походи дълбоко във вражеска територия. В тези случаи поверявал сина си на една от своите крепостни любовници, която считал за пълноправен член на семейството си и й имал абсолютно доверие.

— Младежът заболял малко след като навършил двадесет и една години. Докторите били безсилни да го спасят, макар че опитали всичко възможно, бащата бил покрусен. На погребението дошли всички свещеници от владенията на феодала, ароматичните пръчици горели с ярка светлина. Младата наложница влязла в храма и извършила ритуално самоубийство пред олтара на Буда, в пълно съответствие с религиозния ритуал…

В градинката се появиха три дъждосвиреца. Два от тях кацнаха сред напъпилите цветове на азалиите, перата им заблестяха. Третият си избра върха на най-високия камък и остана там.

Никълъс гледаше именно него.

Помълча малко, после от гърдите му се откърти тиха въздишка.

— От тази история разбирам, че чувството за дълг надхвърля рамките на семейството. Това е чувство за време и пространство, но най-вече чувство за самоопределение… — вдигна глава и погледна Тцунетомо право в очите: — Това ли е правилният отговор?

— Аз не съм будистки свещеник — усмихна се оябунът. — Не мога да кажа какво е правилно и какво погрешно… Просто исках да видя начина, по който тази малка приказка ще се докосне до духа ти…

През последвалите години Никълъс често си спомняше тази приказка. На Полковника и Чонг — своята майка, младежът дължеше изостреното си чувство за чест и дълг, но именно Тцунетомо му помогна да циментира това чувство завинаги в душата си.

През есента на 1971 година Никълъс, вече млад човек с оформен мироглед, влезе в къщата на Тцунетомо. Това вършеше два пъти седмично вече осем години подред. Този път обаче домакинът не беше сам в стаята с шест татами, която използваше за чайните си церемонии и личните дела. С него беше младо момиче, още почти дете. Никълъс с изненада научи, че тя наскоро е навършила пълнолетие.

Опитът му с жените беше бурен и катастрофален, в последно време рядко си позволяваше да излиза с момичета, предпочиташе самотата.

— Ето те и теб — вдигна глава Тцунетомо. — Искам да те запозная с Коей, дъщерята на мой стар приятел… — стана на крака и добави с извинителна усмивка на уста: — Ще те помоля да запариш чай за нашата гостенка. Съжалявам, че трябва да ви напусна за около час, но имам спешна работа… Надявам се да се забавлявате добре.

Коей трудно би могла да се нарече красива жена, особено ако човек разглежда чертите й поотделно. Устата й беше малка и безизразна, големите й очи гледаха хладно и отчуждено, чертите на лицето й бяха прекалено твърди и безкомпромисни. Кожата й беше бледа като на легендарната гейша от XIX век, която никога не излизала без чадър.

Коленичила върху татамито с ръце в скута, тя излъчваше някаква крехкост или — ако човек не е в благосклонно настроение — дълбока несигурност… Никълъс сериозно се запита дали не е инвалид.

Пое задълженията на домакина и се зае да запарва чай. Вършеше всичко в мълчание, според изискванията на ритуала.

Проговори едва когато се настани срещу гостенката с чаша в ръка, зае се да обяснява играта на светлината и сенките в градинката отвъд прозореца.

— Предполагам, че това е доста трудно за вас — промълви Коей, без да вдига поглед към него и без да показва, че слуша обясненията му.

— Какво искате да кажете?

— Че ви е трудно да останете насаме с непозната жена, като при това трябва и да я забавлявате…

— Ами…

— Особено след като Тцунетомо е човек, на когото не сте в състояние да откажете…

— Това е вярно — усмихна се Никълъс. — Но бих изпълнил молбата му дори и да не беше оябун на Шикей… — наведе глава и малко смутено добави: — А на вас ще отговоря, че не ми е трудно, нито пък се чувствам притеснен…

Тя продължаваше да стои с наведена глава. Говореше почти без да мърда устните си, прибраната й на тила коса отразяваше светлината от градината като странен фенер. Обладаваше онази пълна неподвижност, която Никълъс беше забелязвал само у опитни сенсеи, но в нея присъстваше и нов, напълно непознат елемент…

— Не искам да бъда в тежест на никого…

— Какво ви кара да мислите подобно нещо?

— Всичко — отвърна тя и остави чашата си на масичката. — Нито съм красива, нито чак толкова умна, че човек да иска да бъде в моята компания…

— Грешите — поклати глава Никълъс. — Тцунетомо очевидно ви обича и държи да бъде с вас.

Главата й се надигна, в очите й се появи леко смаяно изражение.

— Наистина ли мислите така?

— Разбира се. Самият факт, че ви е поканил в стаята за чай, го доказва. Тук не всеки може да получи достъп…

— Но покани и вас — отвърна тя и сякаш едва сега забеляза присъствието му. Държеше се като охлюв, показал се от черупката си след отдалечаването на хищен звяр.

— Тцунетомо ми е като втори баща — поясни Никълъс, после и разказа за кончината на полковник, Линеър. Тя остана странно равнодушна, сякаш слушаше разказ за някоя малка птичка, прелетяла над градината. После потръпна и обгърна раменете си с длани.

— Тук не се чувствам удобно…

Тцунетомо се бавеше и Никълъс реши да я изпрати. Изглеждаше толкова крехка и чуплива, че просто, не я виждаше да се оправи сама. Преминаха през многобройните постове, охраняващи жилището на оябуна, и излязоха на улицата. Оказа се, че там я чака тежка лимузина с двама широкоплещести якудза на предната седалка. Не бяха от клана Шикей, което означаваше, че Коей е дъщеря на друг оябун… Стар приятел, беше казал Тцунетомо.

Тя се закова на място, очите й гледаха черната кола с ужаса, с който се гледа зейнал гроб.

— Не искам да се качвам — прошепнаха едва чуто устните й.

— Добре, аз ще ви изпратя.

С нищо не показа, че го е чула, дори не се помръдваше. Той хареса явното неодобрение на това, което вършеше баща й. Тцунетомо например никога не показваше с какво се занимава, по време на срещите им в стаята за чай Никълъс искрено се възхищаваше на ума и възпитанието, на щедростта и духовитостта на този човек. Бързо забравяше, че някои от най-близките приятели на Полковника са били оябуни на Якудза като него, много рядко в сърцето му помръдваше чувство за вина, породено от факта, че на практика гостува в дома на един престъпник. После това чувство изчезваше и животът продължаваше както преди.

Коей живееше в имение с високи стени, подобно на това, което обитаваше Тцунетомо. Баща й Токино Каеда беше първи заместник-оябун на клана Ямаучи, разтърсван от жестоки вътрешни противоречия след преждевременната смърт на Катцуодо Козо. Най-големият му син Томоо беше прехвърлил тридесетте, но все още не притежаваше необходимия опит и авторитет, за да поеме ръководството на клана. Това задължение временно беше поето от бащата на Коей, който беше най-старши сред заместниците на оябуна. Наред е преките си функции, той трябваше да обучава Томоо на всичко, което знае.

Майката на Коей беше дребна и спретната жена, крехка и деликатна почти колкото дъщеря си. Годините бяха оставили следите си върху прорязаното й от бръчки лице, бързо сивеещата коса и тъжните, затворени за радостите на външния свят очи. Докато им поднасяше чай, говореше за своите цветя, за начина, по който годишните сезони се отразяват на живота и смъртта в загадъчния свят на растенията. Тя беше майстор на икебана — ритуалното подреждане на цветята. Посрещна Никълъс равнодушно, само в очите й се долови кратък проблясък на изненада. Очевидно беше не по-малко свенлива от дъщеря си, говореше, без да се обръща конкретно към никой от двамата, сякаш в празно пространство…

Токино Каеда беше едър мъжага със суров и сприхав характер. Появи се у дома с един от синовете си и хвърли мрачен поглед към Никълъс и дъщеря си. После подаде куфарчето си на момчето и заплашително избоботи:

— Отиваш в кабинета и няма да излезеш оттам, преди да си научил всичко наизуст!

Не го гледаше, очите му продължаваха да опипват седналите край масичката за чай. Жена му изчезна по посока на кухнята, очевидно за да му приготви вечерята.

— Какво става тук? — пристъпи в стаята оябунът.

Коей му представи Никълъс, без да отмества очи от празната си чашка, после забързано добави:

— Той е добър приятел на Акинага-сан, запознахме се в неговата къща…

— Не си якудза — спря тежкия си поглед върху Никълъс оябунът. — А като те гледам така, дори не си и японец…

— В жилите ми тече смесена кръв — поясни Никълъс. — Баща ми е полковник Денис Линеър.

— Предполагам, че точно с тези думи си прониквал там, където вратите би трябвало да са затворени за теб — едрият мъж стрелна с поглед дъщеря си и заплашително добави: — Но аз не съм Акинага и присъствието ти тук едва ли ще донесе нещо добро.

Никълъс не отговори.

— Много внимавам с кого прекарва времето си дъщеря ми — продължи със същия тон Каеда.

— Татко…

— Разбирам ви — обади се Никълъс, просто от желание да предотврати семейния скандал. — Голяма част от оябуните мислят като вас. Въпрос на неприкосновена територия…

— Аз не съм голяма част от оябуните! И дъщеря ми е нещо по-специално!

— Просто се опитвам да се държа приятелски с нея…

Едрият мъж изсумтя и изчезна по посока на кухнята.

— Съжалявам — прошепна Коей, цялата разтреперана.

— За какво?

— За маниерите на баща ми. Но той е израснал на улицата, а аз съм единствената му дъщеря… Животът му протича сред кръв и смърт и… — замълча за миг, от гърдите и се откъсна дълбока въздишка: — Този живот ме плаши! Какво ще стане, ако го убият? Кланът Ямаучи се разкъсва от вътрешни противоречия, завист и ревност… Някой може да прониже сърцето му с катана и това ще бъде ужасно!

Дишането й беше забързано, гласът й видимо потрепваше. Никълъс знаеше, че подобно вълнение може да бъде породено само от пристъп на главозамайващ страх. Страхът е в състояние да съживи и мъртвец… Стресна се от това сравнение. Нима счита Коей за жив труп?

През следващите седмици се виждаха постоянно, почти всеки ден. Никълъс се надяваше, че ще започне да я опознава, но на практика се получи точно обратното — Коей ставаше все по-голяма загадка за него. На даден етап разбра, че започва да се влюбва в нея. Може би това чувство не беше съвършено, може би беше предизвикано именно от загадъчността. Но нима има съвършена младежка любов, нима желанието за близост може да се отърси от несъвършенството на страстта и чувството за опасност?

Коей притежаваше едно много особено качество — колкото повече време прекарваше човек с нея, толкова по-красива му се струваше тя. Беше като прекрасна камелия, която разтваря нежните си, обсипани с капчици утринна роса цветове под ярките лъчи на слънцето. Листенце по листенце, бавно и с мъчителна наслада… Той престана да вижда чертите й поотделно, приемаше ги като едно цяло и оставаше запленен… Лицето й вече не му се струваше ъгловато и намръщено, беше убеден, че именно то е най-подходящият декор за дълбоките блестящи очи и загадъчната извивка на устата.

Над всичко това доминираше тъмният облак на загадъчността. Той висеше над веждите й, не можеше да бъде стопен дори от есенния вятър, подгонил окапалите кленови листа по пустите улици… Присъствието му се чувстваше постоянно, може би именно то караше Никълъс да върви по път, който при други обстоятелства отдавна би изоставил…

Коей вдигна очи към небето, натежало от черни облаци.

— Питал ли си се някога защо животът е такъв? — прошепна тя. — Защо в него има толкова много болка и страдание? Защо хората не намират покой?

— Предполагам, че това е част от човешката същност — сви рамене Никълъс. Тя често изпадаше в състояние на дълбока меланхолия и тогава приличаше на старица, която поглежда назад от прага на смъртта и вижда единствено мъка и сълзи. — Иначе едва ли би имало място за религията… Хората имат нужда от борба. Без нея просто ще изсъхнат и умрат…

Коей потръпна и придърпа яката на палтото си. Никълъс би обвил ръка около раменете на всяка друга жена, но с Коей това беше просто изключено. Тя не обичаше да бъде докосвана. Дори фактът, че седяха близо един до друг, му се струваше сериозно постижение. Това не го тревожеше, вече беше получил своята порция порочна женска плът.

— Не виждам нищо утешително в бъдещето — прошепна тя.

— Защото нямаш професия? — вдигна глава Никълъс. — Това не е страшно. Скоро ще се омъжиш, ще родиш деца, ще си имаш свое семейство…

Тя потръпна, очите й проследиха сухите листа, подгонени от студения вятър.

— Мисля, че никога няма… — тръсна глава, в очите й проблесна отчаяна решителност: — Не изпитвам никакво удоволствие от общуването с мъже, ти си единственото изключение… С теб се чувствам добре, Никълъс… Аз… — млъкна, думите просто отказваха да излетят от устата й, дишането й стана накъсано. — Прегърни ме!

— Коей…

— Моля те!

Той се подчини. Очите й се затвориха, гърдите й бурно се повдигаха и отпускаха под палтото. После изпод клепачите й бавно се плъзнаха две бистри сълзи.

— Коей, какво има?

Клепачите й потрепнаха и се отвориха, очите й потънаха в неговите:

— О, Никълъс! Харесва ми, когато си до мен!

Близостта между двамата се установяваше трудно, дори мъчително. Той ясно помнеше мига, в който устните им за пръв път се докоснаха. Нощта беше ясна и безлунна, небето беше обсипано с ярки звезди. Бяха в покрайнините на Токио, далеч от дом и роднини, над полето се носеха призивните писъци на невидим бухал. Имаха чувството, че са самотни пътешественици, стъпили на брега на непознат континент.

Тялото и трепереше в прегръдката му, от устата й излитаха тихи, неразбираеми звуци. В следващия миг рязко го отблъсна, сякаш не можеше да понася топлината на младото му тяло. Дишаше тежко, като след маратонско бягане.

— Коей? — прошепна в мрака той.

— Да, да — задъхано отвърна тя. — Целуни ме пак!

Изглеждаше силно привлечена от опустошенията на войната, превърнали голяма част от града в пустиня. Възстановяването вървеше с пълна сила, но в Токио все още можеха да се видят следите от тежките бомбардировки, цели квартали бяха напълно унищожени от напалм. По време на следобедните им разходки тя неизменно го водеше там, сякаш развалините бяха добре поддържани градини, разкриващи красотата си под лъчите на есенното слънце. На тези места се чувстваше по-уверена и по-сигурна в себе си, почти забравяше да се крие в предпазната си черупка. Именно по този начин показваше на Никълъс своята дълбока рана, причината за която продължаваше да бъде загадка за него.

Той, разбира се, вече беше убеден, че момичето е преживяло някаква дълбока душевна травма, доста по-различна от онези, които ни причиняват ежедневните неблагополучия. И тази травма положително беше на сексуална почва. Често усещаше как Коей буквално изгаря от сексуално желание, но душата й тръпне от ужас. Беше дълбоко раздвоена, приличаше на човек, който отчаяно се бори да възстанови душевното си равновесие.

— Ти си моят спасител — прошепна му една вечер тя. Лежаха прегърнати върху тънко одеяло, съвсем сами под звездите. В далечината се обаждаше бухал, призивните звуци подчертаваха още повече пълната им откъснатост от света. — Спаси ме!

От какво искаше да бъде спасена?

Най-ужасното беше, че Никълъс подозираше от какво. Не искаше да знае, но едновременно с това отчаяно се стремеше да го разбере. Защото най-силното му желание беше да прекрати болката и страданията й, отново да я превърне в уравновесен човек. Вярваше, че може да го стори, беше твърдо решен да го стори…

— Спаси ме!

Което означаваше „вземи ме“. Той знаеше това, тя знаеше, че той го знае… И двамата го искаха, това беше най-доброто нещо на света.

Протегна ръка и внимателно разкопча блузката й. Тялото й леко се изви нагоре, пръстите му достигнаха закопчалката на сутиена. Главата му се сведе, устата му се сключи над щръкналото зърно на оголената гърда. Тя изохка, пръстите й се заровиха в гъстата му коса. Той ясно чуваше ускорените удари на сърцето й, имаше чувството, че се потапя в разтопена лава. Изгаряше от желание да проникне в нея, да я стопли и защити. Да сложи край на дълбокото й страдание.

Устата му целуваше гърдите й, бели като мляко, ръцете му се заеха да свалят полата. След миг дрехата отлетя встрани заедно със слиповете, тялото му се намести върху нейното.

Коей изкрещя, избута го настрана и притисна колене до гърдите си.

— О, Господи! — проплака тя.

— Всичко е наред — прошепна зад гърба й Никълъс.

— Не, не! — разтърси глава тя. — Нищо не е наред, нищо! Седмици наред мечтаех затова, което сега се превръща в пепел! — раменете й започнаха да се тресат: — Не мога да ти обясня… Не зная какво ми става…

— Всичко е наред — нежно прошепна той и започна да я обръща към себе си. — Остави на мен, ще видиш как всичко ще се оправи…

— Не — поклати глава тя, ръката й го потърси в мрака и започна да го гали. — Не е наред…

— Коей, не е нужно да…

— Не, не, искам да го направя… — пръстите й го галеха с изключителна нежност. — Повярвай ми, Никълъс, аз също го искам… Но просто не мога… — Горещата семенна течност напълни шепата й, от устата и се откъсна тихо възклицание. — Да, о, да!

Нощта ги обвиваше в нежния си плащ, тишината се нарушаваше единствено от приглушените звуци на природата, имаха чувството, че са останали сами на света.

Никълъс събра кураж и здраво я притисна до гърдите си. Знаеше, че трябва да каже това, което измъчваше душата му.

— Няма да ми го кажеш сама, нали? — прошепна той. — Нека ти помогна…

— Не! — извика тя и сложи ръка на устните му. — Моля те!

Той решително отмести дланта й.

— Знаеш, че е за твое добро, Коей. Не го ли кажа аз, между нас завинаги ще остане черният облак, никога няма да бъдем това, което искаме да бъдем… Ще се изпълним с недоверие и омраза. Но аз не искам това и няма да го допусна!

Замълча за миг, чуваше единствено шепота на — вятъра и бурния ритъм на сърцата им. Тя най-сетне се беше предала, един Господ знае какво й беше струвало това.

— Била си изнасилена, нали? — тихо попита той и усети как тялото й подскочи, сякаш пронизано от тънка игла. — Преди колко време се случи това?

— Три години, пет месеца и шест дни — издекламира с глас на преподавател по скучна материя тя, очите й бяха насочени към звездите. Блиндираната врата най-сетне се беше открехнала.

— И родителите ти знаят, нали?

— Да.

Това обясняваше отчуждението на майката и почти параноичния страх на бащата от връзката й с Никълъс.

— Кой го направи?

Тя направи опит да се изтръгне от прегръдката му, но той стегна мускули и я задържа.

— Погледни ме, Коей! Трябва да се освободиш от отровата, натрупала се в душата ти! Нима не разбираш, че тя те убива? Щастлива си само когато сме заедно, при това не всеки път… — Помисли си за опустошените квартали на Токио, в които момичето се чувстваше най-освободено, най-близо до нормалното си състояние. — Отворихме раната и отровата започна да изтича… Но трябва да продължим, да я изчистим докрай! Иначе инфекцията ще продължи да се развива и в крайна сметка ти ще изгубиш всякакво желание за живот! Не вярвам да го искаш. Вече не!

Тя дълго се взираше в очите му. Отвори уста да каже нещо, после рязко я затвори. Той усети, че иска да заплаче, но вече беше късно и за това… Ясно видя последната бариера, която момичето беше издигнало пред себе си в отчаян опит да запази разума си след бруталното изнасилване. Нещата трябваше да бъдат доведени докрай.

— Кой те изнасили?

— Моля те, не искай това от мен!…

— За твое добро е, знаеш го не по-зле от мен.

— Той… Беше приятел… Ясуо Хидеюке… От нашето училище, в по-горните класове… — главата й рухна на гърдите му, цялото й тяло се разтърси от ридания. Никълъс мълчаливо я притисна до себе си.

След известно време сълзите й пресъхнаха, остана само гласът — тъничък и потрепващ, изживяващ отново ужасното премеждие:

— Той беше… по-голям от мен. В него виждах закрилник, доверявах му се… Всичко стана много бързо. Когато ме нападна, бях заспала… Не успях да разбера какво става. Устата му вонеше на алкохол, после усетих нещо твърдо и голямо… Заприлича ми на кол или на копие… Аз… Аз не знаех какво да правя… Изпаднах в някакво вцепенение, сякаш не бях там… сякаш това ставаше с друго момиче… После напълно изключих. Спомням си само, че краката ми бяха разтворени и ръцете му… — пръстите и се вкопчиха в китката на Никълъс: — Болката беше ужасна. Изкрещях, но това сякаш го възбуди още повече. Започна да ме тласка с цялата си сила, тялото му тежеше като олово… Имах чувството, че го прави не толкова със страст, колкото с ярост… По-нормално би било, ако бях възбудила страстта му… Това бих разбрала. Но ярост? Нима е възможно тази ярост да е била предизвикана от моето доверие в него?

— Направих опит да се съпротивлявам и той ме удари. Това също му донесе удоволствие… Биеше ме, докато проникваше вътре в мен! О, не! Господи, не!

На следващата сутрин Никълъс действаше като сомнамбул. Почти не чуваше съветите на сенсея в залата за айкидо, разбра, че нещо сериозно не е наред едва когато бе повален от един доста посредствен ученик…

В крайна сметка разбра кого иска да срещне. Човекът, който беше прекършил живота на Коей далеч преди настъпването на зрелостта и.

Откри Ясуо Хидеюке, който след завършване на гимназия беше станал обикновен рибар. Наследил малък траулер от баща си, той го управляваше с прецизността на военен моряк. Беше едър и здрав, с мускули на щангист. Начумерен и мрачен по природа, той очевидно не харесваше новата си професия, но се беше примирил с нея по простата причина, че му носеше достатъчно доходи за издръжка на овдовялата си майка.

Не хареса появата на Никълъс и побърза да го съобщи на глас. Политическите му разбирания бяха радикални — мразеше с еднаква сила както американците, така и комунистите.

— Не е твоя работа дали съм се срещал с Коей, или не! — отсече той, докато наблюдаваше с разкрачени крака как Никълъс се прехвърля на борда. — Предупреждавам те, че в момента нарушаваш неприкосновеността на частна собственост!

— Но миналото не е частна собственост, нали? — попита със заплашителен тон Никълъс.

— Остави ме на мира, имам си работа! — решително отвърна гигантът.

— Първо ще отговориш на въпросите ми — тръсна глава Никълъс.

— Ето ти единственият ми отговор! — изръмжа Хидеюке, грабна една извита кука за окачване на улова и я запрати към лицето на Никълъс.

Реакцията на младежа беше напълно инстинктивна. Вместо да отстъпи пред свистящото желязо, той се стрелна напред. Куката прелетя над главата му, в следващата секунда ръката му потъна в корема на Хидеюке.

Едрият мъж изпъшка, пое въздух и стовари дръжката на куката в тила на Никълъс. Пред очите на младежа затанцуваха ярки разноцветни кръгове, тялото му политна към пролуката, останала между пристана и борда на траулера.

Хидеюке му нанесе силен ритник и той увисна, над водата, стиснал перилата с две ръце. Макар и на котва, траулерът опасно се люшкаше, корпусът му всеки момент можеше да го сплеска в бетонния кей.

— Какво ще кажеш за този отговор? — изръмжа гигантът. — Харесва ли ти? — куката полетя към лявата ръка на Никълъс, той светкавично я дръпна и острите зъби се забиха в дъските на палубата.

Увиснал на една ръка над водата, той използва инерцията на тялото си и се стрелна нагоре. Хидеюке се оказа в крачка, колебаеше се дали да издърпа куката от дървото, или да потърси развръзка с юмручен удар. Предпочете куката, огромните му мускули се издуха от усилието да я измъкне от дъските. Ходът му обаче се оказа губещ. В момента, в който освободи оръжието си, кракът на Никълъс го улучи в коляното. Здравенякът се строполи, Никълъс се тръшна отгоре му, преплетените им тела се затъркаляха по палубата. Когато спряха, Никълъс се оказа отдолу, ръката му инстинктивно се вкопчи в дебело и хлъзгаво от водорасли корабно въже. Хидеюке стискаше крака му, дясната му ръка с куката се вдигна за решителен удар. Никълъс нямаше избор. Десният му крак се стрелна нагоре и улучи лицето на противника.

Атаката на гиганта се прекрати така внезапно, както беше започнала. Пръстите му омекнаха и изпуснаха крака на Никълъс, тялото му политна назад и се плъзна през борда. В същия момент корпусът на траулера звънко удари бетонната стена на пристана, повдигнат от пенестия гребен на висока вълна…

Полицията го разпитва в продължение на три часа, после го освободи. Показанията на свидетелите бяха противоречиви, но всички бяха единодушни в едно — Никълъс беше проявил изключителна смелост, скачайки във водата, за да спаси противника си. Останалото свърши фактът, че беше син на полковник Линеър.

На свечеряване се срещна с Коей, отново в един от разрушените квартали на Токио.

— Искам да ти кажа, че днес видях Ясуо Хидеюке — съобщи и той.

Коей стоеше като закована, дори не дишаше. Лицето й пребледня, в очите й се появи отчаянието на попаднал в капан див звяр.

— Говори ли с него?

— Не пожела да отговаря на въпросите ми.

Част от напрежението я напусна, за миг Никълъс си помисли, че ще припадне от облекчение, и протегна ръце да я подкрепи.

— Той е мъртъв, Коей…

— Кой е мъртъв? — объркано го погледна тя.

— Хидеюке.

— Но как? Кога?

Никълъс дълго мълча, очите му не слизаха от лицето й.

— Сбихме се — промърмори най-сетне той.

— Той се е бил с теб? Но ти… Господи, виждала съм на какво си способен! — нещо в душата й изведнъж се прекърши, думите й се превърнаха в неясен шепот: — Защо си отишъл там?

— Знаеш защо.

— Отмъщение! — заплака открито тя. — Това си търсел, нали?

— Не, всъщност аз… — Никълъс объркано замълча. Този въпрос започна да го измъчва от момента, в който се измъкна от бурните води на пристанището. Дали наистина отиде да се срещне с Хидеюке, за да се бие с него? Какво искаше да научи? Да чуе признанието му и да изпита задоволство? Или да го накаже за гадното престъпление? Не, не е това… не би могъл да стори подобно нещо… После си спомни разказа на Тцунетомо за вярната любовница на феодала, завършила живота си със сепуку поради смъртта на единствения му син… Дългът се простира и извън семейството, беше казал той. Той е усещане за време и пространство, но най-вече е чувство за самоопределение…

— Не зная — призна на глас той.

— Ти знаеш! — просъска Коей, лицето и се разкриви от ярост. — Ясуо беше напълно невинен. Държали сме се за ръце веднъж-дваж пъти и това беше всичко!

Никълъс беше толкова смаян, че в ушите му прозвуча някакво оглушително жужене.

— Но нали каза, че…

— Знам какво ти казах! — изкрещя Коей и притисна юмруци до слепоочията си. — Просто не можах да измисля нищо друго!… Ти ме притискаше да говоря и може би беше прав… Част от мен също го искаше, но аз не можех да ти кажа истината!

— Коя истина? — сграбчи я за раменете той и яростно я разтърси. В устата му се появи горчив вкус, червата му се преобръщаха. Пред очите му отново се появи тялото на Хидеюке, плъзгащо се в черната дупка между пристана и корпуса. — Коя истина?!

Болката и яростта му бяха толкова силни, че Коей най-сетне се реши да му каже истината.

— Баща ми! — изкрещя тя. — Баща ми ме изнасили!

Пред очите на Никълъс започнаха да се нижат случки и събития, които беше тълкувал съвсем погрешно: Коей гледа лимузината на баща си с ужаса, с който се гледа разровен гроб; враждебното безразличие на майката; ревността на бащата; странното оживление, с което разказваше как е сънувала смъртта му… Когато ме нападна, бях заспала и не разбрах какво става — тези думи недвусмислено доказваха, че по време на изнасилването Коей е била у дома си… Всичко идваше на мястото си. Полуистините, мълчанието, откровените лъжи…

Момичето прикри лицето си с длани и рухна в краката му.

— О, Буда, спаси ме!

Никълъс я гледаше с някаква смесица от съжаление и гняв, душата му беше пуста. Всичко между тях беше свършено, сърцето му окаменя… Но какво значение имаше вече това? Беше се забъркал с Якудза и си плати за това. Ръцете му бяха окървавени.

Книга трета

Череп и кости

Мъждукат огньове в късната нощ. Изведнъж на вратата се почука…

Корьоку

Девета глава

Вашингтон

Никълъс се събуди от протяжните подвиквания на продавачите на риба. Беше сънувал Коей, образът й продължаваше да се мержелее в съзнанието му. Това отдавна не му се беше случвало.

Дните и нощите с нея бяха все така ясно запечатани в съзнанието му, времето беше безсилно да ги заличи. Помнеше всичко — звуци, аромати, заобикалящата ги обстановка… Коей му липсваше така остро, както отрязаната ръка на инвалида. Любовта му към нея отдавна беше прехвърлила границите на физическите възприятия, връщаше се в душата му с опустошителна мощ, дори по време на брака му с Джъстин. Обстоятелствата, при които беше изгубил тази любов, я правеха още по-мъчителна. Беше предаден от своето второ семейство, от решението да върви по стъпките на баща си, от погрешното си желание да се сближи с членове на Якудза…

В тромавия си опит да раздава правосъдие беше отнел живота на невинен младеж, паралелно с това откри едно истинско гнездо на непростими грехове. Все още му предстоеше да открие собствения си непростим грях. Дали той беше свързан със смъртта на Ясуо, или корените му лежаха в близките отношения с Якудза? Нищо чудно, че с течение на годините омразата му към тази организация се засилваше.

Извърна глава и видя лицето на Сейко до себе си. Стройното й тяло помръдна върху футона, после отново застина. Той тихо отметна завивките, стана и се насочи към плъзгащата се врата. Намираха се на втория етаж на „рьокан“ — традиционен хотел в японски стил, разположен в една от пресечките на „Шижодор“, известен булевард в търговския център на Киото. Бляскавите витрини, наредени от двете страни на широкото платно, не отстъпваха по нищо на токийския център, но ако човек свърнеше в която и да било от пресечките, веднага потъваше в атмосферата на древната японска столица с нейните дървени къщи и тесни пешеходни алеи.

Преди да напусне Сайгон, Никълъс назначи един от братовчедите на Ван Киет за временно изпълняващ длъжността директор на филиала на „Сато Интернешънъл“. Той трябваше да контролира производството на компанията във Виетнам, но нямаше право на никаква търговска инициатива. Реши това, защото подозренията му по отношение на Сейко оставаха все така силни.

Отлетя за Осака заедно с Таши и Сейко, оттам взеха експресния автобус и петдесет минути по-късно пристигнаха в Киото. Избраха този маршрут поради двете разписки в портфейла на В. И. Павлов, открити от инспектор Ван Киет и доказващи по безспорен начин педантичността на руския учен. Първата беше за билет отиване и връщане от летището на Осака до Киото, а втората — куверт за един от известните нощни барове на Киото — „Нингиоро“, което в превод означаваше „Дворецът на куклите“. В портфейла на Павлов липсваше документ за пребиваването му в хотел или „рьокан“ и това беше доста странно…

Отвън ръмжаха малки камиончета, натоварени със сребриста, току-що уловена риба. Стоката се сваляше направо на тротоара и сутрешното сортиране започваше. Рибният пазар, чиято територия започваше току зад ъгъла, беше отворен само до обяд. Шест дни в седмицата околните улички воняха на кръв и изкормени вътрешности.

Изправен до прозореца, Никълъс наблюдаваше действията на рибарите с дълги гумени ботуши, но не виждаше нищо, пред очите му се стелеше черна пелена. Колко много години минаха, откакто получи първия си урок! Вече десетилетия го деляха от деня, в който обърна гръб на Якудза и Микио Оками, най-добрия приятел на баща му. Но миналата година, всъщност само преди няколко месеца, Оками изведнъж се появи и да иска изпълнение на обещанието, което Никълъс бе дал на смъртния одър на баща си — да му помогне в случай на нужда. И стана така, че съдбата го превържа в защитник на стария мафиот, потъна в опасните дебри на един свят, който вече не беше в състояние нито да дефинира, нито да разбере… Двамата с Лю Кроукър попаднаха на До Дук — виетнамския убиец, който беше получил задачата да ликвидира Оками. Никълъс го уби, но проблемите останаха…

— Никълъс…

Обърна се и видя, че Сейко вече беше станала. В стаята се долавяше тежката миризма на пържена риба, собствениците несъмнено се готвеха да я предложат за закуска на клиентите си. Съвсем скоро Никълъс ще трябва отново да се изправи очи в очи с Таши — оябун на Якудза и опитен танжин…

— Изглеждаш тъжен — отбеляза Сейко. — Искаш ли чай?

— О, да, благодаря ти.

Сейко излезе от стаята, напълни железния чайник от чешмата в коридора и го сложи на старата, типично японска печка „хибаши“, вкопана в пода и заобиколена от татами. Той мълчаливо гледаше как ръцете й вземат ситно нарязаните листенца от висок буркан и ги пускат във водата. Изчака чайника да заври, после постави капачето отгоре. Така ароматичната пара щеше да бъде запазена.

Настаниха се един срещу друг и тя му подаде чашата. Той отпи една глътка, чувствайки ясно желанието й за разговор. Лю Кроукър определено му липсваше. Периодичните им телефонни разговори бяха източник на воля и енергия и за двамата, особено сега, след като затънаха сред тайнствени интриги.

— Броят на жените в кръстословицата е доста интересен — беше казал на Кроукър той по време на последния им разговор. — Първо двете сестри — Маргарет и Челесте, едната в Ню Йорк, другата във Венеция, ангажирана от Оками… После идва ред на Рената Лоти — майка на Доминик и влиятелна фигура в задкулисните игри на Вашингтон. И накрая — тази Веспър, която действа в тясно сътрудничество със сенатора Дидалъс… Най-странното е, че всяка от тези жени заема ключова позиция в своята област и може да упражнява съвсем реална власт…

— Предполагам, че вече имаш хипотеза — беше отвърнал Кроукър. — Надявам се да я споделиш с мен, защото имам големи проблеми с Веспър. Тази жена не попада в нито една от категориите, с които съм свикнал да боравя…

— Останалите също. Имам чувството, че именно твоята Веспър е ключът към загадката… Не мога да се аргументирам с нищо конкретно, но не е зле да помниш това докато си в Лондон…

— Никога няма да ми се довериш, нали? — долетя някъде отдалеч гласът на Сейко и той побърза да се върне в настоящето. Очите й изпитателно го гледаха над ръба на чашата.

— Нанги има доказателства, че Масамото Гоей — специалист по електронна реч и научен ръководител на проекта „Чи“, е пряко замесен в кражбата на невронните платки — тръсна глава Никълъс. — У него съществуват съвсем определени подозрения, че именно ти си му помогнала да прехвърли стоката във Виетнам и да я предостави на Винсънт Тин…

— Виновна съм.

— Какво?

— Наистина помогнах на Гоей — кимна Сейко. — Но не за пари, както мислеше Тин, и не по идеологически съображения — както вярваше Гоей. Направих го с единствената цел да помогна на Таши и Ван Киет да проникнат в Плаващия град. Хибридът, създаден от крадените невронни платки и основните компоненти на американската разработка „Кошер“, беше техният пропуск… Поне така си мислеха… За съжаление Тин, който беше единствената връзка с Рок, категорично отказа да им сътрудничи. Не помогна и натискът, на който го подложи Ван Киет…

Никълъс се замисли. Дали тази жена казваше истината, или започваше да плете поредната си интрига?

Не можеше да се докосне до душата й дори с концентрирания сноп на психическата си енергия. Просто защото в момента, в който разтваряше танжинското си око, тялото й откликваше с подчертано сексуални вибрации. Всичко, казано от нея, изглеждаше напълно логично, но дали отговаряше на истината?

Не можеше да определи дали е сред приятели, или е попаднал в гнездо на отровни пепелянки…

— Тогава кой е убил Тин? — попита на глас той. — От това, което твърдите вие с Таши, стигам до заключението, че Рок е имал съвсем основателен мотив, а и добрата възможност да го стори. Но ми липсват доказателства…

— Това наистина ли е важно за теб? Тин е мъртъв и никой не може да го съживи — Сейко стисна зъби и добави: — Получи си заслуженото!

— Трябва да зная истината — поклати глава Никълъс.

— Вече ти я казах — остави чашата см тя, вдигна ръце с дланите нагоре и добави: — Хайде, провери я с твоето чудотворно Тао-тао!

Той не отвърна нищо, очите му се забиха в нейните с такава интензивност, че тя неволно примигна.

Погълна още малко от топлата течност, тръсна глава и продължи:

— Искам да ти кажа нещо… Някога имах брат, казваше се Матцуро… Предлагам да чуеш как умря, защото… Защото това стана при доста особени обстоятелства… — замълча за момент, сякаш се колебаеше дали да продължи. После започна, очите й не се отделяха от празната чаша: — Матцуро беше доста особен… В смисъл, че липсваше синхрон между възрастта и умственото му развитие… — примигна, вперила поглед в дъното на чашата, сякаш там виждаше образа на мъртвия си брат: — Беше две години по-малък от мен, но със съвсем детска психика. Не разбираше нищо от това, което го заобикаля… — гласът и почти заглъхна: — Не познаваше света…

Пръстите й нервно се свиваха и разпускаха в скута.

— По онова време, някъде преди около пет години, аз все още живеех с тях — с Матцуро и мама… Тя работеше в един „акачочин“ (нощен бар), на мен се падаше да го наглеждам, докато я нямаше… Всяка вечер го къпех и го слагах да си легне. Това беше нещо като ритуал, който той обожаваше… Разказвах му приказки, смеехме се… В такива моменти изглеждаше почти нормален…

Имах приятел, експерт по външна търговия, виетнамец… От него научих почти всичко за международните стокови борси. — Отново замълча, гърлото й очевидно се беше стегнало от наплива на спомените. Преглътна с усилие, посегна към чашата и се спря. — Стана така, че се обади именно през една от тези нощи… Два месеца не бяхме се виждали, защото той беше по работа в Сайгон… Позвъни ми веднага след завръщането си. Имах намерение да оставя Матцуро самичък само докато вдигна телефона… Но това беше той. Много ми липсваше, имаше да ми разказва толкова неща… И аз…

Главата и бавно се сведе, сълзите закапаха върху ръцете й, отдавна застинали в скута.

— Нямам извинение… Нищо не може да оправдае постъпката ми… Изминаха седем, може би осем минути, през които бях забравила брат си напълно. Сам във ваната, напълнена до средата с вода… Хвърлих слушалката и се втурнах като луда натам… — Отново спря. Приличаше на алпинист, който стига до разредения въздух в подножието на непристъпен връх и се нуждае от време за адаптация. — В съзнанието ми е останала една картина, която ще помня, докато съм жива. Матцуро лежи във ваната с лице надолу, водата от крана се плиска върху главата му, косите му помръдват като красиви морски лилии, тялото му е напълно неподвижно…

Сълзите продължаваха да капят в скута й.

— Това е моят кошмар… Блести в съзнанието ми като самороден брилянт и нищо не е в състояние да го махне оттам. Твърд, студен, ужасен… Всичко останало е суматоха — вадя го от водата, обръщам го по гръб, правя му изкуствено дишане, викам линейка и го стискам в прегръдките си по пътя за болницата… А после — воят на мама, изпълнен с черно отчаяние, безумните и крясъци… Той беше мъртъв още преди да го извадя от ваната… Мъртъв, разбираш ли? И аз нищо не можех да сторя!

Никълъс замълча. При такава мъка думите престават да имат значение. Сега вече можеше да разбере далеч повече неща около нея — самотата на живот без семейство, стремежът да запълни времето си в един мрачен свят, натежал от кръв, предателство и насилие… Очакването на гилотината, която неизбежно ще се стовари върху шията й… При първата фатална грешка, която всъщност ще бъде втора… Тогава главата ще се отдели от раменете й, а с този акт ще дойде и облекчението. Чувството за вина ще изчезне.

Беше убеден, че мъката не истинска. Никой човек на този свят не би могъл да фалшифицира подобно чувство. Но какво я накара да направи това признание? Дали чрез него искаше да докаже своята невинност? Или е просто една превъзходна актриса, която играе ужасната лична трагедия с единствената цел да спечели доверието му?

Тя го обичаше и беше дълбоко разтревожена. В тези две чувства Никълъс беше абсолютно сигурен, но те не бяха достатъчни за трезва преценка на ситуацията.

Изправи се и пристъпи към прозореца. Продавачите на риба бяха изчезнали, след тях остана мръсотията и вонята на карантия. Разбира се, че в душата му ще изникне споменът за Коей… Всичките му инстинкти крещяха на висок глас да бъде внимателен. Вече имаше достатъчно опит, за да знае какво ще се случи, когато се забърка с Якудза… Но въпреки това даде клетва да защитава главния оябун на тази мафия, а около себе си има една полуяпонка-полувиетнамка, която може би работи срещу собствената му компания; има и един млад енергичен оябун, притежаващ уменията на танжин… На света май останаха само двама души, на които можеше да се довери изцяло — Лю Кроукър и Танцан Нанги.

Вдигна глава и погледна Сейко в очите:

— Тъй и тъй си в настроение да правиш признания, можеш ли да ми кажеш дали изпитваш някакви съмнения към Таши Шидаре?

Сейко не отговори веднага. Стана и напусна полезрението му, но той не се обърна да я проследи. След минута тя се изправи до него, вече облечена, но все още без грим.

— Таши не е като другите оябуни — промълви.

— Искаш да кажеш, че не е обезумял от факта, че е извън законите? Че не се чувства всемогъщ властелин?

Главата й клюмна. Стоеше на сантиметри от него, но явно си даваше сметка за пропастта, която ги дели. Беше изразил на глас подозренията си, това вероятно дълбоко я нараняваше. Все едно. Личните отношения трябва да минат на втори план — ситуацията го изискваше. Сега най-важното е да открият Оками преди убийците, да открият и тайнственото оръжие „Факел-315“ преди насрочената за средата на март унищожителна експлозия.

— Не, не искам да кажа това — промълви след известно време Сейко. — В това отношение той несъмнено е като другите. Нека обаче ти разкажа как се запознахме… Намери ме в бара на мама, седях там, без да зная какво да правя… Предложи ми бизнес в Токио, бързо оценил моите качества… — вдигна ръка да го докосне, но се спря. — Трябва да ти го кажа, просто трябва… Не мога да понасям твоята отчужденост… твоето недоверие… Те ме пронизват право в сърцето, особено нощем, когато се мяташ насън и споменаваш името й… Коей… Душата ми плаче!

— Забрави за Коей!

— Как бих могла? Само защото е част от твоето минало? Но ти продължаваш да я сънуваш, дори и тази нощ беше така… А аз съм жива, от плът и кръв… И напразно се притискам до теб…

— Това е сън и нищо повече.

— Може би, но в момента, в който произнесе името й, стигна до оргазъм… Направо върху корема ми…

Погледна я е потъмняло лице. Докога ще го преследва призракът на Коей? Нима докато има нещо общо с Якудза? Не, това не може да бъде! Споменът за Коен трябва да изчезне, трябва да го остави на мира!

Под клепачите на Сейко проблясваха сълзи, тя прехапа устни, за да сдържи риданието си.

— Именно Таши ме прати да кандидатствам за място във вашата компания. Длъжността асистент беше чудесна и аз му бях искрено благодарна. После обаче ме помоли да стана посредник между Масамото Гоей и Винсънт Тин…

— Значи историята за внезапната ти любов към мен, родила се в клуба на Нанги, е била опашата лъжа — отбеляза Никълъс.

— Не беше лъжа — поклати глава Сейко. — Просто… Просто не беше цялата истина… Исках сама да вляза в контакт с теб, но бях като парализирана. Ами ако ме отхвърлиш? Бях убедена, че ще умра! Не посмях да предприема каквото и да било. Разказах на Таши за теб, няколко месеца по-късно той ми съобщи, че търсиш асистент… Започна да ме подготвя за интервюто, вършеше го с изключително внимание.

— Междувременно се е прехвърлил от Кумамото в Токио и е започнал да работи за Томоо Козо — отбеляза Никълъс.

Сейко кимна с глава.

— Той е умен, всички го виждаха. Издигането му в средите на клана Ямаучи беше стремително, скоро попадна в полезрението на Козо. Според мен оябунът го хареса главно заради познанията му за региона на Югоизточна Азия и много скоро го назначи за шеф на тамошния клан… — Въпреки усилията, сълзите започнаха да се търкалят по бузите и: — Таши има маниакалната идея да проникне в Плаващия град. Не ме питай защо, няма да мога да ти отговоря. Сега вече знаеш всичко. Душата ми е разголена, вътре потрепват само две чувства: вината за смъртта на брат ми и любовта към теб!

— Практически не знаеш почти нищо за Таши — отбеляза Никълъс. — Приемаш помощта му като услуга, макар че тя положително не е безкористна… — На вратата дискретно се почука, но той дори не извърна глава. — Ами ако се окаже, че те е внедрил като свой агент в компанията ми?

Тънката преграда се плъзна встрани и пред тях се изправи Таши.

— Време за закуска! — жизнерадостно обяви той.

— Хей, тая униформа ти стои страхотно!

Кроукър, запътил се към изход 19 на международното летище „Дълес“, рязко забави ход.

— Точно така! — ухили се насреща му Леонфорте Гадняра. — Приличаш на оня тип от рекламата, дето вика „С нас небето е гостоприемно…“

— Сбъркал си авиокомпанията! — изръмжа Кроукър и хвърли изпълнен с нетърпение поглед през рамото на Леонфорте. Бързаше да хване самолета, а и трудно понасяше мутрата на човека срещу себе си. Но този човек беше заплашил да вкара един куршум в главата на Маргарет и Кроукър трябваше да се съобразява с това.

— Не бе, истината ти казвам! — продължаваше да се хили Гадняра. — Сериозно се замислям да си ушия една пилотска униформа. Мадамата ми положително ще се подмокри, като ме види в нея. Представяш ли си как…

— Закъснявам — сряза го Кроукър. — Какво търсиш тук?

— Теб, момчето ми — разпери ръце Гадняра, в погледа му се появи нещо налудничаво. Беше облечен в елегантен костюм на модна къща „Армани“, на раменете му беше наметнато скъпо палто от камилска вълна, а блестящите мокасини на краката му струваха най-малко шестстотин долара. — Ела, трябва да си поговорим.

— Ще ми бъде много приятно, но наистина нямам време — поклати глава Кроукър. — Ще го оставим за друг път…

— Сега! — изръмжа Леонфорте. Очите му изведнъж кървясаха, усмивката се стопи без следа. — Притесняваш се да не изпуснеш самолета, а? Забрави за това. Обещавам ти, че няма да мръдне без теб! На борда му има прекалено ценен товар, нали? А пък аз имам известно влияние…

Кроукър забеляза най-малко трима от горилите на Гадняра, разположени на стратегически места из залата за заминаващи пътници. Мълчаливо се остави да бъде отведен в една канцелария, вътре в себе си беше принуден да признае, че всичко е организирано с професионална вещина.

Помещението нямаше прозорци, обзавеждането беше спартанско. Старо канапе, покрито с изкуствена кожа в зелен цвят, три-четири стола, сгъваема масичка с кафеварка и картонени чаши, пакетче изкуствен подсладител. Толкоз.

— Истински домашен уют — отгатна мислите му Леонфорте, отново успокоен. Промените в настроението му са толкова резки, че човек наистина може да се стресне, помисли си Кроукър. — Исусе, наистина биха могли да осигурят нещо по-добро на своите пилоти! — пръстите му пробягаха през къдриците на сплъстената коса, главата му се извърна по посока на Кроукър: — Казвай сега как вървят работите…

— Добре. А ще вървят още по-добре, ако си махнеш мазните лапи от мен!

— Внимавай, момче! — размаха пръст под носа му Леонфорте. — Съветвам те да приемаш братския ми интерес такъв, какъвто ти се предлага!

— Я стига глупости! Достатъчно гадно се чувствам под прицела ти, за да ми разиграваш и тези циркове!

Още докато казваше тези думи, Кроукър си даде сметка, че допуска грешка, но тоя тип просто му лазеше по нервите. Гадняра направи една широка крачка и спря на сантиметър от него. Дланите му се стовариха върху гърдите на Кроукър, той се олюля и отстъпи назад. Биомеханичната протеза заплашително се сви, но остана отпусната покрай тялото му.

— „Не на мен тия, брато“, както казва един мой познат в другия край на града — просъска Гадняра. После се овладя, кимна с глава и отстъпи крачка назад. — Като говорим за циркове, би ли ми обяснил защо, по дяволите, се мъкнеш подир оная кучка Веспър Аркам? Колкото повече време й отделяш, толкова повече нужда ще имаш от помощта ми, да знаеш!

— Нямам нужда от такава помощ — тръсна глава Кроукър.

— Тъй ли? В момента аз съм ти кръстникът, момче, добре е да помниш това! А там, където отиваш, ще ти трябва подкрепа от всякакъв вид, дори тя да идва от презряно копеле като мен! — Гадняра се озъби и просъска: — Майната ти, приятелче! Много добре знам какво си мислиш за мен — че съм малко над нивото на горилата в зоологическата! — пръстът му се заби в гърдите на Кроукър: — Едно ще ти кажа — пет пари не давам за скапаното ти мнение! И внимавай — никой не може да ти отнеме правото да бъдеш задник като всички останали, лично аз едва ли ще изгубя съня си от този факт!

— Искам от теб само едно — да помниш, че те държа под око! Всяка шибана секунда от дваж по-шибания ти живот! Не си въобразявай, че като прекосиш гьола, ще можеш да ми въртиш номера! Ще те открия и в Лондон, и на всяко друго смотано място! Тогава ще те газя с ботушите си и гледката едва ли ще ти хареса!

— Разбрах! — изръмжа Кроукър.

— Е, сега вече наистина заприлича на пилот — ухили се Гадняра. — Как го направи, бе, копеле? Сигурно си размахал гнусната си федерална значка под носа на ония типове от авиокомпанията, а?

— Нещо такова — промърмори Кроукър. — Зачислен съм като трети стюард на полета. Май е време да тръгвам, ако си приключил със заплахите…

— Прави каквото те посъветва шибаният ти мозък, Лю — размаха ръце Гадняра. — Само помни, че всяко действие си има противодействие. Помисли си хубавичко, преди да сгазиш лука, а не след това. Аз заложници не вземам!

Гигантският авиолайнер действително излетя със закъснение. Настанил се в опашката, Кроукър се питаше дали това наистина има нещо общо с него. Беше последният човек, който се качи на борда, първата му работа беше да провери дали Веспър се намира в салона. Беше си там — в първа класа, редом с останалите милионери.

Не искаше да мисли за Леонфорте Гадняра, но налудничавата мутра отказваше да напусне съзнанието му. Как е разбрал времето и мястото, на което може да го засече? Отговорът можеше да бъде само един — пуснал е копоите си по следите му. А очевидно разполагаше с достатъчно власт, за да задържи цял презокеански полет, използвайки времето си да сипе заплахи.

Май ще се окаже, че Гадняра притежава не по-малко необичайни качества от покойния Голдони, а възможностите му са също така неограничени. Господи, в какъв свят живеем? Как е възможно престъпниците да ръководят секретна правителствена агенция, да водят безкомпромисна икономическа война със съперниците си от японската Якудза, да държат в свои ръце цели държавни институции? Това съвсем не са някогашните сицилиански „гавоне“, които сплашваха враговете си, като трошаха главите им с колци и убиваха всеки, който дръзне да им се противопостави. Новите гангстери не бяха улични гладиатори, а по-скоро задълбочени аналитици — често техните прогнози и действия надминаваха всичко познато в сложния свят на бизнеса. Успехите на Голдони бяха преминали границите на легендата, но Кроукър силно се съмняваше, че Гадняра — един егоист и псевдофилософ с налудничав нрав и склонност да натиска спусъка, може да бъде от класата на Доминик Голдони или пък на собствения си баща — гениалния Леон Уоксман.

Уоксман — човекът с хиляди лица и стотици имена, служеше в американската армия под името Джонатан Ленърд и беше взел участие в окупацията на Япония. Но истинското му име беше Джон Леонфорте.

Имаше три деца — Гадняра, Майкъл и Джаки, единствената му дъщеря. Тя обаче беше починала едва двадесетгодишна, жертва на автомобилна катастрофа. Голямата загадка беше Майкъл. Бунтар по душа, той не търпял никаква власт, но въпреки това е бил приет за член на Специалните войски във Виетнам. Скоро след това изчезнал безследно в джунглите на Лаос, покрия се толкова майсторски, че дори супершпионите на Пентагона не били в състояние да го засекат. Никой не знаеше дали все още е жив.

Според Микио Оками Джонатан Ленърд би трябвало да бъде мъртъв, паднал от собствените му ръце по време на едно улично стълкновение през 1947 година. Но той успял да се добере до болницата и оцелял. След като раните му зараснали, Джонатан се подложил на сложна пластична операция и външността му била коренно променена. Така на бял свят се появил Леон Уоксман. Никой не знаеше как е попаднал в полезрението на Ричард Дидалъс — краля на шпионите, но фактът си беше факт. И Уоксман останал начело на секретната агенция на сенатора чак до смъртта си в края на миналата година.

Тези подробности за бащата на Гадняра Кроукър научи от Фейт Голдони — майката на Доминик, която е била близка с него в Токио. Тя също беше от хората, които сменят имената си с лекота. Сред правителствените кръгове на Вашингтон беше известна като Рената Лоти, влиянието й беше невероятно. Кроукър лично се увери в това по време на краткото си посещение в имението й, осъществено по настояване на Маргарет. А елиминирането на Леон Уоксман беше нейна лична заслуга.

Странно, но Фейт нито веднъж не спомена името на сенатора Дидалъс. А Кроукър се интересуваше именно от него, по-точно от връзките му с АМОП — Агенцията за модерни отбранителни системи към Пентагона. Дали някой в тази агенция знае за съществуването на „Факел-315“, дали подозират, че това непознато оръжие ще бъде изпробвано на 15 март? Или всичко това бяха само внушения? Кроукър много се надяваше да получи информация в тази насока от следващите новини на информатора Нишики… Защото имаше силното предчувствие, че Микио Оками и покойният Доминик Голдони са били свързани по някакъв начин със сенатора Дидалъс. В краен случай ги е свързвала тайнствената компания „Моргана“, чиято основна дейност очевидно е незаконната търговия с оръжие.

Компанията става все по-интересна, помисли си Кроукър. Доминик представя сестра си на сенатора Дидалъс, който наблюдава пряко дейността на АМОП. На свой ред Маргарет е в приятелски отношения с Веспър, която пък работи за „Моргана“, а в допълнение е част от информационната мрежа „Нишики“, създадена от Оками. Всички играчи са по местата си, на Кроукър остава само да разбере кой каква роля изпълнява.

Затвори очи и мигновено заспа. Това беше грешка. Събуди се стреснато, по горната му устна бяха избили ситни капчици пот, подмишниците му неприятно влажнееха. Съзнанието му все още се бореше с кошмарния сън. Сън, в който се сбъдваха най-ужасните му предчувствия: две жени бавно пристъпват по затъмнената сцена, дочува се възбуден шепот и еротично потъркване на коприна в голо тяло… После идва ред на гласа — жесток, силен, непоколебим. Гласът на Маргарет, който заповядва на Веспър да го убие…

Към тавана се издигаха гъсти облаци дим, лениво помръдващи от вибрациите на черните тонколони, които бяха наредени в полукръг около огромна машина за караоке. Предната част на компютъризираното чудовище беше оформена като никелирана решетка на стара американска лимузина — последният писък на модата в Япония. Разбира се, само след три месеца този образ ще излезе от употреба и на негово място ще се появи нов…

Дребен мъж с делови костюм се опитваше да пее „Бъди моята любов“ и да прилича на Джери Вейл на екрана зад гърба си, приглаждайки час по час посивялата си коса.

Никълъс и Таши влязоха в „Нингиоро“ — ултрамодерния нощен бар на Киото, посетен преди време от В. И. Павлов. Моментално потънаха в оглушителния грохот на огромните тонколони, за момент бяха принудени да спрат на място и да се адаптират към ситуацията. Комбинацията от черни стени и хромиран метал, сред които мигаха хиляди разноцветни светлини, придаваше на помещението атмосфера на нещо призрачно, в дъното се виждаше малък бар, мрачен като пещера.

„Нингиоро“ беше претъпкан. Тук имаше японци от всички слоеве на обществото — търговци и индустриалци, държавни чиновници и Якудза. Отношенията помежду им бяха сложно преплетени. Искаха се услуги, предлагаха се подкупи, отправяха се заплахи, спасяваше се чест… Попаднал в този вихър, всеки чужденец би се почувствал безнадеждно объркан.

Никълъс и Таши бавно си пробиваха път към бара. Той беше изработен от дебели листове кристално стъкло, светлината на флуоресцентните тръби идваше отдолу и очертаваше изящните женски фигурки в традицията „Но“, гравирани върху стъклото сред порой от нежни снежинки. В това съчетание европеецът несъмнено би открил нещо познато, нещо от коледните картички и старите мюзикбоксове, популярни в родината му преди десетилетия…

Приближиха се още няколко крачки и Никълъс обърна внимание на слабичка келнерка, понесла табла с напитки към масата на мастити японски бизнесмени. Приличаше на кукличка с традиционно белия грим на лицето си, японците я оглеждаха и се подсмиваха. Един от тях протегна ръка към бутилка бира, пред очите на Никълъс за миг се мярна цветна татуировка „иризуми“ — задължителен белег за всеки представител на Якудза.

Настаниха се на бара и си поръчаха бира „Сапоро“. Друг глупак в делови костюм се опитваше да имитира Елвис, пеейки нещо, което смътно напомняше за „Вива Лас Вегас“. Не му достигаше глас за високите тонове на припева и беше откровено смешен.

— Много се съмнявам, че точно тук ще открием въпросния Дзао — промърмори Таши.

— Аз не съм на същото мнение — поклати глава Никълъс. — Руснакът е бил твърде акуратен при своите разходи и е пазил разписките за всичко, което е плащал… Включително входния куверт за това заведение. Това ме кара да мисля, че ако действително е прекарал нощта в Киото, някой друг е платил.

— Може би същият този Дзао…

— Логично — кимна Никълъс.

— Но как ще го открием в тоя ад? Все едно да търсим игла в купа сено. При това пластмасова игла, която не може да бъде открита и с металотърсач!

— Изобщо няма да го търсим — усмихна се Никълъс. — Обратно — ще го накараме той да ни търси… — направи знак на бармана да се наведе и промърмори в ухото му: — Кажи на Дзао, че ни изпраща Павлов. Сделката се провали и Павлов е недоволен. Много недоволен!

— Не познавам човек с такова име — поклати глава барманът.

— Може и така да е, но ние му носим послание от Павлов. — Ръката на Никълъс многозначително потупа ревера на сакото, под който би трябвало да се крие пистолет: — Мисля, че разбираш…

Барманът сви рамене и плавно се плъзна встрани, сякаш имаше ролкови кънки на краката си. Наля три порции уиски и две чаши саке, после хвана кранчето на наливната бира.

— Какво ще кажеш? — попита Таши.

— Ези-тура — сви рамене Никълъс. — Ако тоя Дзао е редовен посетител, барманът положително го познава…

Онзи с деловия костюм на подиума правеше отчаяни опити да докара нещо от някогашния хит „Чувства“. Оглушителната рок музика на машината караоке трудно се издържаше, но баладите трябва да бъдат строго забранени, въздъхна в себе си Никълъс. Що за тъпа мода са тези напъни да се правиш на певец?

Таши опразни чашата си и Никълъс потърси с очи бармана, за да повтори поръчката. Онзи обаче беше изчезнал. Може би това беше добър знак, може би просто е отскочил до тоалетната…

В центъра на заведението бавно изплува фигурата на един едър якудза. Появи се откъм служебния вход, телохранителите на няколко крачки отзад красноречиво показваха, че е оябун или поне първи заместник… Беше облечен в типичната за подобни хора униформа — тъмни очила с огледални стъкла, черен, добре прилепнал костюм, бяла риза с бродирано кръстче на джоба, раирана вратовръзка и лъснати до блясък мокасини.

— Идва насам — предупредително се обади Никълъс и спря Таши, който понечи да се обърне. — Остави на мен, не искам да избухне война между вашите кланове…

Бандитът беше на три крачки от бара, когато Никълъс усети намеренията му и се приготви за съответната реакция. Беше висок мъж с широки рамене и тесен таз, лицето му със следи от едра шарка беше мрачно и намръщено. Проби бара, ръкавът му небрежно докосна чашата на Никълъс, бирата се разля.

Не каза нито дума, дори не се обърна да го погледне. Поръча си чаша кирин[1] и изскочилият отнякъде барман побърза да я постави пред него. Никълъс изчака изпълнението на поръчката, после протегна ръка, взе високата чаша и я изпразни на един дъх. Устните му звучно премляснаха, празната чаша звънна пред замръзналия от изненада бандит.

Никълъс започна да му обръща гръб, когато усети железни пръсти около бицепса си. Вдигна глава точно навреме, за да улови изненадата, изписала се за миг върху лицето на бандита, светкавично оценил размерите на мускулите, които стискаше.

— Липсва ти възпитание, итеки! — изръмжа мъжът, лицето му беше потъмняло от приток на кръв.

Никълъс освободи ръката си от хватката, присви колене и вдигна длан пред очите му.

— Моля те да обърнеш внимание на думите ми — започна ритуалното за Якудза представяне той.

Лицето на бандита показа първо изненада, а после нов пристъп на гняв.

— Подиграваш се с нашите традиции, итеки? — промърмори заплашително той.

Никълъс подмина забележката и повтори фразата си.

Якудза зае съответната поза и отвърна:

— Аз бих пожелал същото.

— Моля, първо да чуеш мен, тъй като твоят пост очевидно е по-висок от моя…

Бандитът кимна с глава и се изправи, Никълъс стори същото.

— Говори тогава, итеки…

— Името ми е Никълъс Линеър. Роден съм в Сингапур и не поддържам връзки с нито един клан. — Чул това, бандитът иронично се усмихна. — Ти умишлено поиска да ме унижиш. Събори питието ми, блъсна ме, наричаш ме с презрителни епитети. Искам удовлетворение!

Усмивката на японеца се разшири, гръдният му кош се изпъчи, реверите на сакото се разтвориха и отдолу лъсна ръкохватката на пистолет.

— Под каква форма искаш своето „удовлетворение“? — иронично подхвърли той.

— Аз проявих нужното уважение — отвърна Никълъс. — Казах ти своето име, мястото на раждане и отношенията си с различните кланове.

Бандитът изненадано замълча, после тръсна глава и каза:

— Името ми е Кине Ото, известен съм също и като Дзао. Роден съм в Киото и съм заместник-оябун на клана Докудокуши — брадичката му решително се вирна: — Разбрах, че ми носиш вест от руснака…

— Сега вече започваме да се разбираме — поклони се любезно Никълъс. — Предлагам да изиграем една игра на „карута“.

Върху лицето на Дзао отново се изписа колебание. „Карута“ беше игра на карти, привилегия на някогашните японски благородници. С течение на времето благородниците бяха изчезнали, но играта бе оцеляла и днес беше любим хазарт на Якудза.

— О, това би било чудесно — пусна кривата си усмивка Дзао, после махна към една свободна масичка наблизо: — Хайде, нека изиграем една партия „карута“…

Играта се базираше на различни видове сезонни цветя, които трябваше да бъдат подредени в определени комбинации. Изпод бара се появи тесте карти и кацна на масичката. Никълъс се обърна към бармана и го попита знае ли да раздава. Онзи се поколеба, после кимна с глава. Очевидно се притесняваше, но нямаше как да откаже.

Дзао се настани срещу Никълъс и с нищо не показа, че възразява на предложението му друг да раздава картите. Пръстите му леко почукаха по тестето.

— Ти избра играта, аз ще определя залозите — промърмори той. — Имаш ли нещо против?

— Нищо — отвърна Никълъс, макар че ясно усети нервността на Таши, изправил се зад гърба му.

Очите на Дзао бавно пробягаха из помещението.

— След като спечеля, ти ще забравиш кой те е пратил при мен и защо го е сторил — бавно изрече той. — В допълнение ще се качиш на сцената на караоке и ще ми се извиниш пред всички.

— А ако спечеля аз?

— Няма да спечелиш.

— Ако спечеля аз, ти ще ни разкажеш всичко за руснака, особено за целта на посещението му — тръсна глава Никълъс, без да обръща внимание на заплашителния блясък в очите на якудза. Концентрира се върху движенията на тялото му — те щяха да му кажат достатъчно.

Дзао заповяда на бармана да започне раздаването. При първата ръка и двамата успяха да направят печеливши комбинации, при втората не успя никой. Но при третата спечели Никълъс. Дзао имаше осмица, деветка и тройка — губещо съчетание, което по ирония на съдбата образуваше йероглифа на думата „якудза“…

— Спечелих — изправи се на крака Никълъс. — Сега трябва да се изпълни облога, Дзао-сан. Искам да науча всичко, което знаеш за руснака Павлов.

— След около час си тръгвам, ще поговорим навън.

Никълъс кимна с глава и се насочи към бара. Таши го последва, а Дзао остана да гледа след тях.

— Нямам доверие на тоя тип — промърмори Таши. — Не обича да губи, особено пък от хора като теб…

— Точно така — кимна Никълъс и поръча питиета. — Но нямаме друг избор. Привлякохме вниманието му, сега не ни остава нищо друго, освен да бъдем крайно предпазливи. Защото тип като него спокойно може да ни види сметката…

Дзао си тръгна късно, Никълъс и Таши станаха и го последваха. Навън духаше студен вятър, червените фенери над заведенията се поклащаха на металните си халки. Хора почти не се виждаха, само няколко лимузини тъмнееха в близост до входа, стъпили с две колела на тротоара.

— Но той изчезна! — нервно се озърна Таши. — Очевидно няма намерение да разговаря с нас!

Никълъс имаше същото чувство, но премълча. Фаровете на колата срещу тях изведнъж блеснаха и ги окъпаха в ослепителна светлина.

— Итеки!

— Аха, ето го нашия Дзао — промърмори Таши.

Едрата фигура на бандита се измъкваше от колата като някаква странна нощна птица.

— Дължиш ми нещо — подвикна Никълъс. — Мисля, че е време да се разплатим.

— Искам реванш — прогърмя гласът на Дзао над тихата уличка.

— Не става — отвърна Никълъс. — Ти загуби, трябва да се примириш…

— Не мога да се примиря, че някакъв мелез като теб ме унижи пред всички!

— Значи не държиш на дадената дума.

Дзао се приближи на няколко крачки, от устата му се изтръгна подигравателен смях.

— Думата ми няма никакво значение, когато е дадена на итеки!

— Лошо — поклати глава Никълъс. — Ще се окаже, че нямаш и чест…

— Не дрънкай глупости! — прогърмя Дзао. — Какво знае за честта един варварин? — Пистолетът проблесна в ръката му като опасен хищник: — За мен ти не си нищо повече от нищожно насекомо, проявило глупостта да се изпречи на пътя ми! — пристъпи още една крачка към Никълъс и Таши и заплашително изръмжа: — Изчезвайте, преди да съм ви стъпкал!

Естествената човешка реакция на заплахата от нападение е да се побегне, в най-добрия случай — да се посрещне директно. Но дългогодишните тренировки по айкидо бяха освободили Никълъс от този инстинкт. На негово място беше дошло умението да отбягва нападението с крачка встрани, след което инерцията на нападателя се използваше за светкавична контраатака с унищожителни последици.

Всичко това ставаше инстинктивно, именно инстинктите бяха пътят към победата. Защото в краткия миг на атаката, продължаващ може би само хилядна от секундата, няма време за избор на стратегия и прилагане на хватки. Времето стигаше единствено за инстинктивна реакция.

Точно това стори и Никълъс. Уверил се в присъствието на „хара“ — вътрешното чувство за сигурност, той концентрира душевните си сили и тялото му реагира по съответния начин.

Вместо да се втурне към Дзао, той светкавично отскочи встрани, дясната му ръка сграбчи пистолета и рязко го завъртя. Дланта на лявата се стрелна напред и улучи бедрената кост на гиганта. Ударът беше нанесен с огромна сила.

Дзао изпъшка, левият му крак неудържимо започна да се подгъва. Никълъс продължи да извива китката с пистолета, след миг се разнесе остро пропукване и ръката безсилно увисна. Притиснал тяло до олюляващия се оябун, който всеки миг щеше да се строполи на земята, Никълъс ясно долови скърцането на гумени подметки по асфалта. Пристигаха и телохранителите…

Тук на сцената излезе Таши. Издърпал светкавично пистолета от омекналите пръсти на Дзао, той натисна спусъка два пъти подред, фаровете на лимузината се пръснаха с трясък, уличката потъна в мрак. Присвил очи, младият якудза се опита да различи неясните силуети край паркираните коли.

— Това тук не ви засяга — меко и почти приятелски подвикна той. — Вашият оябун не удържа на думата си и трябва да си понесе отговорността. Поведението му няма нищо общо с достойнство и чест, ето защо не сте длъжни да го защитавате.

Никълъс усети напрежението като електрически заряд в буреносен облак. Телохранителите се колебаеха, но все още не се оттегляха. Отвори уста и започна да говори. Гласът му беше странно писклив, звуците се раждаха някъде дълбоко в гърлото му. Хипнотичният им ефект беше почти мигновен, първобитното звучене на подобна реч беше сред най-сложните умения на древното изкуство Тао-тао…

Говореше, без да спира, думите се нижеха като заклинание. Най-накрая усети как психическото напрежение отслабва и се разпада, опасността беше отминала. Сега разполагаше с двадесетина секунди за това, което трябваше да бъде свършено. Без да намалява концентрацията си нито за миг, той направи знак на Таши да вдигне тялото на Дзао от асфалта и да го вкара в колата си.

Таши се подчини, после седна зад волана и завъртя стартерния ключ. Никълъс скочи до отпуснатото тяло на Дзао, гумите пронизително изсвириха и колата изчезна в мрака на нощта.

Десета глава

Токио | Лондон | Киото

— Майка ми не е тук — каза мъжът в инвалидната количка. — Замина преди няколко дни. Мога ли да ви помогна?

— Много си любезен, Кен — усмихна се Ушиба. — Благодаря, не искам да бъда натрапник…

— На един инвалид? — присвиха се могъщите рамене. — Аз имам достатъчно време за вас, дайжин. Зная, че не сте прекосили целия град само за да си побъбрите с Кисоко.

Ушиба кимна с глава, свикнал с прямотата на Кен. Това, което у другите би прозвучало нелюбезно, при него беше просто израз на нетърпение. Необичайно за един японец, той не можеше да търпи ритуалното празнословие и предпочиташе прямотата. Това беше само малка част от забележителната му личност, той и без нея би продължавал да бъде такъв…

Преди всичко, защото беше силен и здрав, защото до съвършенство владееше бойните изкуства и не обръщаше внимание на парализираните си крака. Беше страстен колекционер, притежаваше богата и скъпа сбирка от древни японски оръжия.

Ушиба го харесваше, макар вътре в себе си да беше убеден, че младият мъж прави всичко възможно да проявява несъгласие със събеседниците си. Обича да се заяжда, защото по този начин открива какво се крие зад благопристойната фасада на хората, каза му веднъж Кисоко, в гласа й прозвуча странна гордост.

Кен беше един вид социолог, Ушиба често си представяше къщата му като разположена на тайно място огромна лаборатория за странните му експерименти.

— С удоволствие бих останал да си поговорим — промълви министърът. — Тук се чувствам приятно откъснат от външния свят.

— Времето сякаш спира, нали? — кимна Кен и подкара инвалидната си количка по дългия коридор.

Беше красив мъж с издължено лице и топли кафяви очи, в които се долавяше страданието на физически непълноценното човешко същество. От него се излъчваше особена тъга и това го правеше близък на Ушиба, който познаваше много добре света на болката.

— Но времето извън тези стени неумолимо тече — продължаваше Кен. — Либерално-демократическата партия рухна и едва ли някога ще се нареди сред водещите политически сили в Япония… — направи гримаса и добави: — Слава Богу…

— Тази партия изигра решителна роля за развитието на страната — възрази Ушиба. — На твое място не бих я погребвал толкова категорично…

— Разбирам топлите чувства, които храните към стария си приятел Йошинори — отсече без колебание Кен. — Но сам знаете къде е в момента този символ на алчното ни минало!

— Йошинори водеше тежки битки на много фронтове, докато ти си все още дете, Кен… Днес Япония е световна сила и това се дължи на хора с неговите възгледи.

— На хора като вас, нали, дайжин?

Ушиба премълча. На моменти Кен беше направо непоносим. Интелектуалният му потенциал беше почти безграничен, никой не можеше да разбере дали наистина вярва в това, което казва, или просто си играе, опитвайки се да провокира спор.

— Тъкмо си приготвях обяд — промърмори Кен и вкара количката си в кухнята. — Ще го споделите ли с мен?

Ушиба кимна в знак на съгласие и остана до вратата, докато Кен сръчно разпределяше суши и гарнитура от зеленчуци в двете чинии. Подаде му едната заедно с бутилка бира, после двамата се настаниха зад овалната маса от тежък бук в ъгъла на кухнята. В тази къща имаше голямо количество странни за Япония мебели, Изтокът и Западът си даваха среща във всяко помещение, хармонията между тях невинаги беше съвършена, но бе неизбежно приемлива…

Известно време се хранеха в спокойно мълчание. Ушиба изпитваше чувство на гордост от факта, че в негова компания Кен се чувства напълно освободен. Младият мъж предпочиташе ролята на наблюдател, а не на пряк участник в човешките взаимоотношения. Това може би се дължеше на вътрешната му несигурност, ролята на наблюдател в обществото все пак беше за предпочитане пред никаква роля…

— Как вървят нещата в любимия ви свят на политиката? — попита най-сетне Кен. — Според мен всеки дайжин трябва да е майстор в тази игра, иначе рискува да изпусне позициите си.

— Честно казано, играта започва да ме уморява — поклати глава Ушиба. — Водят се прекалено много битки на най-различни фронтове…

— Остарявате! — отсече с обичайната си прямота Кен. — Хора с вашите чувства би трябвало да са по-мъдри!

— По-мъдри?

— Трябва да се оттеглите, преди да направите фатална грешка — кимна категорично Кен. — Иначе ще бъдете смазан от собствената си стратегия.

Ушиба потисна инстинктивната си неприязън към тази груба присъда. Успя да си даде сметка, че ако трябва да бъде безпощаден към себе си, в думите на Кен се съдържа твърде много истина. Те просто казваха това, което гордостта му отказваше да приеме.

— Имаш право, разбира се — промълви на глас той и отмести почти пълната си чиния. Апетитът му изчезна, напоследък забелязваше, че се храни два пъти по-малко, отколкото допреди шест месеца. — Когато играта се превърне в бреме, правилата неизбежно се променят. И ловецът рискува да се превърне в дивеч…

— Животните имат способността отдалеч да надушват кръвта — отвърна Кен и натика в устата си голяма хапка риба, примесена с ориз и зеленчуци.

— Помня времето, когато това можеше да се каже и за мен — усмихна се Ушиба.

— Може да се каже и сега, стига достатъчно силно да желаете победата в играта.

Ушиба го погледна с нов интерес. Макар със сигурност да беше прехвърлил четиридесетте, Кен имаше гладко младежко лице и смолисточерна коса, интелектуалните му способности положително бяха толкова големи, колкото и когато е бил двадесетгодишен младеж.

Ушиба изпъна гръб, пренебрегвайки болката, която се зараждаше в стомаха му.

— Човек се ражда със способността да надушва кръвта — отбеляза той.

— Това е вярно — кимна Кен и опразни чинията си. — Тази способност се съдържа в генетиката му и се усилва с майчиното мляко…

Забележката беше доста странна, Ушиба изпита чувството, че Кен има предвид Кисоко… В крайна сметка тя беше сестра на Микио Оками, положително се беше родила със способността да надушва кръвта…

— Няма ли да го довършите? — попита Кен и махна с ръка към чинията му.

Ушиба поклати глава и с удивление загледа как Кен придърпва храната и лакомо се нахвърля върху нея. Даде си сметка, че трябва да бъде снизходителен към този акт на невъзпитание, човекът срещу него все пак рядко влизаше в контакт с обществото.

— И тъй, какво ви води тук, дайжин? — попита с пълна уста Кен. — Очевидно имате нужда от съветите на майка ми. Коя фракция ви трови живота?

— Някой е допуснал грешка — предпазливо отвърна Ушиба. Кисоко знаеше за тайните му връзки с Вътрешния съвет на Якудза, защото беше сестра на Кайшо, но Кен беше съвсем друго нещо. — Опасна грешка, която час по-скоро трябва да бъде поправена…

— Предполагам, че говорите за наказание.

Нищо не убягва от вниманието на този човек, въздъхна в себе си Ушиба.

— Точно така, за наказание — отвърна на глас той. — Но аз не мога да го наложа, защото… защото съм близък с този човек…

— А той заслужава ли наказание?

— Несъмнено.

Кен кимна, сякаш приел присъдата на дайжина за свършен факт.

— Значи трябва да определите това наказание в съответствие с вината…

— Много бих искал да мога — въздъхна Ушиба. — Но главата ми е празна…

Кен помълча зает да довършва храната в чинията на дайжина. После каза:

— Елате горе. Искам да ви покажа нещо.

Взеха малкия асансьор в дъното на коридора и се изкачиха на втория етаж. Там се намираше гимнастическият салон на Кен и огромната му колекция от древни оръжия. При ремонта на сградата бяха изхвърлени старите прозорци, на тяхно място имаше огромни пана от матирано стъкло, които пропускаха максимално количество светлина, но едновременно с това запазваха напълно вътрешността на помещенията от любопитни погледи. Паркетът блестеше, край една от степите имаше витрини със самурайски мечове, дълги ножове „вакизаши“ за ритуалното самоубийство сепуку, късите ками „танто“ и още ред хладни оръжия, за предназначението на който Ушиба нямаше и най-бледа представа.

Кен приближи количката си до стената, с лекота се повдигна на мускулестите си ръце и се свлече на пода. Кръстоса безчувствените си крака в позиция „лотос“, после започна да се придвижва с помощта на китките си. Мускулите играеха, тялото му се повдигаше и отпускаше като странно махало, движенията изглеждаха леки и непринудени. Но Ушиба знаеше, че това е много далеч от истината.

Кен спря пред редицата „данцу“ от специално дърво. Това бяха специални шкафове за съхранение на катани, изработени по поръчка. Отвори най-горното чекмедже и извади някакъв кръгъл, увит в копринена кърпа предмет. Ушиба пристъпи и коленичи до него, очите му се разшириха от учудване. Предметът се оказа череп, потъмнял от времето и придобил цвета на изпечена глина. Повърхността му блестеше като полирана. Това означаваше, че за него се полагат специални грижи и костта се маже с разтопен восък.

— Това е черепът на Масамото Мусаши — по мое убеждение най-добрия майстор на саби в цялата японска история — прошепна с благоговение Кен. Мусаши беше придобил световна известност с книгата си „За петте кръга“ — истинска енциклопедия на кенджуцу — техниката и стратегията на боя с хладно оръжие, написана някъде в средата на XVII век.

Кен въртеше черепа между пръстите си.

— Знаете ли, че главата на Мусаши е била обработена и продадена от най-близкия му приятел? Просто нямал никакви средства, за да оцелее… — Лъскавата топка продължаваше бавното си движение: — Мародер ли е бил този приятел, или просто жертва на нуждата? А може би е направил услуга на Масаши и е успял да запази спомена за него вечно жив?

Кен изведнъж тикна черепа в ръцете на Ушиба:

— Подръжте го, дайжин. Така ще усетите силата на Мусаши, недосегаема за смъртта и времето… Нали именно в това се крие смисълът на безсмъртието?

Черепът беше неочаквано тежък. Ушиба бавно започна да разбира думите на Кен. Вперил поглед във вдлъбнатините и извивките му, той изведнъж започна да вижда това, което е превърнало мозъка на Мусаши в уникална машина. Забрави болките в поразения си от рак стомах, престана да мисли за близката смърт. Пред него се разкри това, което Кен наричаше съществувание след смъртта. Може би не отговаряше точно на човешките представи, може би беше нещо по-голямо, по-всеобхватно…

— Той ви докосна, дайжин — промълви Кен, без да направи опит да си върне обратно черепа. — И вие чувствате това, което чувствам аз… Когато човек е близо до Мусаши, страданието престава да съществува…

— Така е — прошепна като омагьосан Ушиба.

— Вече няма болка и смърт, времето е спряло…

— Дайжин, вие трябва да накажете Акира Шоза за неговото престъпление — тихо изрече Кен.

За момент, потънал дълбоко в излъчването на черепа, Ушиба не повярва на ушите си. После вдигна глава да погледне Кен и разбра, че грешка няма.

— Но откъде знаеш за него? — смаяно промълви той.

— Интуиция, подкрепена от факти. Преди известно време, не много отдавна, Шоза дойде да се срещне с майка ми. Ако не бях се намесил, тя положително щеше да го убие. Защото е убедена, че той е заповядал екзекуцията на Микио Оками.

— Може би тя знае нещо, което е неизвестно на мен — отвърна Ушиба. Черепът изведнъж натежа в ръцете му и той побърза да го върне на Кен. — Прекалено много хора изглеждат готови да поемат отговорността за един неосъществен акт…

— Но Кайшо не упражнява властта си, нали? Прогониха го. Нима това не е достатъчно?

Ушиба кимна с глава.

— Да, предполагам, че е напълно достатъчно в нашия несъвършен свят — очите му изпитателно пробягаха по лицето на Кен: — Но защо Шоза е искал да се види с майка ти?

— За да разбере какви са били отношенията на Оками с полковник Денис Линеър… И да научи нещо за Коей.

— За Коей? Но защо му е трябвало да…?

— Накажете го! — прекъсна го с тих, но твърд глас Кен. Очите му не изпускаха полираната повърхност на черепа: — Вие най-добре можете да определите тежестта на наказанието му.

— Главата ми е празна, вече ти казах това…

— Тогава позволете на мен да ви покажа пътя… — топлите очи на Кен бавно се спряха върху красивото лице на Ушиба: — Той е точно пред вас, дайжин… Като черепа на Мусаши. Остава да го видите…

— Но…

— Вашият приятел Танака Гин, главният прокурор на Токио…

По това време на годината Лондон беше безнадеждно затънал във влажна мъгла. От Темза се издигаха гъсти изпарения и бавно се стелеха над Сити и мрачната грамада на Тауър. Сутринта в центъра беше извършен бомбен атентат, известният универсален магазин „Хародс“ беше затворен за посетители заради нови заплахи, отправени от ИРА. Мястото на инцидента — офисът на една от централните банки, беше отцепено от полиция и пожарникари, тежки строителни машини разчистваха отломките, екипи от криминолози се опитваха да определят състава на експлозивите, използвани от терористите.

Мъглата от време на време се вдигаше, но само колкото да покаже грозната голота на дърветата в Хайд парк и Сейнт Джеймс. Тогава на нейно място идваше ситен дъждец, който сякаш нямаше намерение да спре. Лондончани обаче не обръщаха внимание на противното време, черните куполи на чадърите им блестяха като току-що закупени скаутски униформи и маркираха спокойното им придвижване по мокрите улици, задръстени от коли. Нищо на този свят не беше в състояние да ги учуди и разколебае, всеки вършеше работата си с типичната британска невъзмутимост.

Но въпреки самобитността на Лондон и неговите жители, все по-голяма част от града придобиваше американски вид. Дори Пикадили Съркъс — най-английската част на столицата, беше запълнена с магазини за американски стоки, натрапчивата им реклама по нищо не отстъпваше на тази, която връхлита върху купувачите в Ню Йорк. Преди години бледа и безлична, с всички признаци на сурогат, днес тя живееше пълноценен живот и действаше наистина зашеметяващо.

Веспър отново успя да изненада Кроукър. Вместо да отиде направо в Хамърсмит, където се намираше централата на „Малъри Ентърпрайсиз“ и накъдето я очакваше да се насочи Кроукър, тя взе такси от летище Хийтроу и потегли за Белгрейвия. Слезе на Кингс роуд и тръгна пеш по посока на площад „Ийтън“. От масивната сграда, в която влезе, се разкриваше великолепна гледка към църквата „Холи Тринити“, издигаща се в северната част на площад „Слоун“.

На Хийтроу за малко да я изпусне. Преди да се отправи към въртележката за багажите, Веспър се отби в тоалетната. В ръката й се поклащаше само ръчният багаж — квадратно куфарче „Самсонайт“ с обикновени размери. Десет минути по-късно се появи отново и Кроукър я позна само защото си отваряше очите на четири. На главата й имаше червеникава, дълга до раменете перука, кафявите контактни лещи бяха изчезнали, яркосините очи отново грееха върху съвършения овал на лицето й. Гримът й беше в стил тежък гръндж — виолетово червило, дебел пласт чернилка по клепачите, дълги изкуствени мигли. Яркочервеното шалче си стоеше на мястото, но в замяна на това обувките и бяха изчезнали, сменени от дълги до над коляното ботуши. Блузката висеше свободно над къса черна поличка, която едва прикриваше горната част на бедрата й. Наведе се да вдигне багажа си от въртележката, гледката беше такава, че мъжете зад нея за малко не получиха удар.

Тук федералната значка на Кроукър не означаваше нищо и това беше един сериозен проблем. От опит знаеше, че не бива да я размахва насам-натам, тъй като това несъмнено би му донесло неприятности. Лондонските полицаи никак не обичат разни цивилни янки да им се мотаят из района. За момент почти съжали, че отказа помощта на Гадняра. Но разчиташе на една стара своя връзка и възнамеряваше да я използва. Преди години се беше запознал с един старши инспектор от Ню Скотланд Ярд, на когото помогна да идентифицира опасен престъпник, а след това и да го екстрадира от Ню Йорк.

Името на този човек беше Том Мейджър, Кроукър така и не устоя на изкушението да го нарича „майор Том“[2]. Зад гърба му, разбира се… Мейджър беше човек с едро телосложение и наближаваше петдесетте. Имаше хладно и затворено лице, украсено от гъсти, подстригани на черта мустаци. Приличаше на бивш боксьор и на практика се оказа, че наистина е бил такъв по време на службата си в армията. Когато се появяваше, усмивката му беше изключително сърдечна и коренно променяше цялата му заплашителна осанка. Беше вечно жаден и консумираше бира в такива количества, че дори Кроукър го зяпаше с отворена уста. Другата му слабост бяха сандвичите-джобчета, запълнени с месо, зеленчуци и подправки.

Нямаше го в сградата на Ню Скотланд Ярд, но когато Кроукър се представи на униформения сержант в отдела му, той беше любезен да му даде един адрес на Флъд стрийт в Челси.

С неудоволствие взе едно от прекалено скъпите лондонски таксита, макар че отново можеше да харчи парите на сенатора Дидалъс. Направи го само защото метрото не стигаше до Челси, а за американец като него разписанията на лондонските автобуси представляваха пълна загадка.

Флъд стрийт, както и се очакваше, беше уличка в близост до брега — там, където Челси и Темза размесваха водите си. Вероятно поради относителната трудност на достъпа до този квартал Челси беше останал горе-долу единствената част на Лондон с истински удобните английски домове, чиято слава се беше разнесла някога по целия свят…

Откри Том Мейджър начело на екип сапьори, които копаеха в предния двор на една от типичните за квартала удобни къщички. Наемателят решил да засади няколко борчета и изведнъж открил заровен труп. Върху купчината червеникава пръст бяха акуратно подредени коренчета от ириси и карамфили, в съседство беше разпънат голям найлон. Върху него бяха наредени човешки кости, скелетите бяха три.

— Нищо чудно, че цветята са страхотни — промърмори един от полицаите в близост до Кроукър.

Мейджър беше клекнал до найлоновото платно и внимателно отстраняваше калта от един череп, използвайки върха на писалката си. Зад него полицейският фотограф щракаше със светкавицата си.

— Томас!

Мейджър раздразнено вдигна глава. Видя Кроукър и на лицето му се разля широка усмивка:

— Господи, Исусе! Я виж кой се е надигнал от гроба! — Двама от сапьорите любопитно вдигнаха глави, после отново се заеха с работата си. — Какво те води в слънчев Лондон, стари приятелю? — ръката му почти премаза пръстите на Кроукър: — В друг сезон щеше да бъде истинско удоволствие!

— Страхувам се, че идвам по работа.

Мейджър го огледа от главата до краката и разочаровано изсумтя:

— И не ми носиш поне един сандвич-джобче, нали?

— Съжалявам — поклати глава Кроукър. — Нямаше да го пуснат през митницата.

— Всичко е наред, приятел — засмя се Мейджър. — И без това холестеролът ми отдавна е надхвърлил допустимите граници. Моят кардиолог мисли, че това се дължи на стрес, ама аз си знам колко сочни бифтека и пържени дробчета съм излапал! — ръката му се насочи към човешките останки върху платното: — Я хвърли едно око! Да си припомниш какво може да направи човек на ближния си…

Приближи се един от сапьорите.

— Приключихме с огледа на съседните парцели — докладва той. — Сега какво да правим?

— Идете да се наспите — махна с ръка Мейджър. — Утре сутринта, точно в девет, искам наемателят да е в канцеларията на районния прокурор на Лейкън стрийт. Ясно? Ще бъда там още в осем, трябва да подкова онова копеле, иначе случаят ще стане отвратителен…

— Какво възнамеряваш да му предложиш?

— Само най-необходимото. Възложиха ни случая, защото един от труповете е на чужденец… — Мейджър се извърна към Кроукър и поясни: — Извикаха ме по тъмно и оттогава насам не съм спрял да се ровя в тая гробница… По-малко стрес, а? Моят доктор трябва да си е изгубил акъла!

— Виждам, че си затънал до гуша, Том — въздъхна Кроукър. — Все пак ще те помоля да ми отделиш минута-две… Трябва ми помощ.

— Тъй, тъй… помощ, значи… Няма да стане, ако не му ударим по едно, приятел… Най-близката кръчма е на Кингс роуд. — Мейджър разтърка очи и сладко се протегна: — Добре, че дойде. Иначе кой знае кога щях да се сетя за почивка… А мозъкът започва да буксува, когато го мъчиш с едно и също в продължение на часове… — Каза на един от сапьорите къде може да бъде открит, после кимна на Кроукър и двамата поеха по Флъд стрийт.

— Имаш ли къде да нанкаш?

— Току-що пристигам, все още не съм ангажирал хотел…

— Дърво без корен, а? — усмихна се Мейджър. — Съвсем типично за теб, Люис…

Той беше единственият човек, който го наричаше Люис. Дори баща му се беше обръщал към него единствено с Лю. Стигнаха Кингс роуд и свърнаха надясно.

— Ако искаш, можеш да се нанесеш при мен — предложи Мейджър.

— Не, братле, не искам да притеснявам жена ти…

— На твое място не би ми пукало, старче. Мойра се изнесе преди повече от две години…

— Съжалявам, не знаех.

— Такава ми е шибаната работа — сви рамене Мейджър и блъсна вратата на кръчмата. Посрещна ги познатата миризма на бира и тютюнев дим. — Човек не може да бъде женен едновременно за шибаната си работа и представител на нежния пол, нали? — сви рамене: — Най-честото й оплакване беше, че предпочитам телефона пред нея… И имаше право… Мъчно ми е за нея, но честно си признавам, че за шибаната работа щеше да ми е мъчно повече.

Настаниха се на дървена маса, потъмняла от времето и бирата, разливана върху нея. Мейджър поръча наливна бира ейл. Мезето се състоеше от ролца мазни кренвирши и пай, Бог знае защо наречен „овчарски“. Кроукър затвори очи и направи опит да потисне бунта на стомаха си.

После започна да разказва. Обясни кого следи, причините си спести почти изцяло. Задоволи се да каже, че работи по разкриването на международна мрежа за търговия с оръжие. Тази версия имаше двойното предимство да бъде близо до истината и да представлява особен интерес за Мейджър, който, извън помощта, предлагана на градската полиция при разкриване на масови убийци, обикновено се занимаваше с търговците на оръжие, превърнали Лондон в главна отправна точка за клиенти от Близкия изток.

— Площад „Ийтън“ е баровско място — промърмори Мейджър, когато Кроукър му съобщи за адреса, на който се беше установила Веспър след пристигането си в града. Разбира се, не спомена нищо за смяната на дегизировката й. — Там се търкалят многото мангизи… — Мейджър замълча, за да преглътне голямо парче овчарски пай, после попита: — Значи тази жена е замесена с американска компания на име „Моргана“, така ли?

Кроукър кимна.

— А тя пък е свързана с „Малъри Ентърпрайсиз“ в Хамърсмит… Според счетоводните книги се занимава с доставки на оръжие, и то право от складовете на Чичо Сам, макар да се твърди, че те били затворени като патешки задник…

Мейджър отпи едра глътка бира и се замисли. Мълча толкова дълго, че Кроукър изгуби търпение:

— Какво има, Том?

— Мисля си… — промърмори Мейджър и вдигна очи към приятеля си: — Странно, много странно…

— Какво?

— Имената на компаниите. „Моргана“ и „Малъри“… Идва ми наум една стара легенда… Моргана е била сестрата на магьосника Мерлин и също е притежавала магически умения… Но те били по-близо до природата, произхождали от друидските традиции. Тази легенда има стотици интерпретации, но най-известната е „Смъртта на крал Артур“, написана от сър Томас Малъри. Малко хора знаят, че този благородник си е падал по незаконните операции. Бил е джебчия и измамник, а накрая станал и убиец. Книгата си написал в затвора… — Мейджър млъкна и учудено изгледа приятеля си: — Какво ти става, бе, момче?

Кроукър беше бял като платно, тежката храна се беше превърнала на оловна топка в стомаха му.

— Къде според легендата на Малъри е бил дворът на крал Артур, Том? — напрегнато попита той.

— В Камелот, разбира се.

— А тайната му империя?

— Авалон — отвърна Мейджър. — Някакъв фантастичен град, плуващ в мъглата… Според мнозина това бил градът на друидите и родното място на Моргана. Защо питаш?

Умът на Кроукър бясно препускаше, рационалното у него трудно се справяше с предположенията на интуицията. Спомни си думите на Джон Джей Аркам, че образованието на жена му било поето от някаква фондация „Авалон“… Също като в крал Артур…

— Партньорът ми разследва една друга компания, която също е в незаконния бизнес с оръжие — промълви той. — Част от международен картел, който се управлява съвместно от американската мафия и японската Якудза… — очите му се заковаха в лицето на Мейджър: — Но най-лошото открихме миналата година — оказа се, че в далаверата са забъркани и американски правителствени служители… Името на втората компания е „Авалон ЛТД“, досега живеех с чувството, че „Авалон“ и „Моргана-Малъри“ са конкуренти…

— А май ще се окаже точно обратното — поклати глава Мейджър. — Всички са част от една гигантска организация!

Кроукър знаеше, че развръзката е близо. Откакто Оками мина в нелегалност, той непрекъснато насочваше него и Никълъс към „Авалон ЛТД“. Защо? Отначало Кроукър мислеше, че „Авалон“ е компания на „Годайшу“. После, когато се натъкна на „Моргана“, реши, че Оками и Голдони са създали свой собствен канал за търговия с оръжие, а целта им е да докарат „Авалон“ до фалит. Сега, когато разбра, че всички тези компании са под ръководството на една и съща сила, той неволно бе длъжен да се запита кой тогава прави опит да се намести на пазара с незаконно оръжие. Най-очевидният отговор беше: „Годайшу“. Това обясняваше защо Оками ги тласка към „Авалон“. Никълъс спомена, че е бил убит Винсънт Тин — представител на неговата компания в Сайгон. Убиецът бил някой си Рок, а човекът, който отмъкнал трупа от моргата, бил якудза и се представил като служител на „Авалон“ с фалшив адрес в Лондон. Сега вече ставаше ясно, че „Годайшу“ поддържа тесен контакт с Рок и неговия Плаващ град.

Но, до убийството си в края на миналата година, шеф на американския клон на „Годайшу“ е бил Джони Леонфорте. Кой тогава продължава да ръководи потоците крадено оръжие от Пентагона, включително и модерните прототипове, разработвани в АМОП? Несъмнено това е човекът, назначил Леонфорте на поста му и пряк ръководител на Агенцията: сенаторът Ричард Дидалъс.

— Не знам.

Прегърбената старица пълзеше по покритата с огладени камъни пътечка, ръката й се повдигна към въжето, задвижващо малките камбанки на входа на храма.

— А и да знаех, пак нямаше да ви кажа.

Старицата плесна с ръце да събуди духовете на шинтоисткия храм и започна да се моли.

— И двамата сте мъртви! — изръмжа Дзао, местейки блесналите си от гняв очи от Таши към Никълъс и обратно. — Нямате никаква представа с кого… — изведнъж млъкна и зяпна от изненада, долната му челюст смешно увисна. Таши беше придърпал ръкава на ризата си и отдолу блесна изящно оцветената татуировка „иризуми“.

Дзао бавно се взря в лицето на Таши. Беше седнал на един стол, ръцете му бяха здраво завързани на гърба.

— Няма значение кои сте! — избухна той, лицето му се разкриви от омраза. — Тук, в Киото, управляваме ние! Пет пари не давам за чужденци като вас!

Никълъс се отдръпна от прозореца, хвърли кратък поглед към Таши и двамата се уединиха в далечния ъгъл на помещението. Намираха се в хотел, който даваше стаи за час или два, никой никого не разпитваше, документи не се изискваха. Грозната бетонна кутия се издигаше в една от тесните улички на квартала Гнои и рязко се отличаваше от приятните къщи и ресторантчета около красивия парк с шинтоисткия храм в средата.

— Така няма да стигнем доникъде — прошепна Никълъс. — А и времето работи срещу нас.

— Прав си — въздъхна Таши. — Можеш да бъдеш сигурен, че хората му вече са се организирали и претърсването на града е започнало. А ако са информирали и оябуна му…

Никълъс знаеше какъв е недоизреченият край на фразата. Ако се докаже, че Таши е замесен в отвличането на Дзао, това положително ще доведе до открита битка между него и оябуна на тоя тип.

— Той знае, че времето работи за него — каза Никълъс. — Затова трябва да изцедим каквото можем и да се омитаме, преди да са ни надушили войниците му!

Таши приближи лице до неговото и едва чуто прошепна:

— Не се безпокой. Ще ни каже всичко, което искаме да знаем. А после няма дори да си спомня, че е разговарял с нас…

Обърна се и пристъпи към Дзао. Спря на крачка от него, с отпуснати покрай тялото ръце и леко разкрачени крака. Пръстите му леко се присвиваха и отпускаха, дишането му стана дълбоко и равно. Дзао го гледаше както се гледа луд.

Никълъс ясно усети психическото напрежение, имаше представа какво се готви да стори Таши. Но едва когато японецът започна да издава напевни и монотонни звуци, той си даде сметка на какво ще присъства…

Беше сигурен, че вижда в съзнанието си двата могъщи потока — единия светъл, другия тъмен, — които започнаха да струят около него и сякаш всеки миг щяха да се слеят. Това бяха Акшара и Кшира — двата коренно противоположни фундамента, върху които се крепеше великото изкуство Тао-тао. Пред очите му се появи блестящата сфера „куи“ — дълбоката същност на Тао-тао. Във вътрешността й се преплитаха светлата Акшара — пътеката, която му беше до болка позната, и Кшира — нейната тъмна противоположност, мрачна и заплашителна. Сърцето му замря, най-ужасните му кошмари се превръщаха в действителност. Защото добре знаеше какво представляват черните точици по повърхността на Кшира. Канзацу — неговият учител и враг, беше посял коварните семена на Кшира в познанието на Акшара, сега тези семена даваха своите плодове и заплашваха да го унищожат, да експлодират като бомба със закъснител… Можеше да се спаси само ако съумее да обедини светлината с мрака, да ги слее в едно цяло. Сега, веднага!

Стоеше като омагьосан, не можеше да се помръдне. Беше сигурен, че става свидетел на „шукен“. Таши се оказа човекът, който владее до съвършенство двете части на Тао-тао и притежава Силата на Просветлението! Никълъс мечтаеше да овладее тази сила с помощта на Микио Оками, но Кайшо беше изчезнал твърде бързо и неочаквано…

„Шукен“. Сферата „куи“ бавно променяше оцветяването си, Таши внимателно докосваше „корьоку“ и се наливаше със Силата на Превъзходството. Монотонните псалми продължаваха да звучат, въздухът в стаята се превърна в лепкаво вещество с непознат състав. Дзао все още не усещаше нищо. Клепачите му потрепнаха и се затвориха, дишането му стана дълбоко и равно. Никълъс почувства как мозъкът му напуска състоянието алфа, после преминава в делта и тета…

Тогава Таши му направи знак да повтори въпросите, на които не бяха получили отговор. Дзао говореше, сякаш беше буден и съвсем нащрек. Не беше в транс, не беше и хипнотизиран. Никълъс разбра, че съзнанието му е потънало в бавно въртящата се сфера, която нито можеше да види, нито да усети. Вътре цареше мир, блестящите потоци на Акшара и Кшира вече бяха едно обединено цяло, враждата помежду им сякаш никога не беше съществувала. В резултат Дзао вярваше на това, в което Таши искаше да вярва. Може би мислеше, че спи и сънува или пък, че разговаря направо с В. И. Павлов. Това беше без значение. Разказа им всичко — как Павлов го е намерил в „Нингиоро“, как го е завел у дома си, а на другия ден го откарал там, където пожелал да бъде… Имена, адреси, контакти… Нищо не беше пропуснато.

Най-накрая Никълъс приключи с въпросите и Таши прекрати напевния си псалм. Сферата „куи“ бясно се завъртя, после се пръсна на хиляди блестящи парченца и изчезна.

Никълъс и Таши си размениха продължителен поглед над отпуснатото тяло на Дзао, някаква странна искрица пробяга помежду им.

После излязоха. Оставиха вратата открехната, така бандитите по-бързо щяха да открият похитения си водач.

Сейко гледаше фигурите на Никълъс и Таши, плъзнали се безшумно от входа на грозния хотел. Беше облечена в дълъг до глезените шлифер, през рамото си беше преметнала голяма чанта. Стоеше в сянката на шинтоисткия храм и двамата не я забелязаха. Крачеха забързано, от фигурите им лъхаше някаква непонятна близост, която я раздразни. Ревнуваше психическото родство, установило се неусетно между тези мъже, чувстваше се обидена, че са я оставили настрана от най-главната част на операцията само защото е жена. Може би разпитът на Дзао е бил нещо твърде опасно, за да й позволят да присъства на него…

Отлепи се от сянката на храма и тръгна към хотела. Бавно изкачи стълбите, оглеждайки всяка врата. Една беше открехната, зад нея Дзао напразно се мъчеше да освободи китките си от здравото въже. Видя сянката й на вратата и рязко се обърна.

— Ти коя си?

Тя не отговори. Стоеше на прага и спокойно го наблюдаваше.

Върху лицето на Дзао се появи крива усмивка.

— Хей, сладурче, имам си известни затруднения… — смени тона той. — Какво ще кажеш, ако вземеш да ми помогнеш мъничко, а? — краката му се разтвориха: — Нали затова си дошла? Хайде, свърши си работата, а после си отивай… — Усмивката му се превърна в озъбена гримаса: — И кажи на онези типове, дето те пращат, че номерът им няма да мине!

Тя пристъпи към масата и остави чантата си.

— Но коя си ти, да те вземат мътните? — изръмжа Дзао. — Аз познавам всички курви на Киото, но тебе за пръв път те виждам!

Очите му се изцъклиха от учудване. Жената беше отворила чантата си и бавно навличаше тънки хирургически ръкавици. Бандитът млъкна. Гледаше я като животинче, попаднало под хипнозата на отровна змия.

Ръцете й потънаха в голямата чанта и започнаха да търсят нещо.

— Ти май не си проститутка, а? — промърмори най-накрая Дзао.

— Аз съм лекар — отвърна Сейко и го възнагради с хладна усмивка.

— Лекар ли? — учуди се той, думата произнесе така, сякаш за пръв път я чуваше. — Не ми трябва никакъв лекар!

— Като привърша, положително няма да ти трябва.

— Какво означава това? — неспокойно попита той, очите му се заковаха върху чантата.

Лицето му представляваше интересна гледка, когато ръцете й най-сетне се появиха над разтворения цип. В едната от тях имаше дълъг и тънък цилиндър.

— Спринцовка! — прегракнало изръмжа Дзао. — Какво си намислила?

— Не се безпокой, нищо няма да усетиш — усмихна му се Сейко. — Вовеки веков…

Дзао направи опит да се отдръпне, столът му почти се прекатури.

— Задръж краката си разтворени, скъпи…

— Не ме докосвай! — изрева Дзао и стисна коленете си.

Сейко спря със спринцовката в ръка, на лицето й се появи израз на недоволна учителка.

— Какво ти става?

Част от куража на Дзао започна да се възвръща.

— Ако ме убиеш, моите хора непременно ще те открият — изръмжа той. — Както и приятелчетата ти, които сигурно чакат навън…

— Да те убия ли? — усмихна се Сейко. — Защо трябва да те убивам? Ти наруши дадената дума и вече не си мъж… — пристъпи крачка напред и насочи спринцовката: — Сега ще ти направя една инжекция на простатата, така че наистина няма да се чувстваш мъж…

— На простатата ли? — облещи се Дзао. — Но защо?

— Няма да е зле да си спомниш за последния път, когато си правил секс, скъпи — сладко му се усмихна Сейко. — Защото това ще ти остане, когато приключа с теб… Един спомен…

— Не! — изрева могъщо Дзао, дори лампионът над главата му се разклати. — Няма да направиш това!

— Не зная дали си готов, но аз идвам!

После, след като скованият от ужас бандит й разказа всичко за В. И. Павлов, тя бавно прибра металния цилиндър с чернилка за мигли в джобчето на голямата си чанта и я преметна през рамо.

Единадесета глава

Виетнамските плата | Лондон

— Изгубих още едни…

— Няма значение — отвърна Рок, вперил поглед в камерата от отработен уран-238. — Там, откъдето идва, има още купища като него…

— Господи, станаха вече двадесет! — въздъхна Абраманов и мрачно го погледна. — Щитът-чудо на Павлов изобщо не действа! — Беше облечен в облекло с оловно покритие, на ръцете му имаше дебели гумени ръкавици.

— Не съм особено изненадан — изръмжа Рок. — Вече не помня кога за последен път вие, руснаците, сте направили нещо свястно!

Абраманов поклати глава.

— Не ме разбираш. Този елемент 114 е по-мръсен от всички изотопи, с които някога съм работил…

— Какво искаш да кажеш? Нали обеща, че реакцията по разпадането ще бъде абсолютно чиста?

— И наистина ще бъде. Но в състоянието, в което се намира, този изотоп е наистина смърт! За да бъде осъществена реакцията, той трябва да бъде вкарван и изкарван от камерата многократно. И именно по време на този процес се получава изтичането… — Абраманов притеснено се размърда и вдигна глава: — Какво… какво мислиш да правиш с онзи, облъчения?

Рок втренчено го изгледа, устните му подигравателно се присвиха. Постоя така достатъчно дълго, за да накара Абраманов да потръпне от притеснение, после пронизително изсвири няколко такта от „Изгаси този пожар“ на Би-Боп Дилакс.

— Каквото съм правил и с онези преди него — изръмжа най-сетне той. — Ще го обеся с главата надолу оттатък оградата, за назидание на местните. Отпадъците трябва да се използват…

— А аз ще трябва да обучавам някой нов — поклати глава руснакът. — Времето няма да ми стигне…

— Ще работиш на две смени! — гневно проблеснаха светлите очи на Рок. — До петнадесети март имаме само десет дни! Дотогава „Факел“ трябва да е готов!

— Не зная дали този срок е реален — промърмори Абраманов. — Не знаех, че ще изгубя толкова много хора…

Рок го сграбчи за яката с такава сила, че зъбите му болезнено изтракаха.

— Докторе! — заплашително изръмжа той. — Не съм ти спасил живота, за да се подиграваш с мен! Извадих от морето скъпоценния ти товар, доставих ти всичко, което поиска! Сега е твой ред!

— Но аз нямах никаква представа за тоя противен елемент 114! Едва ли бих…

— Можеш да ми спестиш лицемерните си дрънканици, докторе! Наслушах се на глупостите, които може да роди дребнавото ти мозъче! Цял живот въртиш един и същ номер и той винаги е минавал… И знаеш ли защо? Защото тук, в тая научна гробница, на теб ти е хубаво… Дадох ти това, за което цял живот си мечтал! Нещо, което никога не си имал при някогашните си съветски господари. Те са ти натискали главата в калта, защото си евреин. Ако не беше си намокрил гащите край Виетнам и беше успял да се добереш до Щатите, тамошните управници щяха да ти промиват мозъка най-малко година и пак нямаше да ти имат доверие. А тук имаш всичко, добре ти е и ти прекрасно го знаеш! Защото аз пет пари не давам какво представляваш като човек. Знам само, че си едни шибан гений в своята област и това ми стига!

— Но аз имам и съвест! Не мога да спя от ужасните кошмари! Последиците от този проект могат да…

— Направи каквото трябва, докторе! — отсече Рок и се изправи. — Кошмарите запази за себе си. В противен случай приказката ще свърши и всичко това ще изчезне. Искаш ли го?

— Аз… — Абраманов вдигна глава, после тежко въздъхна: — Не, не го искам…

Колко лесно се манипулират хората, доволно се усмихна в себе си Рок.

— След десет дни „Факел“ трябва да бъде взривен! — категорично приключи той. — Никога не съм просрочвал дата на уговорена доставка, нямам намерение да го правя и в бъдеще!

Остави Абраманов да работи върху финалната фаза на проекта „Факел“ и напусна двуетажната сграда на лабораторията. Пред очите му се разкриха бараки, складове и помощни сгради, заобиколени от десетметрова стена от дебели дървени трупи, побити върху основа от бетон, висока още два метра… Над стената доминираха кулите на охраната, а въоръжените мъже в периметъра бяха толкова много, че създаваха впечатлението за военен лагер.

Рок спря до клетката. Беше висока около метър и осемдесет, ширината и дължината й не надминаваха метър и двадесет, а изработката беше заимствана от бойците на Виетконг. Беше направена от втвърдени на огън бамбукови пръти, свързани с найлоново въже и здрави кабели. Затвореният вътре човек беше обречен на бавна и мъчителна смърт, лишен напълно от храна и вода. Провинението му беше, че се е опитал да измъкне около килограм полурафиниран опиум извън стените на Плаващия град, а липсата му прикрил с оправданието, че материалът е бил унищожен от прекомерно голямо количество сярна киселина.

Рок мрачно гледаше проснатото на спечената земя тяло. Човекът нямаше сили да стои изправен, вонята беше ужасна. Но задоволството на Рок беше предизвикано от безумния блясък в очите на нещастника. Тънкостите на мъченията беше усвоил от До Дук. Между двамата се беше установила рядко срещана близост, споделяха дълбоко интимни ритуали, насладата от убийството… Но До Дук вече го нямаше. Никълъс Линеър го уби… Този човек означаваше много за Рок, много повече от съпруга или приятел… Едва ли някой можеше да го проумее… Всеки път, когато мислеше за Никълъс Линеър, Рок имаше чувството, че е на прага на лудостта. В главата му се появяваха безумни идеи, смъртта размахваше черните си криле. Даваше си ясна сметка, че този човек е опасен, но това само стимулираше безумието му, караше го да мисли за най-изтънчените мъчения, на които беше присъствал редом с До Дук.

Приклекна до стената на клетката, пъхна ръка между бамбуковите пръти и стисна гърлото на изтощения човек. Опиваше се от лудостта в очите на умиращия, отново чувстваше присъствието на До Дук, внезапно оживял и приклекнал до него…

Най-накрая въздъхна и се изправи. Обърна гръб на осъдения и се насочи към една сграда на няколко метра от лабораторията. Влезе в офиса и се отпусна на кожения стол с подвижна седалка. Изпитваше истинско облекчение да бъде по-далеч от климатичните инсталации. Близо двадесет години в джунглата бяха достатъчни, за да изтънеят кръвоносните му съдове. Протегна ръка и включи стереоуредбата, от мощните тонколони се разнесе оглушителният рок на Пинк Флойд… „Арнолд Лейн“, един от първите хитове на състава. Ранните неща винаги са най-добрите, помисли си Рок и започна да приглася на вокалиста.

— Май имаш неприятности с него — разнесе се един глас от противоположния край на помещението.

— С кого?

— С Абраманов.

Рок се завъртя заедно със стола си. Преди години в този стол беше седял генерал с четири звезди на пагоните и беше издавал безсмислени заповеди в една безумна война… Сега столът беше собственост на Рок, издаваните от него заповеди бяха далеч по-смислени…

— Абраманов ще се справи.

— Навреме?

— Да.

— Имаме клиенти, които не бих искал да разочаровам.

— Не е нужно да ти напомням, че един-единствен клиент ние нямаме право да разочароваме! — троснато отвърна Рок. — Не се безпокой, всички ще бъдат доволни…

Настъпи продължително мълчание. В кратките паузи между парчетата на рок групата се чуваше птича песен, ярката светлина на тропическото слънце се промъкваше през спуснатите бамбукови транспаранти на прозорците и превръщаше вътрешността на стаята в нещо подобно на тигрова кожа. Въздухът тежеше от миризмата на пот и машинно масло.

— Мисля, че започваш да омекваш — обади се мъжът, скрит в сянката до стената.

Рок присви очи и погледна неясната фигура. С течение на годините тя му беше станала близка, далеч по-близка от фигурите на момичетата, с които спеше.

— Говориш глупости — усмихна се той.

— Тъй ли? А защо пусна Нийгата?

— Не съм го пуснал, измъкна се сам… Но вече беше луд и умираше от лъчева болест. Защо да си губя времето в преследване? Не е стигнал далеч, костите му отдавна трябва да са оглозгани някъде из джунглата…

— Не трябваше да се бъркаш в оная работа, която стана в тунелите на Ку Чи — размърда се фигурата.

— Господи, не ми напомняй за тази кучка! Знаеш ли какво означава Бей? Седмица. Била е седмото дете в семейството си — онова, което е обречено на нещастие. Чукаше се с гадното копеле Винсънт Тин и заслужаваше да умре!

— Но смъртта й накара Линеър да се включи в играта — щракна с пръсти фигурата. — Той я възприе като лично предизвикателство — както те бях предупредил… А после допусна още една грешка. Не биваше да използваш Делакроа за отстраняването на Линеър. Той все пак ти беше клиент!

— Използвах го именно защото ми беше клиент — отвърна Рок и усили музиката. — Работеше за своя сметка, никой не би могъл да го свърже с нас… Не разбирам защо повдигаш този въпрос, нали и ти беше съгласен с операцията?

— Беше грешка.

Рок скочи на крака, лицето му потъмня от притока на кръв, белезите му станаха още по-отчетливи.

— Я стига глупости! — изрева той. — Грешка е, защото не се получи, нали? Престани да ми пробутваш ревизионистичните си номера, знаеш, че няма да минат!

— Но местните добре знаят как стоят нещата…

— Нищо не знаят тия тъпаци! — презрително изсумтя Рок. — Всеки може да им промива мозъците!

— Поуката от грешките едва ли може да се нарече промиване на мозъци — държеше на своето събеседникът му. — Тя по-скоро е възможност за свободно изразяване на личното мнение.

— Историята не е лично мнение, приятел — хладно процеди Рок. — Тя е спомен за определени факти.

— Така ли? Дали в такъв случай спомените на генерала, в чийто стол седиш, ще бъдат идентични с твоите, особено когато става въпрос за Виетнамската война?

— Нямам намерение да споря по този въпрос — размаха ръце Рок. — Той не е съществен и едва ли заслужава вниманието ни… — стана на крака и добави: — Трябва да вържем още един…

— Още един? Господи, май е време да си обличам оловната пижама!

Рок отправи мрачен поглед към тъмния ъгъл на стаята.

— Не си прави майтап с неща, които наистина могат да се случат — предупреди той.

— Не ми харесва мисълта, че Тимъти Делакроа се мотае някъде из Сайгон…

— Не се безпокой, той няма да говори с никого.

— Да не би да си му зашил устата? Това би било точно в твоя стил!

Рок нарами вечния си гранатомет, взе от масата навито на руло въже и пристъпи към вратата.

— Знаеш ли, напоследък просто не мога да те позная… Когато за пръв път те срещнах, бях убеден, че скоро ще се претопиш в местните… Но сега виждам, че съм сгрешил. Шибаните френски философи са ти размътили мозъка, крайно време е да престанеш да четеш глупавите им книги! — сви рамене, от устата му се откъсна лека въздишка: — Майната му! Много вода изтече, откакто се криехме из горите на Лаос, променили сме се и двамата…

— Ти не си — поклати глава фигурата и намали звука на стереоуредбата. — Проблемът ти е, че продължаваш да живееш извън времето… Все още си Рок Дивака, продължаваш да живееш така, както си живял през седемдесетте години… Време е да се събудиш, приятелче, сега сме в деветдесетте! И играта е съвсем друга!

Рок отвори вратата, на лицето му грейна широка усмивка. Започна да си подсвирква „Дай ми подслон“ на Ролинг стоунс, после, с изненадващо мелодичен глас, изпя припева:

Войната, деца, е само

на изстрел разстояние от нас.

Само на изстрел…

В късния нощен час площад „Ийтън“ беше тих и спокоен като гробница. Суграшицата покриваше тротоарите на Кингс роуд и потропваше по покрива на колата, която Кроукър взе на заем от Мейджър. Последната пресечка измина със загасени светлини, мислите за Веспър изпълваха душата му с тревога. Ако тя действително управлява компанията „Моргана“, тесните й връзки с „Годайшу“ не подлежат на съмнение. Както и фактът, че главен координатор на действията на „Годайшу“ в Америка е сенаторът Дидалъс.

Сгушил глава в раменете си, Кроукър свърна зад ъгъла и се насочи към внушителната пететажна сграда с колонада над входа. Поколеба се само миг, после изтича нагоре по стълбите и натисна звънеца.

От компютъра на Мейджър разбраха, че собственица на тази сграда е възрастна жена, която е болна от емфизем и отдавна живее в провинцията. С помощта на пейджъра си Мейджър откри свой познат — агент на недвижими имоти. От него научи, че къщата е обявена за продан и в момента е празна. Нямаше смисъл да го убеждават в противното.

След доста дълго чакане вратата леко се открехна, в процепа се появи лицето на младо момиче с къса коса и ярки сини очи.

— С какво мога да ви помогна? — зад гърба й се виждаше част от входното антре, покрито с мраморни плочи, на стената беше окачен кристален аплик.

— Май съм се изгубил — смутено промърмори Кроукър и забързано извади предварително подготвената улична карта на Лондон. — Търся едно място… момент… А, ето… Ийтън Теръс…

— Лошо са ви упътили — отвърна момичето. — Тук е площад „Ийтън“.

— О, по дяволите! — промърмори Кроукър и загрижено погледна часовника си. — Далеч ли е? Закъснявам за среща!

— Не. Имате ли превоз?

— Искате да кажете кола? Не, току-що освободих таксито… — очите му се вдигнаха към мрачното небе, от гърдите му се откърти тежка въздишка: — Дали ще е удобно ако използвам телефона ви да си поръчам друго?

Ярките очи го подложиха на бърза, но внимателна преценка.

— Почакайте тук — каза момичето и сложи веригата на вратата.

Кроукър изчака токчетата й да заглъхнат по мраморния под, после извади ролка изолационна лента и бързо сложи една лепенка върху дупката, в която влизаше езичето на бравата.

Момичето се върна след броени секунди.

— След малко таксито ви ще бъде тук — сухо съобщи тя и затръшна вратата още преди да чуе смутените му благодарности.

Кроукър се спусна обратно по стълбите, сгуши се в яката на палтото си и зачака таксито. Не знаеше дали момичето с ярките очи го наблюдава, но не смееше да рискува. Когато колата се появи, той отвори вратичката и още преди да седне, нареди на висок глас да бъде откаран на Ийтън Теръс… След една пресечка спря колата, плати на шофьора и забърза обратно. Този път изкачи стъпалата отстрани, избягвайки осветеното пространство под колоните.

Затаи дъх и завъртя топката на входната врата. Плъзна се безшумно в антрето, после махна лепенката от ключалката и внимателно се ослуша. Момичето с ярките очи го нямаше никъде, вътрешността на сградата беше далеч от представата, която си беше изградил. Нямаше нито стари викториански мебели, нито камини с метални орнаменти. Всичко беше в модерен стил, доминираха черните и белите тонове, само тук-там се виждаше и сиво. Всичко беше с изчистени линии и прави ъгли, подчинено на законите на симетрията. Беше толкова антисептично и сухо, че на човек му се искаше да размести или открадне някаква вещ, само и само да възвърне част от безпорядъка на природата.

Пристъпи към извитата вътрешна стълба от ковано желязо. Слухът му долови приглушено тиктакане на стенен часовник, отгоре долитаха тихи гласове. Свали обувките си и предпазливо започна да се изкачва по металните стъпала, които с положителност биха закънтели при всяка по-груба интервенция.

Гласовете станаха по-ясни, принадлежаха на две жени. Кроукър спря на горния край на стълбището и се огледа. Коридорът се простираше в двете посоки, всяко крило съдържаше четири врати, идеално симетрични, разбира се… Под последната вдясно се виждаше светла черта. Внимателно се насочи натам, спря пред вратата вляво от себе си и внимателно я открехна. Стаята беше тъмна, трябваха му няколко секунди, за да свикнат очите му. Видя легло, гардероб и нощна масичка. На стената откъм осветената стая имаше затворена врата. Отвори я и се озова в просторна баня, покрита с мрамор и кристални огледала. В дъното беше вратата, която очевидно водеше към последната стая на етажа. Придвижи се на пръсти към нея и долепи ухо до ключалката. Ръката му започна да завърта топката на бравата с безкрайно внимание, процепът между вратата и дървената рамка не беше по-голям от два-три милиметра.

Едра сянка прекоси пространството между него и лампата. Веспър? Не, тази жена не беше Веспър, но лицето й беше познато на Кроукър.

Нямаше време за разсъждения. Сянката изчезна от насрещната стена, жената направи две големи крачки и рязко отвори вратата на банята. Беше Челесте, сестрата на Маргарет.

Дванадесета глава

Йошино

Йошино е свято място. Векове наред тук са се създавали и жертвали герои, тук са идвали на поклонение стотици и хиляди японци. Преодолявайки непристъпните планински склонове, те са се устремявали към храма Шугендо — древен и величествен паметник, обединяващ духовната мощ на шинтоизма и будизма, жив и действащ, въпреки двестагодишните усилия на шогуната Токугава да го изтрие от лицето на земята. Токугава и неговите наследници, притежаващи абсолютна власт върху тези земи, но въпреки това обзети от манията за вражеско обкръжение, твърдо са поддържали каноните на будизма. Ако всички японци са будисти, те ще посещават храмовете по родните си места и лесно ще бъдат държани под око, разсъждавали шогуните. Докато шинтоизмът не изисква подобно поведение от своите последователи. Каноните му се подчиняват единствено на годишните сезони и на „ками“ — духа на местността, в която е построен храмът. За последователите на шинтоизма няма Бог, няма Буда. Те вярват единствено в духовете-пазители, които обитават всяка частица от огромната вселена…

Твърди се, че склоновете на планината Йошино са покрити със сто хиляди вишневи дръвчета. А прекрасните им бледорозови цветове представляват най-величествената и най-вълнуващата гледка в цяла Япония, особено през три определени дни на пролетта. Японски императори от различни династии са идвали на поклонение тук в продължение на столетия, търсейки контакт с божествения „ками“ на величествената планина. А Никълъс и Таши се озоваха в пазвата и благодарение на информацията, която получиха от заместник-оябуна на Якудза Кине Ото, известен още и с прозвището Дзао…

— Дзао е довел В. И. Павлов тук, за да го срещне с човек на име Нийгата — поясни Никълъс, докато се придвижваха по тесния планински път. По това време на годината Йошино се криеше зад ниско надвиснали облаци, посетителят оставаше с чувството, че планината опира направо в небето.

— Според Дзао този човек е беглец отнякъде… Дошъл тук и станал монах в храма Шугендо.

— От това трябва да се разбира, че не е бил монах цял живот, нали? — попита Таши.

Никълъс кимна с глава, дал си сметка, че Таши има съвсем бегли спомени от необичайния разпит на бандита. Вероятно това се дължи на концентрацията за постигане на състоянието „шукен“.

— Точно така — каза на глас той. — Бил е специалист по ядрена физика, колкото и странно да ти звучи това. Години наред е живял във Виетнам, тук се е върнал преди около шест месеца.

Вратът на Таши изпука от рязкото му завъртане по посока на Никълъс. Колата се натъкна на някакви коренища и силно се разклати.

— Внимавай, Таши!

— Виетнам, значи — замислено промълви оябунът. — Дали не е бил свързан с Плаващия град?

— Дзао не знае това. Но в негово присъствие Нийгата и Павлов са разговаряли за Абраманов…

— Ето я връзката с Рок! — тържествуващо се усмихна Таши и ловко отби колата към тясната площадка пред хотела, в който възнамеряваха да прекарат нощта.

Синкавата мъгла се стелеше над планината. Беше толкова гъста, че гледана от прозорците на стаите им, тя приличаше на плътна стена. Хотелчето беше построено в псевдостаринен стил, дървото беше заменено, от пластмаса, вместо вази със свежи цветя, ритуалните олтари в стаите бяха превърнати в поставки за телевизори. Посетителят можеше да ги задейства, като пуска по една монета в специалния процеп, срещу това получаваше възможност да гледа половин час някоя от програмите. Стаите бяха облепени със зелени тапети, заели мястото на традиционната, ръчно положена боя, по коридорите бяха поставени автомати, от които човек можеше да си купи всичко — от горещо саке до италианско капучино с лед. Хотелчето нямаше нищо общо с древните крайпътни „рьокани“, предлагали уединено спокойствие и истински условия за почивка.

Сухата и добре премерена практичност на съвременна Япония беше нещо, с което не всеки можеше да се справи. Тя нямаше нищо общо с древните културни традиции на страната, превърнали в изкуство дори производството на обикновени предмети като например гребенчета и фиби… Човек би трябвало предварително да си дава сметка, че Япония е страна на фасадите. Покритите с лак стени, подвижните хартиени транспаранти и обединените пространства в жилищата имаха една-единствена цел — да намекнат, че зад видимо то се крие нещо друго, нещо тайнствено и недоизказано… Човек трябва да остане с впечатлението, че зад това, което виждат очите му, се крие една илюзия. Само тогава умозрителната перспектива на японските културни традиции ще е изпълнила своето предназначение…

Според информацията на Дзао отшелникът на име Нийгата живееше в дълбока долина, сгушена между непристъпните върхове на Йошино. Двамата пътешественици хапнаха набързо, после излязоха от „рьокана“. Селцето беше съвсем малко, само с една улица, която водеше към храма на Шугендо. Според легендата в основите на този храм е погребан императорът бунтовник Го-Дайго, който в средата на XIV век посочил Йошино за постоянно седалище на Южния имперски съд.

Уличката свършваше пред стъпалата на храма, от двете му страни се виждаха тесни пътечки. Поеха по дясната, която се спускаше надолу. Зад гърба им останаха последните самотни къщи, няколко минути по-късно спряха в горния край на стръмна каменна стълба, която чезнеше в дълбокия дол. Над главите им се издигаше ритуална дървена портичка, известна под името „торни“.

Цял ден бяха пътували, чувстваха се уморени. Скоро щеше да се стъмни, мъглата вече придобиваше жълтеникави оттенъци. Започнаха да се спускат по стъпалата. Светлината стана разсеяна, сякаш идваща през дебел воден пласт, откъм вековната гора полъхваше хлад. Таши потръпна и вдигна яката на палтото си. Каменната стълба сякаш нямаше край.

— Тръпки ме побиват от това място — промърмори той.

Спряха едва когато високите дървета ги заобиколиха от всички страни. Във въздуха се разнесе странен, протяжен звук, ехото му бавно заглъхна. После звукът се повтори и Таши рязко вдигна глава:

— Какво е това?

— Монасите обявяват началото на вечерната служба — поясни Никълъс. — За целта надуват раковини с особена форма. Това е вековна традиция, особено в планинските манастири…

Продължиха спускането си през вековната гора, извънземните звуци продължаваха да ехтят във въздуха. Сякаш духът на Йошино се беше пробудил… Скоро стигнаха място, на което стълбите завиваха надясно под ъгъл от четиридесет и пет градуса. Малко преди завоя се натъкнаха на скална ниша, в която беше поставена огромна сабя. Дръжката й беше забита дълбоко в покрития с мъх камък, издълженото острие бе обвито от фино изковани метални пламъци. Мрачно напомняне за духовете на отдавна мъртви герои, бродещи над тези планини. Като този на останалия завинаги в японската история Минамото-но-Йошитцуне, осветил меча си според шинтоистката традиция за пречистване чрез огъня…

За Никълъс това място беше свързано с древната легенда за любовта между средновековния герой и прочутата танцьорка Шизука — най-красивата жена в Япония по онова време. След неуспял атентат срещу Йошитцуне влюбените избягали тук, в Йошино. Шизука била истинска магьосница на танца. Според легендата тя била в състояние да докарва дъжд по време на суша, изящните й танци просълзявали дори възрастни мъже, очукани от суровия живот. Именно тук обаче съдбата разделила легендарните влюбени. Шизука била предадена и попаднала в плен при враговете на Йошитцуне.

При спомена за старата легенда сред здрача на бързо настъпващата планинска нощ, пред очите на Никълъс неволно се появи фигурата на Коей, някак странно превъплътена в представата за древната красавица. Докато потъваше все по-дълбоко в долината на Шинто, той постепенно се отърсваше от лепкавите пипала на телевизионно-пластмасовата цивилизация, духът му се устреми назад, към великата история на тази страна.

Най-сетне стъпалата свършиха, на стотина метра от тях се очертаха силуетите на манастира. Беше построен на брега на буен поток, който пресичаше долината по дължина. Стръмният, боядисан в червено покрив и масивните кедрови колони на входа бяха в пълна хармония с околната вековна гора, неразделна част от пейзажа.

Прекосиха дървеното мостче, под което се пенеха бистрите води на потока, пробивайки си път сред големи, заоблени от времето камъни. Край пътеката, веднага след мостчето, се издигаше еднометрова колона от дебело кедрово дърво. Върху нея беше поставена изящна бронзова скулптура, изобразяваща дракон със свито на пръстени змийско тяло. Това беше Нотен Оками, покровителят на храма Йошино.

— Разкажи ми нещо за Сейко — обади се Никълъс малко след като отминаха мостчето.

Таши отмести поглед от фигурата на дракона.

— Това би било крайно опасно за нашето приятелство — поклати глава той. — Особено след като се има предвид фактът, че вие спите заедно… — извърна лице към Никълъс, по устните му пробяга едва доловима усмивка: — Забрави ли какво ни учи Тао-тао? Числото три е предвестник на конфликти…

— Тя казва, че ти не си като другите оябуни…

— Е, може би има известно право — вдигна вежди Таши. — Аз съм танжин и това е достатъчно да ме направи различен, нали? — Стройна горичка от японски кедри покриваше част от долината и отсрещните склонове. — Всъщност ти не искаш да ти говоря за Сейко… — продължи Таши. — Подозирам, че вече знаеш за нея повече, отколкото би желал.

— Какво искаш да кажеш? — спря се Никълъс.

— Достатъчно лошо е дори само да познаваш жена като Сейко — поклати глава Таши. — А да си влюбен в нея означава да бъдеш погълнат от подвижни пясъци… Тя е лишена от чувство за собствена идентификация, превръща се в това, за което я вземат мъжете… Ако в момента е силна, това се дължи на мъжките внушения, включително и на моите… Но душата й е пуста, отдавна изгубила контакт с истинската си същност… С риск да бъда груб, ще ти кажа, че за мен тази жена никога не е имала душа…

— И това я прави опасна, така ли?

— О, да. Човек, лишен от чувството за преценка на собствените си качества, едва ли е способен да цени чуждия живот… Сейко без съмнение се вслушва в най-силния и най-убедителния от мъжките гласове, които чува край себе си, и това е всичко. Повечето хора действат, тласкани от жаждата за власт, пари или секс, но при нея нещата не стоят така… Тя може да бъде мотивирана от най-дребни жестове, дори от полъха на ветреца… И именно това я прави напълно непредсказуема…

— Дай да си изясним нещата — тръсна глава Никълъс и за миг се запита дали Таши знае за ужасния край на брат й. — Искаш да кажеш, че тя не е способна да обича, нито пък да изпитва други човешки чувства, така ли?

— Не. Искам да кажа, че нейната дефиниция за любовта и останалите емоции по всяка вероятност рязко се различава от нашите… И на практика именно това я прави опасна, защото лесно би могла да се окаже в плен на заблудата… Мога да те уверя, че в подобен миг ще бъдеш безкрайно шокиран… От силата на реакциите й, от тяхната непредвидимост…

Вляво от тях се появи групичка монаси. Тикнали под мишница големите си извити раковини, те бавно се приближаваха към храма за вечерната молитва. Никълъс и Таши прекосиха откритото пространство пред колоните и поеха по тясна пътечка между сградите, водеща към дъното на долината.

— Защо преди малко каза, че не искам да говорим за Сейко? — попита Никълъс. — Напротив, искам го…

— Може би. Но и двамата знаем какво се крие в дълбините на душата ти…

Шукен.

Тази дума се издигаше между тях като призрака на див звяр по време на пир. Звяр, който превръща храната в пепел, а виното — в застояла вода… Шукен беше качеството, с което Таши превъзхождаше Никълъс, бъдещето — довчера изпълнено с многобройни възможности — днес вече предлагаше само две алтернативи… Защото шукен можеше да се появи всеки миг, при всяко противоречие или разногласие между двамата… То вече влияеше върху всяко общо решение, крайният резултат лесно можеше да се предвиди: или ще бъдат приятели, или смъртни врагове! Ето какво бъдеще им предлагаше шукен. В него нямаше място за колебания и компромиси.

— Да… — промълви с нежелание Никълъс. — Шукен…

— Разбира се, ти страстно искаш да разбереш дали ще проявя желание да те посветя в тайните на кристалната сфера…

Никълъс не отговори нищо, краката му механично следваха извивките на тясната пътечка. Сравнително цивилизованите околности на храма бързо останаха назад, сега навсякъде около тях се издигаше суровата и девствена планина. Сред клоните на дърветата мърдаха птички, готвещи се за сън.

— Мога да отгатна решението ти — вдигна глава Никълъс. — То прозира в думите, които току-що каза… Прав си, като казваш, че не обичам Якудза, това дори е меко казано… Но с теб бях готов да направя компромис, защото… — насочи очи към тъмнеещата в здрача гора, ноздрите му потрепнаха от острата миризма на бор: — … Защото душите ни се докоснаха и имахме шанса да научим нещо един от друг… Нашите способности ни обричат на самота, Таши… Поради тази обреченост аз изгубих жена си, изгубих и един друг скъп човек… На млади години приемах самотата и изолацията като привилегия, като Божи дар… Но това беше отдавна, тогава бях съвсем друг човек… — въздъхна, поклати глава и продължи: — Прав си в предположението, че искам да овладея шукен от момента, в който разбрах, че съм танжин… Зад това желание се крият и други, съвсем лични и съвсем убедителни причини, които ти едва ли ще разбереш… Но това не означава, че съм готов на всякакви комбинации — с теб или с някой друг, — за да притежавам и управлявам могъщата комбинация от Акшара и Кшира…

Таши остана на място, очите му дълго се взираха в лицето на Никълъс. Над главата им изпърха черна птичка и бързо изчезна сред стройните борове.

— Кой ти е казал, че шукен е комбинация между двете части на Тао-тао? — най-сетне попита той.

— Никой, аз просто го чувствам по интуиция…

— Теорията за подобна комбинация е мит, Линеър-сан. Съжалявам, че си бил в плен на заблудата. Шукен съществува самостоятелно, пътят към него се очертава единствено от „корьоку“. Целта му е да държи под контрол светлата и тъмната част на Тао-тао, да ги съхранява в съзнанието, но поотделно, независими една от друга! Съвършеното сливане е химера, подобно на всички останали мечти на хората за съвършенството… — Забеляза особеното изражение, появило се върху лицето на Никълъс, но не знаеше на какво се дължи то. Защото не можеше да знае за бомбата с часовников механизъм, която тиктакаше в съзнанието на Никълъс заедно с черните останки на Кшира. — С удоволствие ще те науча на всичко, което знам. Дал съм си клетва да го сторя с всеки танжин, който се изпречи на пътя ми. Но дори и без тази клетва щях да го сторя… Защото ние с теб сме приятели.

— Да — бавно кимна Никълъс, в главата му изплува предупреждението на Сейко за мечтата на Таши да проникне в Плаващия град. — Приятели сме…

После продължиха по пътя си. Нийгата живееше в малка хижа край гората, светлинките й вече проблясваха през синкавите валма на мъглата. Къщичката беше изградена от дебели борови трупи, привързани с лико, покривът й беше стръмен. Това беше традиционното планинско строителство в Япония — без пирони, без вар и хоросан…

Спряха пред входа и Таши вдигна глава:

— Остави нещата в мои ръце. Зная как да се оправям с хората на Рок…

— Откъде знаеш, че Нийгата е бил в Плаващия град? — учуди се Никълъс.

— Чувствам го ей тук — потупа корема си Таши, после се намръщи и решително почука на вратата.

Отвори им болезнено слаб мъж, очевидно надхвърлил шестдесетте. Лицето му беше толкова изпито, че напомняше снимка на някогашен концлагерист.

— Да?

Черепът му беше абсолютно гол. Оплешивяването на човек на неговата възраст беше често срещано явление, но Никълъс веднага забеляза, че миглите и веждите му също липсват.

— Нийгата-сан?

— Хай.

— Носим ви послание от ваш добър приятел — пристъпи през прага Таши. — Името му е Рок.

Никълъс се стрелна напред и успя да улови Нийгата миг преди кльощавата му фигура да се стовари на пода. После двамата с Таши свалиха обувките си и внимателно изправиха домакина на крака. Човекът тежеше по-малко от дете, кожата му беше червена и подута, лъскава като винил…

— Моля за извинение — промърмори Нийгата. — Но искрено се надявах, че никога вече няма да чуя това име…

— Този човек страда от тежка форма на лъчева болест — прошепна Никълъс с гръб към домакина, после бавно се извъртя: — Лекувате ли се, Нийгата-сан? Състоянието ви изисква болнична обстановка…

— Едва ли тази обстановка ще е подходяща за моето заболяване — отвърна с крива усмивка Нийгата. — Предпочитам да си остана тук, вместо да се превърна в опитно зайче…

— Да разбирам ли, че сте се измъкнали от Плаващия град? — попита Таши и Никълъс ясно усети развълнуваното тупкане на сърцето му.

— Влезте — покани ги с уморен жест Нийгата. — Тъкмо се канех да вечерям… Ще се присъедините ли към мен? Отдавна не съм посрещал гости… Монасите понякога се отбиват, но винаги бързат. Ще ми бъде приятно с вас, дори да сте пратени от Рок…

Никълъс хвърли на Таши кратък предупредителен поглед, но оябунът предпочете да не го забележи.

— Много сте любезен — промърмори той, в гласа му все още се усещаше напрежението.

Последваха изтощения човек във вътрешността на хижата. Нийгата пристъпи към старата печка „хибаши“ в средата на помещението, а Никълъс попита:

— Бил сте в Плаващия град, а сега сте тук, така ли?

— Избягах — простичко отвърна Нийгата и се зае да разбърква зеленчуците, задушаващи се в окачения на желязна верига съд, напълнен със соево масло.

— Но въпреки това не се уплашихте от нашата поява…

— Аз вече съм мъртъв — вдигна глава да го погледне Нийгата. — Какво още може да ми стори Рок? — Свали от лавицата дървени купи и щедро ги напълни със задушеното. Ръцете му трепереха толкова силно, че част от ястието се разпиля по пода. Никой от гостите не направи опит да му помогне.

— Сядайте — кратко ги покани той.

Започнаха да се хранят в мълчание. Известен апетит показаха само Никълъс и Таши, възрастният мъж едва докосваше димящото задушено в чинията си.

— Работехте по проекта на Абраманов, нали? — зададе първия си въпрос Таши.

Нийгата остави пръчиците за хранене, очевидно решил, че достатъчно се е преструвал.

— Вие не сте от Плаващия град! — обяви той.

— Не сме — кимна Таши. — Искаме да прекратим това, което става зад стените му.

— Значи нищо не знаете… — гласът на Нийгата стана глух и загрижен, Никълъс имаше чувството, че чува звуците, излитащи от устата на Метусалех…

— Дойдохме тук, за да получим повече информация.

— Информацията е важно нещо — кимна Нийгата, трескавите му очи бавно се местеха върху лицата им. — Най-важното на света…

— А ние ви казваме истината — натъртено каза Никълъс.

— Добре — кимна Нийгата, раменете му леко помръдваха: — Май нямам друг избор, освен да ви повярвам… Вярата е една от най-големите илюзии…

После им разказа всичко, което знаеше. Как през ноември 1991 година Рок спасил Абраманов от бурните води на Южнокитайско море, как следващата пролет Абраманов го убедил да се върнат на мястото на катастрофата и да извадят скъпоценния товар от дъното на морето… Как после Рок му построил специална лаборатория е камера за ядрен синтез и Абраманов започнал да експериментира с високотоксични и силно радиоактивни изотопи…

— Каква е приблизителната мощ на този елемент 114? — попита Таши.

— Как да ви отговоря? — изви гротескно тънкия си врат Нийгата — Никой не знае… Прототипът е изготвен по приблизителни оценки, дори Рок не смее да го изпробва на виетнамска територия… С положителност мога да ви кажа само едно — този изотоп има такъв химически състав, който го прави няколко пъти по-токсичен от плутония… Истински кошмар. Дори кратък контакт с летливите му частици води до мигновена смърт. Оксидацията и изключително ниската стабилност на материала неизменно водят до отделяне на летливи частици, затова при работа с него трябва да се вземат изключително стриктни предпазни мерки. Поставен е в специална камера, изпълнена с аргон. Но материалът е толкова нестабилен, че отделя токсични отпадъци, въпреки липсата на кислород… В допълнение трябва да се държи сметка и за гама-лъчението. Елемент 114 е изключително мощен емитент на гама-лъчи. Пет минути, прекарани на десет метра от него без защитно облекло, водят до сигурна смърт…

— Но защо се занимават с един толкова опасен изотоп? — попита Таши.

— По няколко причини. Елемент 114 предлага изключително благоприятна среда за свободното деление на термални неутрони, превръщайки ги в изключително мощен експлозив. Критичната му маса е далеч по-ниска от тази на урана и плутония, а периодът му на разпадане — твърде продължителен. Знаете ли какво означава всичко това?

— Мога само да предполагам — промълви Никълъс и неволно потръпна. — Изотопът на Абраманов е годен за създаването на оръжие с огромна разрушителна сила.

— Точно така — кимна Нийгата. — Абраманов твърди, че точката на разпадане при този изотоп е толкова висока, че всеки, имал глупостта да приближи две плочки от него на разстояние по-малко от метър, би предизвикал верижна реакция с невиждана досега сила…

— Верижна реакция? — дрезгаво промърмори Никълъс. — С каква мощ?

— При плочките от примера на Абраманов, които са с размери десет на двадесет сантиметра и с дебелина по-малко от един, експлозията би унищожила приблизително половината от голям град, с население над три милиона души.

— Пресвети Боже!

Известно време никой не проговори. Зад прозореца прозвуча птичи крясък, после отново се възцари тишина, нарушавана единствено от далечния ромон на поточето. Нийгата се размърда, по лицето му се изписа болка.

— Значи този изотоп се оказва прекалено горещ, дори за специалната камера — промълви Никълъс.

— Да. Наложи се да обучаваме местните хора, в голямата си част — от планинските племена. Работата е прецизна и изисква внимателна подготовка. Но времето ни беше малко и ставаха грешки. Дребни, дори незначителни… Но фатални. Докато аз бях там, петнадесет човека умряха от лъчева болест. За всеки стана ясно, че подобен изотоп не е подходящ за промишлени цели… — Нийгата бавно поклати глава: — Какъв срам! В противен случай откритието на Абраманов би означавало сбъдване на една от най-старите човешки мечти: евтин, сигурен и неизтощим източник на енергия…

Таши се приведе напред, лицето му стана бронзово от отраженията на пламъците в огнището.

— Пленник ли е в Плаващия град Абраманов?

— И да, и не — отвърна Нийгата и разбърка цепениците с дълъг ръжен. Изпитваше очевидно затруднение да борави с тежкото желязо, но отново никой от гостите не пожела да го засрами, предлагайки му помощ. — Не вярвам Рок да го държи в плен, просто защото това не е необходимо… Абраманов си стои там доброволно и е напълно доволен от живота си…

На отблясъците на огъня Нийгата изглеждаше като оживял скелет, напълно лишен от плът и кръв. Жълтите му кости хладно проблясваха.

— Абраманов е дълбоко убеден, че работата в Плаващия град е венец на живота му, а проектът, наречен от Рок „Факел“ — достоен завършек на дългогодишния му труд. Изпълнява заповедите на Рок, без да се замисля, върши всичко, което му наредят. В резултат на бял свят ще се появи мощна и компактна атомна бомба, от която на човек му застива кръвта в жилите. Но не и кръвта на Абраманов. Той не мисли за нищо друго, освен за постигане на целта си. И за евентуалното признание, което ще му донесе този успех…

Ето към какво ме е тласкал през цялото време Оками, помисли си Никълъс. В Плаващия град се работи по създаването на атомна бомба, която ще експлодира на 15 март над собствената му глава… Но къде се крие Оками? Кой е купувачът на „Факел“?

— Нима този човек не вижда разрушителната мощ на бомбата, върху която работи? — попита Таши.

— Че кой учен се замисля върху подобен въпрос? — поклати глава Нийгата. — Нима екипите в Лос Аламос направиха нещо срещу проекта „Манхатън“? — очите на стареца бяха втренчени в саждите, полепнали по костеливите му пръсти. — Уверявам ви, че учените са особена порода… На моменти напълно изключват, в главите им няма нито една рационална мисъл…

— Знаете ли кой е купувачът на първия „Факел“? — намеси се Никълъс.

— Някакъв японец — отвърна без следа от колебание Нийгата. — Чух го лично от устата на Рок… Оябун на Якудза…

— А името му чухте ли? — попита с потрепващ глас Никълъс, сърцето му сякаш щеше да се пръсне от напрежение.

— Не — поклати глава старецът. — Спомена за някакъв Кайшо…

Никълъс изведнъж пресипна от вълнение. Вече нямаше съмнение, че обект на нападението с „Факел“ ще бъде именно Оками. А това означава, че купувачът знае къде се крие той.

— Мисля, че зная кой е обект на планираното покушение — с усилие промълви той. — Но защо биха използвали огромната сила на „Факел“ за отстраняването на един човек?

— Мисля, че искат с един куршум да убият два заека — сви рамене Нийгата. — Според мен не знаят точното местонахождение на жертвата си, но знаят района… С оръжие като „Факел“ не е нужно да идентифицираш къщата, а дори и квартала, в който се крие набелязаният обект… Защото при експлозията целият град ще бъде изтрит от лицето на земята. От друга страна, се търси повишен интерес от евентуалните купувачи. Какво по-подходящо за привличане на вниманието им от унищожаването на някой гъсто населен район? Цената на „Факел“ ще стигне небесата. Можете да ми повярвате, че всеки диктатор, маниак и терорист на този свят ще пожелае да го притежава…

Никълъс потръпна от ужас. Даде си сметка, че час по-скоро трябва да открие скривалището на Оками, в противен случай последиците ще бъдат ужасни.

— Според информацията, с която разполагам, „Факел“ ще бъде задействан над голям град — вдигна глава той. — Случайно да имате представа кой точно ще е той?

Нийгата дишаше с видимо усилие.

— Мисля, че дори и Абраманов не знае това — промълви той. — Това е тайна между Рок и неговия партньор… Съветът ми е да се доберете до „Факел“ преди петнадесето число… Защото напусне ли Плаващия град, шансовете ви да го откриете стават нула. Особено в голямо населено място…

— Неговият партньор? — прошепна Таши, без да обръща внимание на страшната перспектива в думите на стареца. Гласът му беше толкова напрегнат, че Никълъс неволно го погледна. — Жив ли е той?

— Разбира се, че е жив — кимна Нийгата. — Този мръсник може да умре само ако се окаже в непосредствена близост до експлозията на „Факел“!… Името му е Майк… Така поне го наричаше Рок…

— Точно така — Майк! — прошепна през стиснати зъби Таши. Тялото му трепереше с такава неудържима сила, че дори Нийгата му обърна внимание. — Най-сетне ще те пипна, мръснико! Най-сетне ще ми паднеш в ръчичките, господин Майкъл Леонфорте!

Тринадесета глава

Лондон | Токио | Йошино

Суграшицата беше престанала, иззад облаците надникна сребърният диск на луната. Лицето на Челесте се виждаше съвсем ясно. Приведе се напред да изтръска пепелника в тоалетната чиния, после пусна водата.

Застинал зад завесата на душа, Кроукър потръпна от хлад. Порцелановата вана беше леденостудена. Успя да забележи навреме сянката на Челесте върху стената и притича към ваната миг преди вратата да се отвори. Младата жена не си направи труда да запали лампата и не видя мокрите следи от обувките му.

Сега, пристъпващ бавно обратно към вратата, той се погрижи да ги изтрие с чорапите си. Размина се на косъм, сърцето лудо блъскаше в гърдите му. Челесте се беше доближила на такова разстояние, че той ясно усети парфюма й. Би могъл да я докосне. А ако си беше направила труда да погледне към мокрите плочки…

Запозна се с нея миналата година в Токио, когато двамата с Никълъс преследваха До Дук — убиеца на брат и. Не се изненада, че Челесте е част от разузнавателната мрежа Нишики, тъй като Никълъс я беше срещнал във Венеция като помощничка на Оками. Но все повече се тревожеше от участието на Веспър в тази мрежа, което очевидно беше решаващо. По всичко личеше, че тази жена е отлично замаскиран и опитен шпионин с достъп до най-засекретените кръгове на нелегалната мрежа на Оками.

— За пръв път от началото на тази игра започвам да изпитвам съмнение — каза Челесте. — Противниците на Оками се оказаха извънредно силни и добре организирани — главата й загрижено се поклати: — Видя какво стана, след като Леонфорте беше демаскиран и убит… Ръководството премина в ръцете на Дидалъс и всичко продължава както преди. „Годайшу“ е като хидра… Отсичаш една глава, на нейно място израстват нови две…

— Точно такъв е бил замисълът на Оками при създаването на организацията — отвърна Веспър. — Затова сега, когато е принуден да се бори с нея, той има чувството, че се бие със собствения си образ в огледалото…

— Страхувам се, че защитата му ще се пропука и те ще го убият — вдигна глава Челесте. — Особено ако не успеем да му помогнем навреме.

— Мисля, че трябва да имаш по-голяма вяра в Оками — меко промълви Веспър.

— Но как? Не съм го виждала от месеци, а силата на „Годайшу“ нараства с всеки изминал ден!

Веспър не отговори, Кроукър се стресна от загриженото изражение на лицето й. Отново беше свидетел на майсторската й психологическа игра. Нима може да се преструва толкова добре? Да не би пък наистина да е загрижена за тези хора — за Челесте, Маргарет и Оками? Как може да проявява подобна загриженост, когато е на път да ги предаде? Колкото повече опознаваше тази жена, толкова по-малко разбираше психиката и. Беше сигурен само в едно тя наистина е необикновена.

Челесте поклати глава и загрижено прехапа устните си.

— Имаме и друг проблем… Не получихме последната информация на Сърман относно „Факел“… Без нея сме като слепи кученца и цялата операция е заплашена от провал.

Каква операция? Кроукър се напрегна до крайност, готов да попие всяка дума, долитаща от топлата и добре осветена стая.

— Наистина — кимна Веспър. — По всичко личи, че проблемът е в АМОП… Не мога да си представя какво е намислил Сърман.

— Представяш ли си какво ще стане, ако е ударил на камък? — разтревожено я погледна Челесте. — Ами ако не успее да приключи навреме с анализите на елемент 114? Плаващият град ще създаде своето страшно оръжие и ще го пусне на пазара. Тогава вече ще бъде късно да предотвратим разпространението му!

— И в двата случая проблемът е сериозен. Времето ни изтича. Мисля да се срещна с него. Ще взема първия самолет утре сутринта…

— Не, ще трябва да вземеш вечерния — поклати глава Челесте. — Час преди да дойдеш получих последното съобщение. Утре по обед трябва да бъдеш на мястото на срещата, кодирано под номер 315.

— Това е Холанд парк, близко до Бърд Лоун… — прошепна Веспър и разтревожено се приведе напред. — Три и петнадесет. Познаваш кода не по-зле от мен… Той ще иска новата информация от Сърман, а аз няма да мога да му я предложа…

— Ще бъде ужасно ядосан…

— Едва ли, особено на този късен етап. Никога в живота си не е губил…

— Но ние загубихме, нали? — прошепна Челесте.

Срещата между Ушиба и Танака Гин се проведе в подземните базари на „Митцукоши“ — една от най-известните вериги от магазини за хранителни стоки в Япония. Този клон се намираше на Гинза, но хиляди като него можеха да се срещнат във всеки град и село на страната. „Митцукоши“ се славеше с това, че на неговите щандове може да се открие буквално всичко, което става за ядене. Сергиите бяха отрупани с бамбукови връхчета, зеленчуци, билки, десетки видове хляб. А количеството на полуготовите храни беше направо смайващо.

Танака Гин обичаше да се разхожда покрай щандовете с готова храна и да опитва от предлаганите мостри, това беше най-добрият начин да концентрира мисълта си и да решава неотложните проблеми. Нещо, което беше немислимо в шумните и претъпкани с хора канцеларии на прокуратурата.

Ушиба никога не беше виждал този човек седнал да се храни на маса. Можеше да се предположи, че всеки върши това в определени часове на денонощието, но по отношение на градския прокурор едно такова предположение криеше доста опасности… Той беше в постоянно движение, като гладна акула. Дори когато почиваше, пак предпочиташе да се движи, инерцията и застоят му бяха напълно непознати. „Спреш ли дори само за миг, после вече ти е трудно да се раздвижиш“, казваше на Ушиба той. Вероятно имаше предвид не само физическото движение, а и бюрократичните формалности, с които беше принуден да се бори всеки ден. Ушиба беше убеден, че Танака Гни е от хората, които изпитват панически ужас от мисълта, че земята се върти и без тяхното пряко участие. В това отношение твърде много приличаше на дете, което отчаяно се бори със съня, докато в съседната стая родителите му посрещат гости… За него бездействието положително беше равнозначно на смърт…

— Как върви разследването на Йошинори? — попита той, изправил се до Танака Гни пред един щанд с тайландски деликатеси.

— Задоволително — промърмори Танака Гин, взе парченце плодов кейк, натопи го в гъстия портокалов сок и го хвърли в устата си. — Най-големият ми проблем ще бъде да го опазя жив до началото на процеса…

— Йошинори иска да умре?

— Животът му е свършен — отвърна Танака Гин, повтори операцията с кейка и се насочи към следващия щанд. Ароматът на горещо фъстъчено масло го привличаше така, както голото бедро на танцьорката привлича очите на сладострастниците. — Той го знае, ние също знаем, че той го знае… Сега вече става въпрос не толкова за него, колкото за останалите участници… И това му е известно… Трудно му е да приеме, че всичко, за което е живял и се е борил, изведнъж отива по дяволите…

— Не искам дори да си помисля за въпросите, на които ще трябва да отговаряме, ако този човек умре по време на следствието — въздъхна загрижено Ушиба. — Искаш ли да поговоря с него?

Танака Гин задържа препържената рибя перка на сантиметър от устата си. Огледа я със съсредоточено внимание, после я глътна и пое салфетката от восъчна хартия, която му подаваше жената зад щанда.

— Несъмнено си обмислил внимателно това, което предлагаш — отвърна той и спря очи върху красивото лице на Ушиба. — Едва ли ще си позволиш импулсивно решение…

— Просто не ми се иска да приключа живота си като Йошинори — тръсна глава дайжинът.

— Това, според мен, е напълно изключено, дайжин…

Танака Гин рядко се обръщаше към него с титлата „дайжин“. Прибавен към общия начин на изразяване, този факт недвусмислено показваше, че отношенията между двамата са претърпели промяна. Ушиба вече беше част от екипа на Танака Гин, независимо дали това му харесваше или не. Или ще играе по правилата на прокурора, или ще си понесе последствията, които несъмнено ще бъдат твърде болезнени… Бавно кимна с глава. Вече беше готов да посрещне ударите на съдбата. Предателството на Акира Шоза подпечата бъдещето им, сега тяхната карма се преплиташе с личността на Танака Гин. Само преди месец този факт би му се сторил невероятен, но той имаше достатъчно разум, за да приеме неизбежното. Не беше станал дайжин единствено благодарение на своя брилянтен ум, важни връзки и благоприятно стечение на обстоятелствата. Беше доказал, че притежава и онова важно качество, което е задължително за всеки висш държавен служител в Япония — способността да се приспособява към всякакви ситуации и да издържа на натиск. И отново ще прояви това качество, особено след като обстоятелствата го налагат…

Продължиха бавната си обиколка, Танака Гин все така опитваше изложените деликатеси, Ушиба упорито отказваше да се докосне до каквото и да било… Напоследък почти не се хранеше. А когато все пак успяваше да погълне малко храна, тя неизбежно се връщаше обратно, час или два по-късно… Поразено от жестоката болест, тялото му започваше да се отказва от соковете на живота. Не можеше да направи нищо, единственото му желание беше да продължава играта… Изпита топло чувство на благодарност към Танака Гин, който не коментираше нито явната му липса на апетит, нито все по-измършавяващата му фигура. Отдавна беше изхвърлил огледалата от дома си, не искаше да гледа как се топи… Това може би беше грешка, защото днес сутринта, без да иска улови отражението си в излъсканата мраморна стена на министерството и потръпна така, сякаш беше видял призрак… Наистина беше започнал да прилича на труп, току-що изровен от неизвестно гробище…

— Питам се дали ще приемеш една молба от моя страна — каза Танака Гин. — През следващите дни и седмици ще обсъждаме много въпроси, неминуемо ще се наложи да прекарваме по-голямата част от денонощието заедно… Живеем на противоположните краища на града, ще губим страшно много време… Затова ти предлагам да ми погостуваш. Къщата ми е голяма, с отделно крило за гости. Ще имаш всичко необходимо, най-вече спокойствие. А пък аз ще мога да отскачам при теб, когато ми трябват твоите показания или твоето мнение по показанията на други… Какво ще кажеш?

Ушиба неволно затвори очи. Зави му се свят, изпита остра нужда да се хване за металната стойка на щанда, върху който се предлагаше невероятно разнообразие от „суши“ в пластмасови чинийки.

Беше му ясно защо Танака Гни прави това предложение. Искаше да помогне на него, а не на себе си. Отлично разбираше докъде е стигнала болестта му, знаеше, че живее сам, допускаше, че не би желал сам да посрещне и края… Под стиснатите му клепачи набъбнаха сълзи, успя да ги задържи там с цената на върховно усилие. Странно, много странно, помисли си той. В края на своя кратък, но бурен живот по върховете на властта май ще се окаже, че единственият му истински приятел е Танака Гин — прокурорът, обявил се за отявлен противник на „Годайшу“…

— Никога не бих си позволил да те притеснявам — отвърна през зъби Ушиба, очите му се отвориха, и проследиха как Танака Гин невъзмутимо поглъща малка, добре сварена змиорка. — Присъствието ми в дома ти ще доведе до хаос.

— Трудно, дайжин, трудно… — поклати глава Танака Гин. — Живея сам, една жена идва да чисти два пъти в седмицата. Трудно ще ти бъде да внесеш хаос в къщата ми… Чистачката и без това се оплаква, че няма достатъчно работа за парите, които й плащам, все ми се кара, че живея самотно и няма пред кого да покаже готварските си умения…

Ушиба изчака да се придвижат към следващия щанд и едва тогава кимна в знак на съгласие. Обзе го дълбоко чувство на благодарност към този човек. Естествено, дори не помисли да го покаже. Както Танака Гин за нищо на света не би разкрил истинските причини за своята покана. Това би означавало да покаже, че вижда безпомощното състояние на Ушиба — нещо, което би му донесло дълбоко унижение.

— Предстои ми огромна работа — продължи прокурорът. — Честно ще ти призная нещо, Ушиба-сан… Сътрудниците ми са претоварени и разчитам главно на теб… — избърса пръстите си и се обърна да го погледне: — Ще ти призная и още нещо… Капакът на гроба вече е вдигнат, скелетите ще се втурнат навън… Пипалата на октопода, създаден от Йошинори, се простират надалеч… В момента сме едва в началото. Събираме доказателства за участието на политици и финансови институции в незаконни сделки, най-вече спонсориране на политически личности срещу съответните услуги. Разполагаме с доста факти, доказващи по категоричен начин, че големи строителни компании са плащали на Йошинори огромни суми срещу правото да експлоатират държавни обекти. Американците ни обвиняват в протекционизъм и са прави, тъй като техни компании години наред са участвали в търговете и винаги са губили. По всичко личи, че това е само върхът на айсберга. Несъмнено ще открием същата ситуация и в областта на търговията на едро и големите експортни контракти…

Танака Гин замълча и огледа оживения базар с онова преднамерено безразличие, което несъмнено доказваше загриженост за сигурността им. Може би предложението му да се срещнат тук няма да се окаже толкова невинно, помисли Ушиба.

— Фактически имам и лични причини, за да търся помощта ти, дайжин… При обиска в дома на Йошинори един от моите помощници откри доста интересен документ. Давам си сметка, че той е незначителна частица сред морето от документи, но съдържанието му е много особено… Лично писмо от Йошинори до един от локалните лидери на неговата партия. В него се споменава за организация на име „Годайшу“… Говори ли ти нещо това име?

— Не, нищо — отвърна Ушиба. Сърцето му блъскаше толкова силно, че за миг се уплаши да не го чуе Танака Гин.

— Не съм изненадан — кимна прокурорът. — На мен също не ми говори каквото и да било… Референциите в това отношение са оскъдни и неясни, но моят служител твърди, че го е чувал във връзка с Якудза… Сам разбираш какво означава това. Ако успеем да докажем връзката на Йошинори и ръководеното от него крило на Либерално-демократическата партия с мафията, това ще доведе до огромен пробив в позициите на Якудза сред деловите среди…

Ушиба не отговори нищо. Напуснаха базара и взеха безшумния ескалатор към улицата. Над Гинза грееше ярко слънце, конкурирано от крещящите неонови реклами, по тротоарите се блъскаха туристи и забързани бизнесмени. Ушиба не забелязваше нито оживлението, нито веселите слънчеви лъчи. Светът на живите хора стремглаво се отдалечаваше от съзнанието му, на негово място идваше хладната тишина. Скоро щеше да заприлича на човек, който може да почувства нещо само ако някой забие остър нож в гърдите му. В устата му се появи сладникаво горчивият вкус на собствената му кръв.

Танака Гин беше наредил да го чака кола.

— Ще се качиш ли, дайжин? — попита той. — Шофьорът ми ще те откара където пожелаеш.

— Благодаря — кимна Ушиба и се наведе да влезе. — Бих искал да се върна в кабинета си.

Танака Гин се настани до него.

— Ще кажа на шофьора довечера да дойде у вас и да ти помогне да си събереш багажа — подхвърли той.

— Някъде около осем — кимна Ушиба и уморено затвори очи. От известно време насам имаше пристъпи на световъртеж и при най-малката промяна на гравитацията, особено болезнено му се отразяваше ускорението на автомобил. Изпитваше чувството, че пропада в бездънна пропаст, същото чувство изпитваше и в асансьор. Доста време му трябваше, за да разбере, че се налага адаптация на голяма част от вкоренените му навици.

Световъртежът бавно отшумя и той започна да идва на себе си. Направи опит да се концентрира върху причините, накарали го да поиска тази среща. Сега е моментът, беше сигурен в това. Сега е моментът да направи първата стъпка по предначертания път. Пак усети острата липса на Микио Оками. Ако Кайшо беше тук, нещата щяха да са съвсем други. Ушиба отново си даде сметка, че най-голямата грешка в живота му беше решението да подкрепи отстраняването на Оками. Никога не би постъпил по този начин, ако можеше да знае, че Шоза и Акинага са решили не само да отстранят своя Кайшо, но и да го убият. Сега нещата са извън контрол. Шоза и Акинага са се хванали за гушите. Вътрешният съвет вече не представлява нищо, жестоката междуособна война е неизбежна. В момента, в който Шоза превиши правата си и заповяда на третия член на Вътрешния съвет — оябун Таши Шидаре — да отстрани Никълъс Линеър, Ушиба автоматически застана на страната на Акинага. Борбата за власт трябваше да бъде прекратена на всяка цена. Микио Оками е знаел това, заемайки поста върховен оябун, сега вече го знаеше и Ушиба. Дано не е прекалено късно, въздъхна с отчаяние той, после бавно вдигна глава:

— Гин-сан, размишлявам върху това, което току-що ми каза… И стигам до заключението, че наистина зная някои неща за трайната връзка между Йошинори и Якудза…

Танака Гин бавно се обърна към него, лицето му беше мрачно и тържествено.

— В такъв случай ще ти бъда задължен до края на живота си, господин министър — прошепна той.

— Тук не става въпрос за задължения — махна с ръка Ушиба и изпита странното чувство, че светът около него се разпада. Не можеше да предвиди последиците от този миг, но беше сигурен, че нещата ще претърпят коренна промяна. — Зная със сигурност, че Йошинори поддържа тесни делови контакти с Акира Шоза, оябун на клана Кокоро-гуруши.

От изражението, появило се върху лицето на Танака Гин, той разбра, че решителната крачка е направена. Оттук нататък съдбата му беше здраво свързана с този човек, предстоеше им дълъг и труден път, никой не можеше да каже докъде ще ги отведе той.

— Нещата са прости и ясни — каза Таши. — Майкъл Леонфорте е убиецът на баща ми!

Нийгата се беше насочил към тоалетната, пристъпвайки несигурно на разядените си от лъчевата болест крака.

— След тригодишни странствания аз се завърнах у дома в Кумамото. Исках да се сдобря с баща си, да му покажа какъв съм станал… И до днес не съм сигурен дали ме разбра. Може би така е по-добре — това му позволи да изживее живота си така, както го виждаше… Във всеки случай не беше забравил как се бях разбунтувал в училище. Нито веднъж не погледна изгорената ми ръка, но аз бях сигурен, че прекрасно знае за белезите по нея и се гордее с тях.

Таши замълча, лицето му беше обърнато по посока на задната врата. Вероятно иска да забележи завръщането на Нийгата, помисли си Никълъс.

— Баща ми имаше сериозни делови връзки във Виетнам. Много пъти ме вземаше със себе си и това предизвикваше протестите на мама. Според нея бях твърде малък за опасните пътувания. А татко отвръщаше: „Опасността е звяр, с който човек трябва да свиква от малък…“ И беше прав. От него се научих да се пазя, да се покривам при нужда и да изчаквам удобния момент за ответен удар. Усвоих изкуството на преговорите (а те са братовчеди на отмъщението), научих се да правя компромиси… Но най-ценното нещо, на което ме научи татко, беше да имам очи и на гърба…

Огънят пропукваше, алените пламъчета ближеха дъното на котлето, в което продължаваха да къкрят задушените зеленчуци. Парата съскаше като недоволен от палавото си дете родител и изчезваше по посока на комина.

— Баща ми постоянно разширяваше бизнеса си във Виетнам. Защото виждаше това, което беше тайна за мнозина, особено в онези години… Югоизточна Азия е мида, в която могат да се отглеждат прекрасни перли, при това сто пъти по-евтино, отколкото у дома… Купуваше като луд. Текстилни фабрики и електронни работилници, мелници и стари сайгонски хотели, считани от всички за пълен боклук… Купуваше и земя. Именно сделките със земя го сблъскаха с Майкъл Леонфорте…

Майкъл Леонфорте също купуваше недвижими имоти и изоставени терени. Използваше фирма фантом, собственост на него и Рок… Случи се така, че се спречкали за някакво нещастно парцелче. За пръв и последен път в живота си татко нарушил собствените си правила… Не отстъпил пред Леонфорте. Онзи го заплашил, но той пак не отстъпил. После Леонфорте тръгна да преследва мен, а баща ми — него. Като забрави да си пази гърба. С очите си видях как Леонфорте го застреля… На улицата, като куче… При това изпитваше огромно удоволствие. Нададе дивашки вик, дори започна да танцува около трупа му… А после го замъкна в джунглата…

Никълъс мълчеше и гледаше как болката разкривява чертите на младия мъж. Поне в това отношение Сейко се беше оказала права. Таши действително изгаряше от желание да проникне в Плаващия град.

Наведе се, напълни една чаша с чай и я тикна в ръцете на оябуна. Неволно докосна пръстите му и беше пронизан от тяхната студенина.

Таши потръпна от докосването, очите му се фокусираха върху лицето на Никълъс, после бавно се сведоха към чашата. Кимна в знак на благодарност и отпи, ръцете му видимо трепереха. Когато чашата беше опразнена, треперенето беше изчезнало.

— Нийгата не е забравил как се запарва истински чай — промълви тон.

Никълъс се усмихна в знак на съгласие, взе празната чаша от ръцете му и каза:

— Старецът е успял да избяга от Плаващия град, логично е да предполагаме, че ще знае и как да се проникне обратно в него… Според мен тук е големият ти шанс…

Таши само кимна с глава. Нийгата се беше появил на вратата и бавно креташе към тях.

След известно време си тръгнаха, домакинът ги изпрати така, както ги беше посрещнал — един слаб и прегърбен силует, облегнат на рамката на вратата. Никълъс имаше чувството, че е отслабнал още повече, сякаш болестта се развиваше с чудовищна скорост… И не беше далеч от истината. Самият Нийгата призна, че отдавна би трябвало да е мъртъв. „Когато сутрин отворя очи, аз съм обзет от чувство на дълбока изненада — каза им той. — При това тя невинаги е приятна…“ Не беше нужно да навлиза в повече подробности, нещата бяха ясни за всички.

Японските кедри зад къщата се огъваха под напорите на вятъра. Беше студено, двамата забързаха по горската пътечка, отвъд която проблясваха светлинките на манастира. Нощта подчертаваше още повече ограниченото пространство на долината, стръмните планински склонове, черни и непристъпни като висока стена, надвисваха заплашително отвсякъде.

Може би наученото от Нийгата също допринасяше за хладните тръпки, които пробягваха по телата им. Във всеки случай и двамата мълчаха, изминавайки разстоянието до мостчето над буйния поток. Манастирът беше пуст, лакираните в червено носещи колони пред входа мрачно проблясваха на светлината на фенерите.

Луната беше изключително ярка, придвижването им не представляваше никаква трудност. Около небесното тяло имаше някакво странно сияние, живо и пулсиращо. Някъде в далечината се разнесоха странни звуци, ритъмът им беше нов и едновременно с това учудващо познат за Никълъс. Кръвта му кипна, той се обърна и срещна погледа на Таши. В същия миг усети могъщото пулсиране на „кокоро“ — древната и божествена същност на Тао-тао, която превръщаше мислите в действия…

После се появи „корьоку“ — Силата на Просветлението, единственият път към „шукен“…

— Отвори душата си, Никълъс — прошепна Таши. — Пред теб е това, за което си мечтал цял живот… „Корьоку“…

Озовал се внезапно на крачка от дългогодишната си мечта, Никълъс изведнъж усети колебание. Би ли могъл да се довери на Таши? Отвори ли съзнанието си пред него, ще бъде напълно беззащитен срещу евентуална психическа атака… Все пак Таши също е танжин… Но ако откаже да го стори, ако пропусне този шанс, неминуемо ще бъде унищожен от черните сили на Кшира, които продължаваха да тиктакат в главата му като бомба със закъснител. Нямаше избор…

Насочи духовните си сили към космическата мембрана на „кокоро“, от устата му започнаха да излизат древните, монотонно напевни псалми на Тао-тао. Гората наоколо експлодира, луната изчезна зад гъсти облаци дим. Светът се разлюля, настоящето се разми и изчезна, внезапно освободило се от оковите на времето… Душата му бавно потъна в безбрежното небе. Тук нямаше хоризонти, законите на човешката логика изгубиха своята сила. Навсякъде около него се долавяше могъщото дихание на вечния Космос…

После, оттатък снопчето ослепителна светлина, се появи още едно психическо присъствие. Таши.

Между двамата се издигаше „корьоку“. Приличаше на омагьосан стълб за жертвоприношения и неотразимо ги привличаше. Опасността нарасна многократно, тъй като и двамата се приближаваха до колоната от ослепителна светлина. Духът на Никълъс беше разтворен докрай, почти физически усещаше дълбоката същност на Таши. Долавяше формата й, но не разбираше съдържанието й. Ако се окаже, че Таши е негов враг, моментът беше изключително подходящ за смъртоносно нападение. Никълъс беше потънал дълбоко в същината на „корьоку“, беше заслепен и безпомощен, всички защитни механизми в душата му бяха блокирани, за да позволят свободния достъп на великата Сила на Просветлението…

Усети някакво потрепване, освободено от оковите на времето и извън пространството, после в душата му нахлу „чишо“ — особеният сноп психическа енергия, трансформирана в мисъл. Това беше посланието на Таши.

Двамата вече бяха толкова близо до пулсиращата с ослепителна светлина колона, че Никълъс виждаше лицето на Таши през нея. Близко и едновременно с това непознато, странно разкривено от енергийните пулсации. Продължаваше да пристъпва напред, скоро усети потока йонизирани частици, който докосна съзнанието му.

И тук се случи нещо любопитно.

В главата му изведнъж прозвуча гласът на Таши.

— Не мога — каза той.

— Какво не можеш?

Образът оттатък колоната светлина примигна и се стопи. Никълъс остана сам сред мощните вълни на Тао-тао. След миг Таши отново се появи оттатък светлия стълб на „корьоку“…

— Какво има, Таши?

— Нещо не е наред… — на лицето му имаше особено изражение. — Кшира е прекалено силна…

Моята Кшира, изтръпна Никълъс. Моята Кшира е прекалено силна и ми пречи да се докосна до „Корьоку“! Какво друго би могъл да има предвид Таши?

Образът на младия оябун отново примигна и изчезна, този път завинаги. Очите на Никълъс за последен път се спряха на колоната ослепителна светлина. Лишена от присъствието на Таши, тя вече беше започнала да се разпада… Бавно и постепенно Никълъс започна да се изтръгва от прегръдките на Тао-тао…

Тръсна глава и се огледа. Беше пред входа на манастира. Таши беше прекосил мостчето, но изглежда нямаше намерение да поеме по стръмните стъпала към селцето. Никълъс се втурна след него, в същия миг откъм помощните постройки вдясно се разнесе остър пукот.

Спря и насочи поглед нататък, но осветлението на фенерите беше съвсем недостатъчно.

Таши изведнъж смени посоката и влезе в храма.

— Таши!

— Тук има някой! — долетя сподавеният глас на оябуна.

— Сигурно е клисарят или пък някой монах…

— Не! — отвърна Таши. — Този човек е външен!

Вратата на храма беше широко отворена, в съответствие с обичаите. В средата му имаше фонтанче във формата на навита змия, като свещения дракон Нотен Оками. До него лежеше прост бамбуков черпак — чистотата и дълбокото спокойствие на тази гледка щяха да останат задълго запечатани в съзнанието на Никълъс.

— Таши! — отново извика той, после зърна фигурата на оябуна, насочила се към постройката в дъното на манастирския двор. Там се издигаха редица каменни статуи, които очевидно принадлежаха на достопочтените монаси, основали манастира преди векове. Зад тях започваше стръмният планински склон, в който бяха изсечени каменни стъпала.

— Ей там! — извика Таши и посочи празното пространство между две от статуите. Втурна се по каменните стъпала, после изведнъж се закова на място. Тялото му се олюля и рухна на земята с широко разперени ръце.

Никълъс, успял да скъси дистанцията помежду им наполовина, хукна натам. Още отдалеч видя върха на стоманената стрела, забита дълбоко в сърцето на Таши. От задния й край се проточваше черно въже, бавно попиващо кръвта, бликнала от гърдите на оябуна.

— Таши!

Отпусна се на колене до тялото и обхвана главата му с длани. Очите на Таши бяха широко отворени, в зениците им се беше запечатало изражение на изненада и гняв.

— Какво видя? — настоятелно прошепна Никълъс, но младият оябун вече не беше в състояние да чува каквото и да било. „Шичо“ — духовната връзка между двамата, беше безвъзвратно прекъсната. Никълъс почувства липсата й с огромна сила, сякаш бяха отрязали едната му ръка…

Изправи се, прекрачи тялото на мъртвия младеж и се шмугна между статуите. Бързо навлезе в гората, сетивата му бяха нащрек. Освободила се от изпаренията на деня, луната обливаше всичко с ярките си, призрачни лъчи.

Ушите му успяха да уловят тихи, едва забележими звуци, умът му светкавично обработи получената информация. Обути в кожа крака потупваха по каменните стъпала. Никълъс вдигна глава, ослуша се за частица от секундата, после се понесе с пълна скорост към стълбата, водеща нагоре, към селцето. Тичаше с широки и равномерни крачки, кръвта в жилите му се затопли. Обзе го чувство на доволна възбуда, особено след дългите часове принудително бездействие в схлупената колиба на Нийгата.

Пред очите му се появиха стълбите, призрачнобели под светлината на луната. Като костите на Нийгата…

Някой тичаше нагоре. Никълъс смени посоката и хукна направо през гората. Придвижването му беше трудно, дори опасно. Пространството между японските кедри беше тясно, почвата беше хлъзгава от коренища и мъхове.

Скъсил значително пътя си, той скоро се оказа в близост до мястото, където стълбите извиваха под ъгъл от четиридесет и пет градуса, а край тях се издигаше нишата със свещената сабя на Йошитцуне. Напусна прикритието на дърветата и се втурна право към бягащата фигура. Онзи спря и рязко се обърна, към гърдите на Никълъс се насочи лек ловджийски лък от титанова сплав, зареден с нова стрела. После лъкът изтропа на камъните, фигурата пристъпи напред и лицето й проблесна под лунните лъчи. Никълъс се закова на място, сърцето щеше да изхвръкне от гърдите му.

Пред него стоеше Сейко.

— Господи, знаеш ли какво направи? — задъхано извика той.

— Той беше опасен! — изръмжа през стиснати зъби Сейко, очите й лудо проблеснаха. — Щеше да унищожи всичко!

— Грешиш, той…

— Щеше да те отведе! — изкрещя тя и вдигна лъка.

Той отскочи назад, сграбчи бронзовия меч и го изтръгна от каменния постамент. Мускулите му набъбнаха, металните пламъчета проблеснаха като живи на лунната светлина.

Сейко нададе нечовешки крясък и пусна стрелата.

Никълъс се олюля, но стрелата не беше насочена в него. Острието й с трясък се заби в тънкия камък, върху който беше стъпил, тежестта на огромната бронзова сабя свърши останалото. Камъкът поддаде и той се затъркаля надолу по стръмния склон, сред буци пръст и изсъхнали корени.

Напразно се опитваше да намали скоростта на падането, храстите, които успяваше да сграбчи, бързо се изтръгваха от каменистата почва на склона. Пред очите му за миг се появи фигурата на Сейко, огряна от лунната светлина. После тя се обърна и продължи да тича нагоре по стълбите.

В един момент кракът му се закачи за някакъв корен, глезенът му моментално се изви. Коренът издържа тежестта на тялото му и той увисна с главата надолу. Изчака отзвучаването на неизбежния световъртеж, предизвикан от рязкото спиране, после внимателно заби бронзовата сабя в земята и бавно започна да освобождава крака си. Сабята издържа, тялото му зае нормално положение, десният му крак намери опора в стърчащ над склона камък. Възстановил равновесието си, той пусна сабята и започна да пълзи нагоре. Придържаше се в сянката на храсталаците, пълзеше на колене и лакти. Усещаше ясно присъствието й, знаеше точно кога ще се спре да погледне към долината… Мислите й бяха заети единствено с него…

Това се оказа напълно достатъчно. След няколко минути вече я беше задминал и се приготви за нападение. Възнамеряваше да я обезоръжи и да я подложи на разпит, но появата му на няколко метра от нея беше толкова внезапна, че тя ахна от изненада и отново вдигна лъка.

— Хайде, какво чакаш! — раздразнено подвикна той. — Убий ме като Таши!

Тя прехапа устни, главата й енергично се разтърси.

— Нищо не разбираш…

— Защо го уби?

— Защото той щеше да убие теб.

— Не ти вярвам. Просто изпитваше ревност от близостта, която се породи между нас. Чувстваше се пренебрегната.

— Няма смисъл да говорим повече — поклати глава тя, в гласа й се появи горчивина. — Усещам лед в сърцето ти, доводите ми ще бъдат безсмислени…

Какво бих могъл да отвърна, запита се Никълъс. По-добре да замълча, отколкото да я лъжа…

— Вече зная, че съм била в плен на заблудата… Близостта помежду ни е била фалшива и едностранна, чиста илюзия…

— Така ли мислиш?

— Не мисля, а го зная! — ръката й се повдигна да избърше една издайническа сълзица, плъзнала се изпод клепачите й. — Всъщност какво значение има това? Ти не се интересуваш от мен… — главата й тъжно се поклати: — Проклетата психическа връзка те правеше слаб и уязвим. Отначало беше подозрителен, но после очевидно реши да му се довериш…

— Грешиш по отношение на Таши. Той беше приятел…

— Така ли? — иронично се усмихна тя. — Защо тогава ме потърси? Беше го пратил човек, който искаше да те види мъртъв! — забеляза изражението на лицето му и добави: — Май не ми вярваш, а? Таши беше безкрайно амбициозен, но позицията му не беше сигурна. Получи поста оябун на клана Ямаучи в резултат на компромис. Предшественикът му Томоо Козо е бил член на Вътрешния съвет на Кайшо заедно с Акира Шоза и Тетцуо Акинага. Те са имали решаващ глас относно избора на трети член, Таши е бил единственият кандидат, за когото и двамата са гласували единодушно…

— Сега може би разбираш, че Таши не е разполагал с реална власт. Неговият настойник е имал влияние в Кумамото, но не и в Токио. Вече ти казах, че Таши беше изключително амбициозен, но това не означава, че е бил глупак. Предлагат му съюз с влиятелен оябун и той го приема, без да задава излишни въпроси. Направил го е с ясното съзнание, че вероятно ще се прости с автономията на своето управление, но си е давал сметка, че времето е пред него и на по-късен етап ще успее да възстанови всичко, което е изгубил. Основната му задача е била да унищожи теб.

Никълъс мълчаливо я гледаше. Беше се появила като проскубано пате от преждевременно счупено яйце, останките от личността й се белеха пред очите му като глава лук, но разкритията й го правеха несигурен… Имаше чувството, че пред очите си има някакъв чудовищен телескоп, наднича в него и се връща в миналото, към Джъстин, своята мъртва съпруга… Влюбиха се един в друг без никои от тях да направи опит да разбере душата на другия… Горе-долу същото се получаваше и сега, със Сейко. Не би могъл да каже, че я обича в традиционния смисъл на думата. Но с нея беше преживял моменти на върховна интимност, малко бяха любовниците, изпитали това… Беше твърдо решен да не повтаря грешките, които беше допуснал с Джъстин. А прекалено прибързаните и повърхностни преценки неизбежно го тласкаха по стария и опасен път…

— Добре — бавно изрече той. — Да приемем, че казваш истината… Но защо го правиш едва сега, а не още при първата ни среща в Сайгон?

— Защото едва сега успях да преодолея моралните си скрупули — отвърна с въздишка Сейко. — Вече ти казах, че съм дълбоко задължена на Таши… Той ме спаси от самата мен. Аз бях на прага на саморазрухата, бях готова да се претопя в образа и душата на някой друг…

— На баща ти?

— Може би… А също на мама или на всеки от приятелите ми… — очите й за миг надникнаха в неговите, после уплашено отскочиха встрани. — Твърде много са, за да ги изброявам поименно… Последният в списъка беше Таши, у него открих и някои добри черти… По-скоро ги усетих… Защото ги беше погребал дълбоко в душата си и очевидно искаше да ги забрави. Но по онова време интуицията ми работеше доста по-добре от днес…

— И се привърза към Таши, така ли?

— Телом и духом — прошепна тя, правейки върховни усилия да сдържа сълзите си. — Но сърцето си опазих. Много ми струваше, но успях… Запазих го за теб!

Комбинацията от приповдигнатост на духа и изострена интуитивност я правеше твърде лесна плячка за всеки, който притежава минимални психологически умения. У него открих и добри черти, аз ги усетих… Именно това усещане я беше тласнало към нетрадиционните й опити да спечели Никълъс.

Пристъпи напред с намерението да й отнеме лъка.

— Сейко…

— Остави ме на мира! — изкрещя тя и бързо отскочи назад. — Познавам те добре! Никога няма да ми простиш, че съм те спасила от Таши! Продължаваш да мислиш, че съм била заслепена от ревност, убеден си, че рядката ви дарба щеше да е достатъчна, за да го откаже от намеренията му. Но дълбоко грешиш. Таши беше преди всичко прагматик и никога нямаше да се откаже от това, което е намислил. Рано или късно щеше да намери начин да те убие! — ръцете й нервно опънаха тетивата на лъка: — Мразя те! Мразя те заради противната ти праволинейност, заради неспособността ти да видиш многобройните нюанси между бялото и черното!

Никълъс се стрелна напред и изби оръжието от ръцете й. Лъкът влезе в съприкосновение с каменното стъпало с тетивата надолу, разнесе се остро бръмчене.

Стрелата прониза Сейко почти от упор. Тялото й се повдигна във въздуха и се закова в дебелия ствол на вековния кедър зад гърба й. Очите й се разтвориха широко от силната болка, ръцете й инстинктивно хванаха стърчащия от корема й връх на стрелата.

Никълъс изскочи на стъпалата, един поглед му беше достатъчен да обхване ситуацията. Не можеше да извади стрелата, тъй като това би довело до масивен кръвоизлив и бърза смърт.

— Сейко!…

Главата й бавно се поклати, очите й плувнаха в сълзи. Гърдите й с мъка се повдигаха и отпускаха, от устата й протече кръв. Той не беше в състояние да понася страданията й. Протегна ръка и издърпа стрелата. Тя тихо простена и се свлече в корените на вековния кедър.

Той я взе в прегръдките си, тя не направи опит да го отблъсне. Притисна длан върху дълбоката й рана, но танжинското му око ясно видя бързото приближаване на смъртта. Тя също я усети, вероятно благодарение на невероятната си интуиция…

— Дръж се! — прошепна той. — Ще те откарам в болница.

— Не. Не искам да ме лъжеш… Вече не… Никога…

— Не те лъжа — прошепна той и отстрани кичур коса от влажната й буза. После се наведе и нежно я целуна по устните. Клепачите й потрепнаха и се затвориха, тялото й започна да се отпуска.

После, съвсем внезапно, очите й отново се оказаха впити в неговите. Бистри, ясни и спокойни.

— Никълъс — едва чуто пошепна тя. — Намери баща ми… От него ще научиш всичко, което ти трябва…

Съпротивляваше се на смъртта с всички сили. Главата й беше отпусната на рамото му, сякаш двамата бяха щастливи влюбени, решили да се насладят на звездната нощ… После очите и започнаха да се замъгляват, дишането й стана разпокъсано. Клепачите й потрепнаха и се затвориха, устните й едва чуто промълвиха:

— Не ме забравяй, това е всичко, за което те моля…

Надолу към мъртвата зона

Човек трябва да седи твърде дълго с отворена уста, преди някоя печена патица да влети в нея.

Китайска пословица

Токио

Лятото на 1947 година

— Мисля, че открих нашия човек — каза Микио Оками.

— Наистина ли? — полковник Денис Линеър вдигна глава от купищата документи, които затрупваха бюрото му. Напоследък почти не спеше, у дома се прибираше съвсем епизодично, сякаш къщата му беше хотел на рядко посещаван курорт.

— Да — кимна Оками. — Напълно подходящ, направо съвършен.

— Никой не е съвършен. Най-малкото пък един потенциален убиец.

Полковникът се облегна назад и започна да пълни лулата си. Оками нервно крачеше напред-назад из тясната, отрупана с книги стая. Лятото току-що беше започнало, но въздухът вече беше душен и горещ. Какво ли ще бъде през август, потръпна вътрешно той.

— Хайде да се поразходим — предложи полковникът, запали лулата и се изправи.

Токио представляваше мрачна картина на разрушения и пожари. Цели квартали бяха унищожени и трябваше да бъдат построени отново, много хора бяха убедени, че миналото на страната е окончателно погребано под развалините. Икономиката беше в плачевно състояние, инфлацията правеше живота почти непоносим, комунистите надигаха глава. Япония беше на прага на хаоса и дестабилизацията.

Полковникът си даваше ясна сметка, че времето им изтича. Генерал-майор Чарлс Уилоубай и неговите сътрудници бяха заети с разпитите на японските генерали, които спасиха от военен трибунал с единствената цел да ги превърнат в американски шпиони и да ги „обучават“ за ръководители на новосъздадената японска армия, която трябваше да играе ролята на щит срещу комунистическата зараза в района на Тихия океан.

Полковникът беше убеден, че този, в дълбоката си същност фашистки, план ще съсипе окончателно страната, бореща се за икономическа стабилност и достойно място в следвоенния свят. Кошмарът на ядрената заплаха беше единственият дипломатически лост в ръцете на американското правителство, доскорошният враг нямаше право на избор. Но една страна, която не може да предложи дори шепа ориз на своя народ, едва ли може да си позволи огромните разходи за превъоръжаване.

— Е, добре — промърмори най-сетне той. — Кое е гълъбчето?

— Токино Каеда. Заема ключов пост в клана Ямаучи, амбициозен и безскрупулен, любимец на Катцуодо Козо, който съвсем скоро го направи свой заместник — Оками спря пред една улична сергия и си купи пакетче бонбони. После тръгна напред, леко присви рамене и добави: — Амбициите му са огромни, това го прави достъпен и благонадежден… Жаждата за власт е по-силна от чувството за чест. Страхувам се, че това е същността на новия ред, който ни налагате…

— Да, светът окончателно се промени — продума замислено полковникът. — Жалко, че държава като вашата се оказа на страната на губещите… Но кой е виновен за това? — Завиха зад ъгъла и се насочиха към река Сумида. — Сега обаче не е време за обвинения. За да направим настоящето си сигурно, ние сме длъжни да гледаме в бъдещето. Аз съм убеден, че именно Тихоокеанският регион е бъдещият център на световната търговия. Тук, в пространството между Япония и Китай. Разполагаме с човешки потенциал и огромно желание — две неща, които могат да направят чудеса в областта на икономиката. Това е главната ни задача, Оками-сан. Да дадем шанс на Япония, да я възродим от пепелищата…

Стигнаха брега на реката, която се извиваше като огромна, ленива боа върху раменете на дръзка жена. Тази жена беше Токио — изнасилена, обезобразена, гладна… Но изправена и горда, бързо възстановяваща се от раните си.

— Най-сериозни затруднения ще имаме с Катцуодо — промълви Оками, облегна се на железния парапет и насочи поглед към мръснокафявите води. — Той е яростен противник на всякакви контакти на Якудза с американците. Дълбоко е убеден, че Окупационната армия ни използва за мръсната работа — онази, която американците не искат да вършат сами…

— И донякъде е прав. Но само донякъде. Защото Якудза се страхува от комунистическата зараза точно толкова, колкото и американците. Какво толкова ще стане, ако счупят няколко глави на обществено място от чуждо име? И тъй, и тъй го правят, само че сега ще получат и хонорар…

— Няма защо да се тревожиш от мнението на Катцуодо — изръмжа Оками. — Той е оябун на клана Ямаучи и се страхува от мен, защото именно аз го издигнах на този пост. Сега разбирам, че това е било грешка. Защото Катцуодо използва проблема, за да провери настроенията в Якудза. Кой от оябуните ме подкрепя, кой би застанал на негова страна… В хода на този процес подклажда стари вражди между отделните кланове, крайната му цел е организацията да си остане в изолация. Подобно поведение повече не можем да търпим. Имам чувството, че сме в положението, в което е била страната в края на XVI век, непосредствено преди Йеасу Токугава да бъде обявен за шогун… Май и днес ни трябва един шогун с желязна воля, на когото всички да се подчинят…

— Интересна идея, приятелю — каза полковникът и дръпна от лулата си. — Не виждам обаче човек, който да е подходящ за тази роля… Поне засега… — издуха облаче дим и загледа как синкавите струи бавно се разтварят във въздуха. — Но в бъдеще, кой знае… — изглеждаше наистина заинтригуван: — Знаеш ли, дори слуховете за такъв човек ще обединят Якудза и ще повдигнат авторитета й… А това може да ни донесе огромна полза…

Оками отново се възхити от способността на полковника да вижда добрите и лошите страни на всяка, дори и най-простичката, идея. Сякаш беше древен магьосник, превръщащ сламата в жито само с едно махане на ръка.

Полковникът обърна лулата си с чашката надолу и я изчука на железния парапет.

— Това е храна за размисъл, но сега трябва да се обърнем към по-непосредствените задачи.

— Катцуодо трябва да бъде окончателно отстранен — заяви Оками. — И Токино Каеда ще направи точно това. Вече ме запозна с плана си, изглежда ми абсолютно сигурен… Оябунът не умее да плува… Това се пази в строга тайна, но като доверено лице Каеда, разбира се, я знае… Точно след една седмица трупът на Катцуодо ще изплува от водите на Сумида. Тогава вече можем да се заемем сериозно с Уилоубай и неговата шапка военнопрестъпници…

Полковникът мълчаливо кимна с глава, ръцете му бяха заети да пълнят лулата. Оками го наблюдаваше под око и напразно се питаше какви мисли се въртят в забележителния му мозък. Отдавна се беше отказал от опитите да бъде в крак с този мозък, беше абсолютно убеден, че ако Денис Линеър се беше посветил на шаха, днес положително би бил един от най-добрите гросмайстори в света. Мислите му тичаха стремително напред, очертаваха такива неочаквани перспективи, че Оками често имаше пристъпи на световъртеж. От Линеър той беше научил далеч повече, отколкото от всичките си учители, покровители и сенсеи, взети заедно. Полковникът притежаваше необикновената дарба да вижда живота като едно органично цяло, съдържащо в себе си огромното разнообразие на дребни и на пръв поглед дори незначителни случки и събития… И това негово качество го доближаваше до простата и вечна истина за живота, проповядвана от шинтоизма.

Беше прям, на моменти дори груб човек. Но думите му винаги бяха точни и премерени, като хранителната дажба на затворник. Поемаше върху плещите си тежестта на новия свят, в душата му пламтеше желанието този свят да бъде по-добър и по-справедлив. Защото полковник Линеър беше човек, който умее да превръща мечтите в действителност. А мечтите му за бъдещето на Япония бяха прекрасни, в съзнанието на Оками се очертаваше една приказна картина, в която неговата организация играе важна роля и разширява влиянието си като вълните в океана, все по-надалеч и по-надалеч…

Оками хвърли няколко соеви бонбончета в устата си и бавно започна да ги смуче. По-добре да прекалява със захар вместо с алкохол, каза си той. Полковникът отдавна знаеше за страстта му към чашката, единствената му забележка беше, че алкохолът бавно ще го убие…

— Довечера ще се срещна с Каеда — промълви той. — Да му дам ли зелена светлина?

— По-добре да изчакаш, докато разменя една-две думи с Катцуодо Козо — внезапно се изметна полковникът.

— Но защо?

— Искам да бъда сигурен, че нямаме друг начин, освен неговото премахване.

Оками налапа още няколко бонбончета и сви рамене.

— Може би така ще е още по-добре… Катцуодо мрази всички европейци и несъмнено ще потвърди присъдата със собствената си уста.

На другия ден следобед полковникът се появи лично в дома на Катцуодо Козо. Той представляваше внушително имение с високи стени в покрайнините на Токио. Във вътрешността му имаше четири сгради. Козо живееше в най-голямата от тях заедно със семейството си, останалите бяха за охраната, съветниците и двете му омъжени сестри.

Оябунът го остави да чака в преддверието почти цял час, не му предложиха дори да седне. Това беше непростима проява на невъзпитание, но гостът беше чужденец и Козо очевидно държеше да му демонстрира своето презрение.

Линеър обаче запази пълно спокойствие. Беше свикнал на подобно отношение от японци, които или изобщо не го познаваха, или обратно — познаваха го прекалено добре. Прекара по-голямата част от времето си до прозореца, очите му внимателно оглеждаха имението, умът му се опитваше да прецени богатството на домакина, а оттам и влиянието му върху клана Ямаучи.

Вече от доста време насам този клан му създаваше проблеми. Подобно на големите фамилни концерни „дзайбацу“, действали в предвоенна Япония, кланът Ямаучи се стремеше към постоянна експанзия, шефовете му правеха всичко възможно, за да заграбят нови територии. Оябуните, оглавявали тази престъпна организация, се отличаваха с изключителна самоувереност и открита арогантност, алчността им беше направо пословична. В продължение на десетилетия провеждаха политика на сепарационизъм, правеха всичко възможно да се оградят с непристъпни стени. Това водеше до опасното чувство за безнаказаност у по-голямата част от нейните членове.

— Търсите слабото ми място, нали?

Полковникът се обърна и се оказа лице в лице с Катцуодо Козо. Оябунът беше слаб мъж с дълбоки бръчки, очите му бяха неестествено блестящи, като на човек с пристъп на маларична треска.

— Говорите като истински феодал — усмихна се с лека изненада Линеър. Може би не трябваше да започва разговора по подобен начин, но всъщност беше убеден, че подходът няма да има никакво значение.

— Аз не съм древен феодал и нямам самурайска армия — отвърна с достойнство Козо и изпъна гръбнак. — Нямам благородническа кръв в жилите си, сам съм постигнал всичко в този живот. — Свали чехлите си и нахлузи подпетени обувки, които вероятно използваше в градината и преддверието на дома си. — Позициите ми нямат особено значение за широката публика, положението ми може да бъде сравнено с това на човек, който притежава краден шедьовър. Мога да му се наслаждавам само в тесен кръг от истински приятели…

— Нима очаквате нещо друго? — вдигна вежди полковникът. — Та вие сте престъпник!

Дълбоките бръчки по голия череп на Козо се смекчиха в нещо като усмивка.

— Поправете ме, ако греша — рече. — Но нима сред вашите най-близки приятели няма престъпници?

— Службата ми изисква да поддържам връзки с представители на всички слоеве от японското общество.

Катцуодо кимна в знак на съгласие.

— Все пак ми се струва, че храните доста топли чувства към представителите на престъпния свят — подхвърли той.

Вече беше ясно, че няма никакво намерение да го покани, разговорът очевидно щеше да се води тук, на ничията земя, отделяща непристъпните покои на оябуна от външния свят.

— Работата ми с Оками-сан едва ли ви засяга — тръсна глава полковникът.

— Така ли наричате интригите, които плетете с този тип? — оголи пожълтелите си зъби Козо. — Срам ме е, че представител на Якудза поддържа контакти с Окупационните власти! Направо ми се повдига, като ви гледам, затова ще ви помоля незабавно да си тръгнете! Иначе не отговарям за последиците!

— Последици няма да има — хладно отвърна полковникът.

— Добре — сви рамене Козо и му обърна гръб. — Нямам какво повече да ви кажа.

Полковникът го изчака да дръпне подвижната фузума към вътрешността на къщата и едва тогава се обади:

— Моля ви да почакате за момент…

Оябунът бавно се обърна, лицето му беше абсолютно безизразно.

— Това, което вършим заедно с Оками, е от полза за всички — започна полковникът. — Включително и за вас. Дойдох тук да ви отправя една покана за сътрудничество. Бихме имали голяма полза от вашето прозрение и мъдрост… — Мълчание. Очите на Козо продължаваха да гледат безизразно. — Зная, че търсите начин да ни попречите, но усилията ви ще се окажат безплодни. Все едно, че се опитвате да преградите пълноводна река с бент от кибритени клечици… Напразно. Моето дело ще надживее всички ни, никой не може да го спре!

Катцуодо се обърна и изчезна зад фузумата, без да каже нито дума. Останал сам сред хладните каменни плочи на преддверието, полковникът сведе очи към върховете на обувките си. Трябваха му няколко секунди, за да успокои кипналата си кръв. Този тип се оказа точно такъв, какъвто го беше описал Оками. Злобен и упорит, той без съмнение щеше да направи всичко възможно за разрушаването на съюза, който полковникът се опитваше да създаде с цената на всичко. Втренчил поглед в излъсканите бомбета на обувките си, полковник Линеър видя бъдещето на оябуна върху тях, сякаш гледаше във вълшебно огледало…

Най-после се раздвижи, вдигна глава и побърза да напусне този негостоприемен дом. В атмосферата му вече се усещаше миризмата на кръв.

Докато полковникът се опитваше да води мирни преговори, Оками се готвеше за война. Генерал-майор Уилоубай, известен сред подчинените си с прозвището „Малкият фашист“, беше обзет от манията за надвисналата комунистическа заплаха над Япония. В резултат предложи да превърне своята „Банда на петнадесетте“ бивши военни в ядро на бъдещата японска армия, чиято основна задача трябваше да бъде отпор на комунистическата експанзия. Неговите хора вече подготвяха бившия началник на военното разузнаване на Япония генерал-лейтенант Арисуе за поста ръководител на специалния контингент от бивши имперски офицери, който трябваше да действа под егидата на Г-2, американското военно разузнаване. Тези офицери бяха настанени в секретна квартира и според сведенията на Оками вече следяха придвижването на съветските войски оттатък пролива. Хората на Уилоубай стигнаха в безумието си до там, че без колебание вкараха лисицата в курника — известният военнопрестъпник полковник Хатори беше назначен за началник-щаб на управлението по мобилизация и демобилизация на японската армия. Хатори побърза да върне жеста и отърва от военен трибунал стотици, а може би и хиляди престъпници. После вече беше готов да откликне на заповедта на Уилоубай за сформиране на новата марионетна армия.

Оками имаше няколко причини да се бори против създалото се положение. Освен че не беше склонен да приеме теорията на Уилоубай за комунист под всеки юрган, той нямаше никакво желание да види страната си в ролята на американска марионетка, което сигурно щеше да се случи, ако САЩ се заемат с възстановяването на японската армия. Не забравяше и предупреждението на полковника за непосилното бреме на новите военни разходи, които положително щяха да превърнат в илюзия мечтата му за икономическо възстановяване и обуздаване на инфлацията.

Но ако искаме да бъдем откровени докрай, Оками имаше и друга, съвсем лична причина да се обявява срещу плановете на Уилоубай. В душата му бушуваха неукротим гняв и жажда за мъст по отношение на няколко души от „Бандата на петнадесетте“, отличили се с особено безумни заповеди в последните дни на войната. В резултат мнозина близки на Оками хора изгубиха живота си, сред тях беше и брат му…

Оками предпочиташе да не мисли за брат си, настигнат от смъртта още в зората на живота. Някои хора бяха склонни да приписват смъртта му на нелепите, но за съжаление неизбежни случайности по време на война, но Оками не се остави да бъде заблуден. Той знаеше кои са хората, лично отговорни за смъртта на брат му. Всички те бяха под закрилата на Уилоубай, но това нямаше да ги спаси.

С тази работа щеше да се справи сам, без подкрепата на полковника. Преди всичко, защото Денис Линеър проявяваше крайна предпазливост по отношение на всичко, което беше свързано с „Бандата на петнадесетте“, и отлагаше решителните мерки, въпреки ежедневните напомнялия на Оками. На един етап тези напомнялия се превърнаха в разгорещени спорове, след тях Оками се чувстваше измамен и почти предаден…

— Опитай се да се държиш като японец! — ядосано казваше полковникът. — Бъди търпелив! Историята тепърва ще се разнищва, трябва да изчакаме…

— Нямам време! — не по-малко троснато беше отвърнал Оками. — Това е моята родина! Нямаш право да ми даваш съвети!

Макар да разбираше предпазливостта на полковника, който трябваше да се съобразява със службата си в Окупационното правителство, доминирано от хората на Уилоубай, Оками гореше от нетърпение да отмъсти. Затова реши да действа сам.

Използвайки факта, че вниманието на полковника беше отклонено към други задачи, той се насочи към единствената възможност, която му се предоставяше. Опасна и несигурна, защото изискваше контакт с комунистите.

Прекрасно знаеше какво ще стане, ако някой им подхвърли информация за петнадесетте военнопрестъпници, избегнали трибунала благодарение на Уилоубай и неговите хора. Руснаците са зверове и реагират жестоко на провокации от подобен характер. Сложните лабиринти на дипломацията ги затрудняват и те при първа възможност биха ги заобиколили.

Оками знаеше, че Токио гъмжи от съветски агенти. Някои от тях бяха внедрени на ниво, което щабът на Окупационната армия не можеше дори да сънува. Ако тези агенти получат необходимата информация, те несъмнено ще успеят да проникнат отвъд предохранителните мерки на американците, особено ако им бъде предложена и малко странична помощ…

Да, комунистите с желание ще приемат ролята на оръжие за моето отмъщение, помисли си той сутринта, в която полковникът отиде да преговаря с Катцуодо Козо. Ще им дам възможност да ликвидират „Бандата на петнадесетте военнопрестъпници“ и по този начин ще отмъстя за смъртта на брат ми и приятелите ми…

Разбира се, въпросната информация трябваше да бъде предложена със съответната обосновка. Комунистите добре го познаваха, следователно идеологическите мотиви отпадаха. Но не и парите. Когато в Якудза изпитват недостиг на средства, те са готови на всякакви комбинации. Започна да се заседява в едно долнопробно заведение, където, според личните му осведомите ли, често се отбиваха комунистически агенти. Една вечер направи истинско представление. Престори се на пиян и започна да разказва на висок глас за тайния заговор на американците, възнамеряващи да спасят най-опасните военнопрестъпници в страната. Успял да привлече вниманието на част от клиентите, той беше сигурен, че рано или късно някой ще направи опит за контакт.

Няколко вечери по-късно на бара до него се настани слаб японец с изправени рамене.

— Разбрах, че ние с вас имаме общи възгледи — приятелски се усмихна той.

— Така ли? — направи се на учуден Оками.

— Може и да греша — отвърна непознатият. — Но имам впечатлението, че вие притежавате информация, която ме интересува.

— Започвам да чувам шумоленето на банкноти.

— Не сте далеч от истината. Имам да урежда стари сметки с някои офицери от имперската армия и вашата помощ би могла да ми бъде от полза…

— Зависи дали шумоленето е близо, или просто съм си въобразявал — изръмжа Оками.

— Мога да ви уверя, че е съвсем близо — усмихна се непознатият. — Откъде разполагате с информация за американците, приятелю?

Оками глътна уискито си на един дъх и си поръча ново.

— Това не е твоя работа! — грубо отсече той.

— Как да не е, нали аз плащам?

Оками го възнагради с мътен поглед и неохотно промърмори:

— Поддържам близки отношения е Джак Донахю, адютант в щаба на Окупационната армия… — Това частично отговаряше на истината. — Е, какво ще кажеш?

— Ще кажа, че не е много разумно да говориш на висок глас за това.

— На кого му пука? — изръмжа Оками, ливна питието в устата си и направи знак да напълнят чашата му.

— Например на мен…

— А ти кой си? — изви врат Оками и се втренчи с пиянско предизвикателство в слабичкия японец.

— Може би съм твой приятел…

— Добре, приятел — кимна Оками. — Пий едно от мен… — направи знак на бармана, непознатият взе чашата и двамата се отправиха към едно от сепаретата в ъгъла. Нямаше никакво значение в кое точно — хората на Оками бяха заели стратегически места из целия бар.

Познаваше добре тактиката на комунистите и знаеше, че ще се опитат да му поставят капан. За тях не беше достатъчно да купят някакви сведения, винаги се стремяха да компрометират съответния информатор и да го държат в ръцете си, докогато намерят за добре. Опасен подход, призна в себе си Оками, докато се настаняваше на масичката срещу непознатия. По този начин комунистите действаха не само с противника, а и със своите привърженици. И именно това осигуряваше желязната непоклатимост на тяхната идеология.

Човекът се представи като Ивануши, фабричен работник и член на Шиней Кинро Тайшуто — една от най-радикалните фракции на прокомунистическите профсъюзи, изникнали като гъби след дъжд в следвоенна Япония. Причините за тяхната поява несъмнено бяха неконтролируемата инфлация и безработицата, корупцията в правителството на Йошида, нарастващото недоверие на народа към обещанията на Окупационните власти за бързо икономическо възстановяване чрез демократични реформи. Всичко това предлагаше изключително благоприятна среда за комунистическата агитация, особено сред работниците, които най-силно усещаха ударите на кризата. Съветските идеолози имаха голям опит в работата с профсъюзите и особено с техните екстремистки фракции — като тази, в която членуваше Ивануши. Подстрекателската си политика те гордо наричаха „създаване на революционна ситуация“.

Ивануши беше типичен представител на лумпенизираните революционери. Самоуверен, идеологически подкован фанатик, изгарящ от нетърпение да приложи на практика светлите социалистически идеи. Които, разбира се, щяха да подпомогнат и собственото му благополучие. Но Оками инстинктивно усещаше, че такива като него никога няма да успеят да се доберат до реалната власт. Или ще станат жертва на политическите си противници, или господарите им ще ги задържат на ниво, от което лесно биха могли да ги манипулират… Причината за тяхната обреченост беше съвсем проста — хората от сорта на Ивануши нямат представа какво ще правят в случай, че наистина свалят системата, срещу която се борят… За разлика от своите съветски господари, които умишлено програмират объркването в душите им и по този начин правят решителна стъпка към осъществяването на крайната си цел — установяване на комунистически режим в Япония.

Оками не мразеше Ивануши, по-скоро го съжаляваше… Все някой трябва да изпитва състрадание към такива хора. Защото нито комунистите, нито правителството на Йошида проявяват интерес към това, което става в душите им. Към истинските причини за тяхната бедност и сляп гняв.

— Ти си якудза — започна с категоричен тон Ивануши. — При това якудза предател, който сътрудничи на чужденците, управляващи тази страна! Ти си враг на своя народ и затова не очаквай симпатии от моя страна! Ще направим сделка и толкоз — твоята информация срещу моите пари!

Но Оками отлично знаеше, че нещата няма да бъдат толкова прости.

— Поздравявам те, другарю — усмихна се той. — Възхищавам се на желанието ти да си изцапаш ръчичките!

— Аз пък ти завиждам на лекомислието — мрачно го изгледа Ивануши. — Само едно ще те помоля — не се опитвай да ни съдиш, защото живееш като шогун и дори представа нямаш за нашата мизерия!

— Малко лекомислие няма да е излишно и за теб, приятел… С негова помощ вероятно ще направиш по-точна оценка на положението си…

— Една дума е достатъчна за оценка на моето положение! — гневно отвърна Ивануши. — И тя се нарича храна, или по-скоро липсата на храна! А също и работа! Докато ти дебелееш и богатееш от машинации на черния пазар, моето семейство и още хиляди като него гладуват! Ето ти я моята оценка на положението! Нима е чудно, че мечтая за едно по-добро бъдеще?

— По-добро за кого? — подхвърли Оками. — За твоето семейство или за комунистите?

— Не виждам никаква разлика! — отсече Ивануши е такова дълбоко убеждение, че Оками вече беше сигурен в успеха на своята операция.

На другата вечер Оками се изтърси неканен в дома на Ивануши, натоварен с риба, зеленчуци и пресни плодове. Къщичката беше стара и паянтова, издигната само на няколко метра от железопътна линия. Тънките й стени се разтърсваха от често преминаващите влакове.

Ивануши го посрещна мрачно, но все пак прояви любезността да го покани. Наближаваше часът за вечерята и всички си бяха у дома — слабичката, преждевременно състарена жена на домакина и трите им деца. Миришеше на сварен зеленчук.

Ивануши прие подаръците с мълчалив поклон и ги занесе в кухнята. Вратата остана открехната и Оками видя как жена му ги хвърля в боклука. Настана кратък спор, до ушите му достигнаха тихо просъсканите думички „срамота“ и „футей“ — презрителен епитет за профсъюзите, употребяван най-често от министър-председателя Йошида… В буквален превод „футей“ означаваше „подъл“ или „подмолен“…

После Ивануши се върна при госта си.

— Може би ще е по-добре да излезем — предложи той. — Децата трябва да бъдат нахранени, но мястото ни е малко…

— Разбира се — кимна Оками. — Беше глупаво от моя страна да идвам по това време…

— Няма нищо. Ние сме свикнали с неудобствата.

Оками откри, че е неподготвен за откритата неучтивост на Ивануши, но я прие като добър урок. Защото знаеше, че най-важното е да разбере какво кара подобни хора да вярват в химерите на социализма, които са обречени при всички обществени системи и във всички страни. Човешкото поведение се определя от седемте смъртни гряха, над тях могат да се издигнат единствено светците и аскетите. С уговорката, че преобладаващата част от тях са си чисти измамници. Хората са дълбоко свързани с територията, на която живеят, тази връзка е вкоренена у тях толкова дълбоко, колкото нуждата от въздух и вода. Влияние, статус, могъщество — всичко това се корени в земята, на която расте и се развива човешкият индивид. А стремежът към разширяване на тази земя от страна на индивидите, които неизбежно придобиват власт над масата, е главната причина за войните, съпътстващи неизбежно историята на човечеството.

— Както сам виждаш, ние нямаме нищо — промърмори Ивануши. — И имаме нужда от всичко…

Ето това е простата дефиниция на хората, които живеят в лишения, помисли си Оками. Те превръщат своята бедност в щит и камшик, стремят се от нищо да направят нещо… Този стремеж съвсем не му беше чужд, просто защото като член на Якудза той отлично знаеше какво представлява липсата на статус в човешкото общество. Престижът, до който се беше добрал в своите кръгове, също беше създаден от нищо…

— Може би правителството няма представа за вашето състояние — рече на глас той.

— На правителството не му пука — отвърна Ивануши. — То е създадено да смуче от такива като нас и се справя отлично. Тази негова дейност би останала незабелязана по време на икономически растеж, защото тогава има храна за всички. Но днес, когато над страната е надвиснал Дамоклевият меч на глада и безработицата, всички виждат ненаситната алчност на хората по върховете.

— Говориш като католик.

— Чел съм някои католически книги, жена ми се увличаше по тях. Но какво от това? Няма Бог на този грешен свят. Огледай се и ми кажи къде го виждаш?

Говори като истински комунист, помисли си Оками. Удоволствието ще бъде пълно.

— Ясно е, че ние двамата с теб няма да станем близки приятели — промърмори той. — Затова предлагам да си сключим сделката и всеки да си върви по пътя.

— Съгласен съм. Какво ще кажеш за довечера?

— Не съм много сигурен, имам една среща…

Ивануши изглеждаше объркан и не знаеше какво да каже.

— Добре, довечера — великодушно се съгласи Оками, извади лист хартия и надраска някакъв адрес. — Ела на това място в полунощ.

Точно в дванадесет Ивануши се появи в игралната зала. Тя беше собственост на Якудза, а по-точно на самия Оками. Но хората на Ивануши не можеха да го знаят, тъй като тайната се пазеше добре. За нея знаеха само полковникът и няколко доверени лица от средите на Якудза. Оками играеше „карута“ на високи ставки и непрекъснато губеше. Само в присъствието на Ивануши загубите му надхвърлиха еквивалента на десет хиляди американски долара, после между него и собственика избухна спор относно начина и времето за връщане на дълга. Сърцето на Ивануши радостно потръпна, когато разбра, че Оками не е в състояние да плати. Точно такива хора му трябваха, примката вече беше нахлузена на шията на този бандит.

— Май на теб ти трябват повече пари, отколкото на мен — отбеляза той, когато двамата се озоваха на улицата.

— Ще се оправя! — троснато отвърна Оками. — Винаги съм намирал начин да си плащам борчовете!

— Защото си Якудза, нали? Защото разполагаш с власт?

— С власт разполага оябунът — изръмжа Оками. — Аз съм дребна риба…

— Ето това се нарича признание! — извика Ивануши. — Значи и престъпниците усещат несправедливостите на днешното общество!

Оками не му се изсмя в лицето само защото умееше да се владее добре.

Ивануши се замисли, после бавно вдигна глава:

— Какво ще кажеш, ако ти предложа погасяване на дълговете и известна сума в брой, за да можеш отново да играеш?

Оками го изгледа с открито недоверие.

— Какво приказваш? — направи се на учуден той. — С тези пари можеш цяла година да си храниш семейството!

— Парите са илюзия, също като властта — отвърна с чувство на превъзходство Ивануши. — Важно е бъдещето на човечеството! Ти си капиталист и това те прави обречен като всички останали. А моята съдба е друга — аз ще бъда един от тези, които ще помогнат за създаването на безкласово общество!

— Как? Като ми платиш дълговете?

— Срещу тази услуга ти ще ме информираш за всичко, което става в щаба на Окупационната армия, особено ако има връзка с генералите престъпници — погледнато в очите Ивануши. — За целта трябва да си в постоянен контакт с онзи адютант Донахю…

Оками разбра, че от времето на първата им среща в бара Ивануши е свършил каквото трябва и шефовете му очевидно са захапали въдицата.

— За каква сума говорим? — попита той.

— Десет хиляди долара месечно.

— Май по-честичко трябва да идваш с мен в казиното — изсмя се Оками. — Тези пари аз ги харча за една седмица!

Очевидно инструктиран и за вероятността да се стигне до пазарлък, Ивануши веднага смени тактиката:

— Предложението ми е само за начало — подхвърли той. — Ако информацията ти се окаже важна, сумата може и да нарасне…

Оками беше доволен. Вече беше абсолютно убеден, че зад Ивануши действително стоят комунистите. Само те имат достатъчно дълбоки джобове за месечни суми от такъв порядък.

— Разполагаш ли с някакви сведения за „Бандата на петнадесетте“? — попита Ивануши със зле прикрит интерес.

Край на утопиите, рече си Оками и сви рамене:

— У дома имам някои записки. След ден-два ще мога да ти ги предложа в синтезиран вид…

— А ще чака ли дотогава онзи, дето ти даде заем?

— Прав си — въздъхна Оками. — Колкото по-скоро, толкова по-добре. Носиш ли парите?

— Първо искам да видя информацията.

Оками го заведе в малък апартамент, разположен в един от богатите квартали на Токио. Ивануши почти припадна, като видя обстановката, в която някои хора живеят дори и сред опустошената от пожари столица. За втори път щеше да припадне, когато Оками му подхвърли две особено сочни информации, които беше получил от Донахю.

— Какъв срам! — избухна той, когато ги прочете. — Това доказва, че всички правителства действат по един и същ начин! Да спасиш истинските виновници за военната катастрофа, докато вестниците гърмят за процесите на трибуналите, е връх на лицемерието! Ето какво ни предлага вашата прехвалена демокрация! Лъжа и измама!

Оками би искал да възрази, но дълбоко в себе си осъзна, че поне в този случай е напълно съгласен с опонента си. Светът е пълен с цинизъм, той самият едва ли би имал по-различно отношение към властта, ако не бяха далновидните и благородни цели на полковника, насочени единствено към по-доброто бъдеще на тази страна. Беше му любопитно да разбере какво точно от възгледите на Ивануши е толкова близко до сърцето му, но знаеше, че няма време за подобни психологически етюди.

— Дай да видя и другите неща — рече Ивануши.

— След като аз видя парите.

— Нямам право да ти платя преди проверка и оценка на това, което предлагаш.

— Уговорката ни беше друга — подозрително го изгледа Оками.

— Може да съм беден, но не съм глупак — сви рамене Ивануши. — Какво ще стане, ако се окаже, че информацията ти е фалшива?

— Добре тогава — кимна Оками. — Ще ти дам половината материали, а ти ще ми платиш половината от сумата. После вече ще решим дали можем да си имаме доверие…

— Това е разумно — кимна Ивануши. — Не е нужно да те харесвам, за да спечелиш доверието ми…

Четиридесет и осем часа по-късно Ивануши отново го потърси. Господарите му бяха дали висока оценка на сведенията и искаха да платят за останалата част. Това беше моментът, който чакаше Оками. Между автентичните документи на Донахю пробута и една чиста фалшификация, в която умело се споменаваше адресът, на който се криеха висшите офицери от „Бандата на петнадесетте“. Подобна информация Донахю никога не би документирал върху хартия, още по-малко пък би я споделил с трето лице… Оками я получи от съвсем друг източник и тя му струваше твърде скъпо. Не толкова в пари или услуги, колкото като бреме върху собствената му съвест.

Преди време беше открил, че секретарят на Донахю е хомосексуалист. Това стана сравнително лесно, тъй като онзи се беше появил в едно от собствените му нощни заведения в компанията на любовника си — японец. Оками му показа няколко черно-бели снимки в доста деликатни пози и човекът рухна. Оками беше виждал много японци, изплакващи мъката си в обятията на приятели, обикновено под влиянието на алкохола, но тук случаят се оказа доста по-различен. Един Бог знаеше защо, втренчил поглед в голия гръб на стройния мъж, той изведнъж видя майка си, извила гръб над неподвижното тяло на баща му. Ръцете й бяха окървавени от опитите й да спре кръвта от многобройните рани по тялото му.

Това неприятно видение не му попречи да притисне човека и да получи това, което иска. Неприятното беше, че то отказа да напусне съзнанието му и остана за дълго време загнездено там. Пред очите му бяха изпъкналите прешлени на гръбначния стълб, бледорозовата пигментация на кожата, малката бенка на лявата лопатка… В ноздрите му нахлуваше миризмата на кръв.

— Твоят кредитор остана ли доволен от половината на парите, които му дължиш? — попита Ивануши.

— Едва ли — поклати глава Оками. — Но той е реалист и знае, че трябва да почака… Бедата е там, че ако тази вечер не му занеса остатъка, наистина ще си имам сериозни неприятности!

— Няма от какво да се безпокоиш — отвърна Ивануши и му подаде обемист пакет от оризова хартия. — Ето, връщам ти живота! Не е зле да помниш този факт, в случай че ти хрумне да продаваш информацията си и другаде…

Оками така и не разбра импулса, който го накара да проследи Ивануши до паянтовата колиба край железопътната линия. Скрит в сянката на близките дървета, той гледаше как Ивануши отваря вратата, а слабичката му жена го посреща с дълбок поклон. Сякаш не се прибираше с празни ръце, а беше истински цар…

Остана в мрака дълго след като всичко наоколо утихна и лампите в колибата на Ивануши угаснаха. Вонята на урина и гниещи боклуци едва се издържаше. Излая куче, после по железопътната линия профуча влак, паянтовите къщички потръпнаха като живи…

Десет дни по-късно вестниците излязоха със сензационни заглавия — в тих токийски квартал е избухнала мощна бомба, сериозни щети са нанесени на сгради под контрола на Окупационната армия. Подробности липсваха, тъй като бяха засегнати американски военни специалисти, но от първите репортажи стана ясно, че са загинали около двадесет души, предимно японци на работа в щаба на Окупационната армия. Все още не беше известно дали експлозията е саботаж или нещастно стечение на обстоятелствата.

Оками закусваше с варена риба и малки хлебчета, когато телефонът иззвъня.

— Чу ли новините по радиото? — попита полковникът.

— Не, но в момента чета вестника…

— Комунистите се добраха до „Бандата на петнадесетте“! И твоите проблеми изведнъж престанаха да съществуват…

Оками се направи, че не разбира особения тон на полковника.

— Прав си, ако жертвите наистина са те — отвърна той. — Това наистина би ме направило щастлив.

— Колко щастлив?

— Извинявай, Линеър-сан, но откъде знаеш, че това е дело на комунистите?

— Откъде научаваш, че те е ужилил стършел? — ядосано изръмжа полковникът. — Вестниците пишат глупости. Бомбата е била поставена умишлено в основите на сградата, обитавана от „Бандата на петнадесетте“. Нашите хора още не са приключили с разследването, но вече са сигурни, че зарядът е съветско производство!

— И какъв е проблемът?

— Исусе Христе! — прогърмя в слушалката гласът на полковника. — Какво ти става тая сутрин? Комунисти проникват в обект на правителството на САЩ и убиват двадесет души, между които петима американци! Ето какъв ми е проблемът!

Оками благоразумно запази мълчание. След минута полковникът се овладя и вече със съвсем друг тон попита:

— Откъде са научили адреса?

— Мен ли питаш?

— Не, просто разсъждавам на глас…

Но Оками знаеше, че е попаднал в капан.

— Искам да се видя с теб, Оками-сан. В полунощ ще те чакам в кабинета си.

Връзката прекъсна. Оками не се обиди от начина, по който разговаряше полковникът. На съвестта му легна смъртта на пет абсолютно невинни човешки същества. Достатъчно добре запознат с похватите на комунистите, той беше сигурен, че петимата американци са били убити напълно умишлено. Блъсна остатъците от закуската си и стана. Как можа да не помисли за подобно развитие на нещата? Самодоволството му от успешните маневри, превърнали комунистите в маша за личните му цели, беше толкова силно, че той напълно забрави за техните методи. Ако трябваше да бъде докрай честен пред себе си, беше длъжен да признае, че пет пари не даваше за методите им, интересуваше го единствено отмъщението. Но сега нещата се промениха. Никак не му беше приятно да бъде обременен от смъртта на невинни хора.

Тръгна към дома на Ивануши. Може би искаше да изрази протест, може би — да научи името на съветския му господар. Не беше сигурен, дори когато после имаше достатъчно време за размисъл.

Насочи се към порутената къщурка край железопътната линия надвечер, когато Ивануши с положителност трябваше да си бъде у дома. На стотина метра от нея до слуха му достигна тежко боботене. Обърна се и видя приближаването на конвой от два или три тежки американски военни автомобила. Притисна се до вратата на близката къщичка, камионите започнаха да се точат на сантиметри от лицето му.

Спряха пред къщата на Ивануши, от каросериите наскачаха военни полицаи с готови за стрелба автомати. Офицер в новичка униформа почука на вратата.

Ивануши отвори. Офицерът попита за името му, после изкрещя някаква неразбираема заповед. Двама от полицаите свалиха оръжието, хванаха слабичкия японец и го помъкнаха към автомобилите.

Той се извиваше и съпротивляваше. На прага се появи жена му, изпищя и се опита да пробие кордона, но беше спряна от полицаите.

— Защо го отвеждате? — викаше жената. — Той нищо не е направил!

— Вашият съпруг е отговорен за смъртта на двадесет души, госпожо — обясни на приличен японски офицерът. — Сред тях имаше и петима американци. Сега ще трябва да си плати!

— Не може да бъде! — извика жената на Ивануши и по лицето й потекоха сълзи. — Не може да бъде!

Офицерът не отговори нищо. Може би не я разбра. Кимна с глава и се качи в първия автомобил, конвоят бавно потегли и отнесе Ивануши към съдбата му.

Канцеларията на полковника тежеше от тютюнев дим и неясна заплаха. Оками я усети в мига, в който прекрачи прага. Полковникът прекрати нервната си разходка напред-назад, очите му на разгневен тигър се спряха върху лицето на Оками.

— Сядай! — изръмжа той и от тона му Оками разбра, че разговорът няма да е от леките.

Полковникът изчука пепелта от чашката на лулата си и бавно се зае да я пълни. През цялото време не погледна госта си нито веднъж. Запали, дръпна няколко пъти и започна:

— Ето какво е състоянието на нещата… В срок от три дни Донахю трябваше да предаде на Макартър подробен рапорт за дейността на Уилоубай като фюрер на „Бандата на петнадесетте“. Доказателствата в този рапорт са толкова многобройни и толкова убедителни, че Макартър волю-неволю щеше да предприеме необходимите стъпки. Той вече започваше да разбира, че е допуснал грешка със съхраняването на японските военнопрестъпници, а ние с Донахю щяхме да му предоставим необходимите факти, за да стовари цялата вина върху Уилоубай…

— Но какво ти пречи да го сториш и сега? — попита Оками. В следващата секунда осъзна колко тъп е въпросът му, но вече беше късно. Това беше втората му грешка, полковникът едва ли щеше да я пропусне.

— Идиот! — кресна извън себе си Линеър. — Нима не разбираш, че тази експлозия превръща Уилоубай едва ли не в герой?! — високата му фигура заплашително се надвеси над Оками: — Мак, разбира се, изпитва облекчение от факта, че на тази история с прикриването на престъпници е сложен край. Но въпросът със смъртта на петима военнослужещи от американската армия стои открит и няма как да се потули. Да не говорим за факта, че комунистите са изпитвали панически ужас от „Бандата на петнадесетте“ и без колебание са я ликвидирали… Нима не разбираш, че този атентат налива вода в мелницата на Уилоубай, който параноично крещи за комунистическата заплаха в тази страна? Сега консервативните му възгледи получиха потвърждение и позициите му пред Мак станаха непоклатими! Идеята за превъоръжаване на Япония получи силен тласък и пашите усилия може би ще се провалят!

— Но Макартър едва ли е позволил да бъде толкова лесно манипулиран от…

— Никой не знае какво е мнението му по въпроса за превъоръжаването на Япония — поклати глава полковникът. — Особено сега.

Сърцето на Оками се качи в гърлото му. Бавно започна да си дава сметка колко глупаво е постъпил, като се обърна пряко към комунистите. Още по-тежко му беше от факта, че беше загубил доверието на полковника. Мислено се закле никога повече да не допуска подобно нещо.

Изчака известно време и се обади едва когато реши, че гневът на полковника се е поуталожил.

— Американската военна полиция арестува един японец по обвинение за участие в атентата — съобщи той.

— Е, и? — блеснаха очите на полковника.

— Той не го е направил.

— Искаш да кажеш, че е невинен?

Господи, този човек винаги знае кога да зададе най-подходящия въпрос, въздъхна в себе си Оками.

— Той е социалист и сътрудничи на комунистите, но можеш да ми повярваш, като ти казвам, че няма нищо общо с атентата.

— Разполагаш ли с доказателства, които ще издържат пред съда?

— Не, но… — главата на Оками изведнъж клюмна: — Не разполагам с нищо…

Схлупените къщички бяха като черни петна в безлунната нощ. Тук всичко беше мъртво. Земята беше гола, дори влакове не спираха на това забравено от Бога място. Оками стоеше неподвижно и гледаше към тъмните прозорци на къщата на Ивануши, в краката му се мотаеше бездомно куче. Никога през живота си не се беше чувствал толкова безпомощен. Чуваше ударите на сърцето си, кучето пръхтеше около крачолите на панталона му и това беше всичко.

Най-накрая въздъхна и тръгна да прекосява улицата. Почука на вратата и вътре почти моментално се появи светлина. Ясно си представяше слабичката фигура на жената с отруденото лице, която лежи будна в мрака на нощта, вслушва се в дишането на децата си и мисли за съдбата на своя мъж.

Вратата се отвори, очите и бяха пълни с надежда и страх.

— Вие? Носите новини от съпруга ми? Добре ли е той?

— Не мога да ви кажа нищо за Ивануши-сан — поклати глава Оками.

— О! — лицето й изведнъж угасна.

— Дойдох да ви предложа помощта си — пристъпи крачка напред той. — Мога да…

— Махай се! — извика жената и се изплю в краката му. — Не искам да имам нищо общо с теб. Ти си като зъл дух! Ти си престъпник, появил се в живота на мъжа ми, за да го хвърлиш в лапите на американците! Предупредих го да стои по-далеч от теб, но той отвърна: „Ти си жена, не знаеш нищо за моите дела…“ — гледаше го с разширени от ужас очи, приличаше на демон от пиесите на театъра „Но“. После гласът й изневери, едри сълзи се търкулнаха по бузите й: — Знаех си аз… Никога вече няма да го видя! — в следващия миг вратата се затръшна под носа на Оками.

Той остана на прага. Светлината в къщата угасна, зад гърба му с грохот прелетя влак, паянтовите къщички се разтърсиха. Почука още веднъж, но никой не му отвори. Стори му се, че чува риданията на жената зад тънките стени. Огледа се. Беше сам, дори бездомното куче беше изчезнало някъде.

Дълго време остана неподвижен, главата му пламтеше. Най-накрая въздъхна и бавно започна да се отдалечава…

Книга четвърта

Мечти и кошмари

Мечтите и кошмарите са двата ключа, с чиято помощ откриваме собствената си същност.

Ралф Валдо Емерсон

Четиринадесета глава

Лондон | Токио | Сайгон |Тиен Гианг

Утринната мъгла висеше на парцали над улиците на Лондон. Кроукър пристигна доста рано на мястото на срещата. Холанд парк се намираше в западната част на града, недалеч от Кенсингтън гардънс. Беше сравнително малък, но отлично подреден, с прави алеи и красиво оформени тревни площи.

Кроукър взе метрото и слезе на спирка Холанд парк, прекоси булеварда със същото име западно от Нотинг Хил Гейт, измина пеш около две пресечки и влезе в парка откъм малката уличка „Роузуок“.

За известно време се задържа в Японската градина, сърцето му потръпна от мъка по Никълъс. До съдбоносната дата оставаха четири дни, после „Факел“ щеше да бъде взривен: Времето беше малко, ужасно малко… Никълъс му съобщи за последния ход на събитията: унищожителното оръжие по всяка вероятност се произвежда в Плаващия град, обект на нападението ще бъде Оками; веднъж изнесен от Виетнам, експлозивът трудно може да бъде открит… Ако не успее да проникне в тайнствения град-крепост навреме, светът ще бъде свидетел на страшна трагедия. Затова на всяка цена трябваше да открият скривалището на Оками и да се опитат да го защитят. Враговете му имаха представа за приблизителното местоположение на това скривалище, но Кроукър и Никълъс все още действаха слепешком.

Избра си място, откъдето имаше отлична гледка към Бърд Лоун — мястото на срещата. Часът беше дванадесет без три минути.

Кой беше влязъл в контакт с Веспър? „Ще иска последни сведения за Сърман, но аз няма да съм в състояние да му ги предложа“, беше казала на Челесте тя. Вероятно този човек заема важно място в информационната мрежа Нишики, нищо чудно да има и пряка връзка с Оками… Веспър показа изненада от поканата за среща, очевидно тя е била организирана в последния момент. Тежката артилерия винаги влиза в действие по време на криза. Може би днес ще имам късмет, помисли си Кроукър. Усещам, че съм близо до тайната на Мишики, много близо!

Японската градина му напомняше не само за Никълъс. Мислите за Маргарет упорито отказваха да напуснат главата му. Нима ще се окаже, че си е изградил погрешна представа за нея? Предварително знаеше колко опасно е да си влюбен в жена, която съвсем съзнателно действа от другата страна на закона. Но кой може да държи обичта си под контрол? Той се оказа напълно неподготвен за събитията, последвали след полета й до Вашингтон. Колко живота има тази жена? Скрита в сянката на Тони Д., тя водеше живот на примерна съпруга и майка, но едновременно с това дърпаше конците в тайната империя на своя покоен брат. А сега се оказва, че е тясно свързана с информационната мрежа Нишики, дълбоко компрометирана от Веспър…

Докато въображението му рисуваше ужасни картини, пряко свързани със заплахите на Гадняра по отношение на Маргарет, очите му уловиха фигурата на Веспър, която се появи откъм оранжерията и бавно се насочи към Бърд Лоун. Носеше дълго палто с вдигната нагоре кожена яка, на главата й имаше модна руска шапчица, също подплатена с кожа. Походката й беше грациозна, тялото й беше изправено като на ученичка. Отдалеч личаха силата и женствеността, които се излъчваха от стройната й фигура.

Яркосините очи опипаха околността с професионално умение; този прост и трудно забележим акт демонстрира още веднъж това, което Кроукър вече знаеше — тази жена не е аматьор, не си губи времето в дилетантските игри, които обикновено са запазен периметър за мъжете, огромният й интелект е подчинен на съвсем конкретни задачи. Подхождаше сериозно и отговорно към всичко, с което се залавяше, и Кроукър си даваше сметка, че трябва да бъде съвсем наясно с мотивите й, ако се наложи да я неутрализира.

В следващата секунда тя вече беше с гръб към него и той внимателно напусна прикритието на гъстите храсталаци. Насреща й, откъм Хоранд Хаус, се беше появила втора фигура.

Беше облечена в дебело зимно яке, над главата си държеше огромен чадър. Сравнително дребна, вероятно принадлежи на жена, съобрази Кроукър. След няколко крачки Веспър изведнъж се впусна в бяг с протегнати напред ръце. Фигурата насреща й изпусна чадъра и Кроукър, вече почти прекосил Бърд Лоун, успя да зърне лицето и.

Закова се на място, но тялото му потръпваше от възбуда. Умът му бясно препускаше и се доближаваше до състоянието, в което човек очаква някакво страшно и неизбежно събитие и вените му се раздуват от притока на адреналин. Защото човекът, изпратил извънредното съобщение до Веспър, действително се оказа важно действащо лице в мрежата Нишики. Може би най-важното — онова, заради което събитията бяха поели към драматична развръзка. Микио Оками.

— Свидетели сме на чудо — каза доктор Бенва. — Вашият рак върви към подобрение!

Ушиба седна на масата за прегледи и отправи поглед в лицето на слабия мъж с восъчна кожа и бледозелена престилка. Самият доктор Бенва беше чудо. Дясната му ръка висеше безжизнена край тялото. При атомната бомбардировка над Хирошима той бил с родителите си само на няколко километра от епицентъра на взрива. Родителите му загинали, а той бил приет за лечение с тежки радиационни изгаряния. Лекарите не давали никаква надежда за живота му, но въпреки всичко момчето оцеляло. Дясната му ръка изсъхнала, но с това сякаш вдъхнала живот на останалата част от тялото му. Организмът му по чудотворен начин си изградил защита срещу тежката форма на лъчева болест, никой от медиците специалисти не бил в състояние да обясни този феномен. Но Бенва си беше жив и здрав и практикуваше в онкологичното отделение на болницата със значителен успех.

— Новината е много добра, но не искам да ви вдъхвам прекомерни надежди — каза мрачно той. — Човешкото тяло е най-голялото чудо на света, понякога е способно на истински героизъм. Същевременно може да стане така, че състоянието ви отново рязко да се влоши… Вече имате необратими органични увреждания, злокачествените клетки продължават да живеят в тялото ви. Но за момента, по неизвестни на науката причини, те просто спят…

Ушиба мълчаливо се обличаше. Имаше чувството, че подобрението в състоянието му е пряко свързано с признанията, които беше направил пред Танака Гин. Дали пък наистина няма да се окаже, че разкритието на връзката между Акира Шоза и Йошинори ще бъде онзи катарзис, който ще обхване не само душата, но и тялото му? Ушиба не беше религиозен, но знаеше, че това съвсем не е невъзможно. Защото владееше медитацията „тайчи“ и многократно беше постигал състоянието на пълна хармония между тяло и дух.

На тръгване се отби в кабинета на Бенва. Докторът отмести формулярите пред себе си.

— Заповядайте, седнете, дайжин — покани го той и се облегна на твърдата облегалка на стола си. — Как се чувствате?

Ушиба не отговори.

— Знаете, че правим всичко, което е по силите на медицината — продължи след кратка пауза Бенва.

— Но това в много случаи се оказва недостатъчно… — сви рамене, очите му пробягаха по лицето на Ушиба: — Все още ли живеете сам, дайжин? Ще ви призная, че съм загрижен… Научните изследвания категорично доказват, че при тежка болест самотата е допълнителен фактор за фатално влошаване на състоянието…

— Но нали казахте, че имам подобрение?

— Така е. Просто искам да съм сигурен, че няма да пропуснем нито една от благоприятните възможности.

— Нямам никакви забележки относно вашето лечение, докторе.

Бенва сведе глава в знак на благодарност.

— Вие сте ценна придобивка за тази страна, дайжин — рече той. — Евентуалната ви смърт ще бъде тежка загуба за нея. Ето защо нямам желание да…

— Докторе!

— Да, да, зная, че прекалявам… — сухата му ръка се повдигна: — Но това ми дава известни привилегии и вие не би трябвало да се обиждате… — очите му се сведоха към бюрото. — Лекуваме ви с най-модерните методи, които са известни на медицината, дайжин… Моля да ми простите за прямотата, но те са нищо в сравнение с това, от което имате нужда… А то е любов.

— Добре, докторе, нека бъдем откровени докрай. Ще ви призная, че не бих могъл да разбера това чувство, дори някой да ми го предложи… — Ушиба стана на крака: — Но за ваше успокоение ще добавя, че напоследък ми беше предложена известна любезност… И за своя голяма изненада аз я приех… — на тънките му устни се появи бледа усмивка: — Това ме кара да мисля, че в крайна сметка болестта ми не е чак толкова ужасна…

Навън се свечеряваше. Наоколо градът дишаше с пълни гърди, никой не се интересуваше от състоянието му. Напоследък започна да усеща все по-тежкото бреме на самотата, безразличието на околния свят го притискаше с огромна сила. В това отношение съветът на Бенва беше даден съвсем навреме — психическото му състояние действително имаше пряка връзка с болестта.

Каза на шофьора, че иска да се поразходи. Имаше нужда от пълноводния човешки поток, искаше да се влее в него, да прогони безнадеждното чувство за самота. От месеци живееше с усещането, че се движи в пълен вакуум. За това допринасяше не само министерският пост в „МИТИ“, но и тайната му обвързаност с „Годайшу“.

Новината, че смъртоносният нож е престанал да реже вътрешностите му, беше наистина изненадваща. Изпитваше леко смущение от този факт, както и от яснотата на положението, в което се намираше. Неволно се запита дали той самият, а и останалите членове на „Годайшу“ имат някаква представа за света, който толкова силно желаят да поставят под контрол. И какво ще стане, след като мечтата им се превърне в действителност и световната икономика легне в краката им? Ще получат повече пари? Повече власт и влияние? И какво от това? Ще могат ли да определят дали тези пари, власт и влияние са достатъчни?

Потънал в навалицата на градските улици, блъскан от хората, които всеки ден вървят по тези тротоари, борят се за прехраната си и плащат данъци на огромната пиявица, наречена държавен апарат, Ушиба усети как душата му се изпълва със страх. Не за тълпата, а за себе си и останалите членове на „Годайшу“. Защото вече знаеше какъв ще бъде отговорът на въпросите, които си зададе… Разглеждаше тези хора един по един, припомняше си чертите на характера им. И си даваше сметка, че парите, властта и влиянието никога няма да им бъдат достатъчни… Дали и той е като тях? Да, разбира се… Поне до този момент… Но оттук нататък? Изпита остър пристъп на световъртеж, неволно затвори очи. Потръпна от студа в душата си.

Когато клепачите му се вдигнаха, пред него стоеше млада жена и любопитно го наблюдаваше. Държеше за ръка малко момиченце.

— Болен ли сте, господине?

— Не, чувствам се много добре.

Подмина я, но после се обърна. Жената пресичаше широкия булевард, стиснала здраво ръчичката на детето. Лицето й остана дълбоко запечатано в съзнанието му. В него нямаше нищо особено, може би точно това го правеше привлекателно. Изведнъж си спомни за „Факел“ и това, което скоро щеше да се случи. Без „Годайшу“ това ужасно оръжие никога не би било създадено. Усетил с пълна сила ужасните последици от действията на заговорниците, Ушиба се приведе, стомахът му се сви и изстреля сноп отвратителни киселини в гърлото му.

Ние сме луди! Всички ние сме отвратителни, ненормални типове!

Господи, какъв съм глупак, помисли си възбудено Кроукър. Нима изобщо не съм си възвърнал формата? Да го вземат мътните оня мръсник Гадняра!

Но вината си беше негова. Гадняра го беше предупредил.

Държа те под око, не си въобразявай, че като прелетиш гьола, ще ми се покриеш!

Даде си сметка за присъствието на човека с вестника точно в момента, в който Веспър и Оками се прегърнаха. Несъмнено би го засякъл далеч по-рано, но цялото му внимание беше насочено към Оками, когото познаваше само от една малка снимка, която Никълъс му показа в Токио.

Броячът се появи откъм Японската градина, седна на една пейка и разтвори новия брой на „Лондон Таймс“. Нещо прещрака в главата на Кроукър и последното парче от мозайката легна на мястото си. Оками се намираше в Лондон, следователно „Факел“ ще бъде възпламенен именно над английската столица!

Кроукър беше изправен пред класическа дилема. Успя да проследи мрежата Нишики до нейния първоизточник и откри Оками. Но ето че в хода на този процес го разкри и пред враговете му. Сега трябваше да избира: или ще проследи Оками до тайната му квартира с риск да заведе там и човека на Гадняра, или трябва да се разправи с брояча още тук, на място, но с риска да изпусне Оками…

Въздъхна от притеснение, защото изборът се налагаше сам.

Веспър и Оками бавно започнаха да се отдалечават от Бърд Лоун, а той се приближи до човека с вестника, тръшна се на пейката до него и промърмори едно разсеяно „здрасти“.

Вестникът прошумоля, но отговор нямаше. Кроукър протегна ръка и дръпна хартията. Пред очите му се разкри подпухналото лице на мъж с неестествено черна коса, започнала да оредява на темето. Очите му бяха пъргави като на невестулка и обхващаха околната среда като мощен телеобектив. Мъжът беше облечен в евтин кафяв костюм, на брадичката му имаше голяма бенка. Носът му беше обезформен, очевидно от многобройни счупвания, а дълбоките бръчки по лицето му спокойно биха могли да се окажат и белези. Типична мутра на закоравял разбойник.

— Какво обичате?

— Теб — изръмжа Кроукър.

— Познаваме ли се?

— Вече да — отвърна Кроукър и ловко измъкна пистолета му от кобура под разкопчаното сако. — Тук тези играчки са забранени…

— Не и за мен. Имам разрешително.

— Ще видим тая работа.

— Остави го на мястото му! — изръмжа Бенката и оголи два реда жълтеникави зъби. — Иначе ще те разкъсам с голи ръце!

Кроукър извади пълнителя и изтръска патроните на земята. После върна пистолета в кобура, но ръката му остана върху гърдите на брояча. Ноктите от неръждаема стомана на биомеханичната протеза изскочиха от пръстите и се забиха в ризата. Едно рязко движение надолу беше достатъчно, платът пропука и се разцепи, кожата отдолу — също.

— Господи!

Бенката направи опит да се освободи, но железните пръсти го приковаха към дървената облегалка.

— Никога не заплашвай хора, с които не можеш да се справиш за една десета от секундата! — изръмжа Кроукър.

Бенката целият настръхна, но очите му продължаваха да горят с опасен блясък. Тоя май се страхува повече от Гадняра, отколкото от мен, помисли си Кроукър.

— Искам да предадеш едно съобщение на шефа си…

— На кого му пука какво искаш? — изръмжа онзи. — Върви на майната си!

— На теб ще ти пука, приятел — отвърна Кроукър и усили натиска на протезата си.

— И какво ще ми направиш? — ухили се подигравателно онзи. — Ще ми видиш сметката тук, насред парка, пълен с деца и бавачки? Хайде, стига, слез на земята!

— До гуша ми дойде от теб! — изръмжа Кроукър и го изправи на крака. — Отиваме в Ню Скотланд Ярд. Там за такива като теб има специални апартаменти!

— В нищо не можеш да ме обвиниш! — запъна се яко Бенката. — Няма начин да ме заключиш просто ей така… — успя да се освободи от хватката и светкавично натисна верижката на часовника си. Скритата пружина освободи миниатюрен пистолет, изстрелът тресна в мига, в който Кроукър се гмурна под дулото с рамото напред.

Титановите пръсти се сключиха около оръжието и го наведоха встрани, но това стана за сметка на два тежки удара в ребрата. Бенката очевидно владееше отлично правилата на уличния бой, след крошетата в ребрата юмрукът му светкавично се насочи към слабините на противника.

Кроукър присви очи от острата болка, беше сигурен, че чу изпукването на счупено ребро. Мъжът с бенката премина в атака, твърдо решен да затвърди временното си преимущество. Юмрукът му се стрелна към десния бъбрек на Кроукър, но той само това чакаше.

Биомеханичната протеза получи пространство за маневриране, силата и беше съкрушителна. Китката на Бенката пропука и увисна в момента, в който левият му юмрук потъваше в тялото на врага.

Пред очите на Кроукър заиграха разноцветни кръгове, лявата му ръка инстинктивно пусна счупената китка и замахна. Металните нокти раздраха бузата на бандита, носът му се оказа почти напълно прерязан и увисна на сухожилията си. Ноктите продължиха натиска си навътре, нещо пропука. Мъжът се отпусна в ръцете му, главата му се удари в асфалта със смразяващ кръвта тътен. В същия миг загуби съзнание и Кроукър.

Дойде на себе си от звука на напрегнат глас. Отвори очи и видя над себе си разтревоженото лице на униформен полицай. Беше младо момче, уплашено почти до смърт. Зад него бързо се събираше тълпа от зяпачи. Осрахме работата, както би казал Мейджър, унило си помисли Кроукър.

— Не мърдайте! — предупредително извика младият полицай, адамовата му ябълка нервно подскачаше. — Ранен сте и сте изгубили много кръв. Линейката вече е на път.

Кроукър изпъшка и бавно се извъртя настрана, без да обръща внимание на предупреждението. Широко отворените, но напълно безизразни очи на брояча с бенката се оказаха на сантиметри от лицето му. Ушите му се изпълниха с пронизителния вой на приближаваща се сирена, но още по-силен беше гласът на Гадняра, внезапно оживял в съзнанието му:

Хич и не се опитвай да ми правиш номера в Лондон, или където, на майната си, отиваш! Ще те пипна и ще те газя с подкованите си ботуши, докато те направя на кайма!

— Таши е мъртъв.

Старши инспектор Ван Киет рязко вдигна глава.

— По дяволите! Какво стана?

— Сейко му продупчи сърцето с една стрела — отвърна Никълъс.

— Мръсна кучка! — изрева Ван Киет и дланите му изгърмяха върху бюрото. — Казах му на Таши да се държи по-далеч от нея! Къде е, искам да я разпитам!

— Тя също е мъртва — хладно му съобщи Никълъс. Поведението му нямаше нищо общо с чувствата, които го вълнуваха, но Ван Киет мразеше Сейко и едва ли би проявил някакво състрадание. А самият той предпочиташе да скърби сам, за него този акт беше дълбоко личен и не се нуждаеше от свидетели.

— Много смърт ни се събра — отбеляза Ван Киет. — И много писти останаха непроверени.

— Не разсъждаваш като ориенталец — погледна го Никълъс. — Нима не вярваш в кармата?

— Вече не — тежко въздъхна инспекторът. — Особено след като постоянно се разправям с разни американци… — вдигна глава и заби очи в лицето на Никълъс: — Но Таши е доказал своята невинност, нали? Той познаваше онзи якудза, който е дошъл да прибере тялото на Винсънт Тин… И сигурно ти е показал копията на снимките, които му дадох…

— Нищо не ми е показвал — промълви Никълъс и в душата му се промъкна хлад.

Канцеларията на Ван Киет беше толкова претрупана с книжа, че той не би могъл да затвори вратата дори и да искаше. Досиета, папки, хвърчащи листове с текуща информация, служебни бюлетини. Всичко това изпълваше всеки квадратен сантиметър от тясното помещение. Въздухът вонеше на пот и престояла храна.

Инспекторът се извъртя и започна да се рови във висока купчина документи, която стоеше изправена, сякаш подчинявайки се на извънземни закони. С ловкостта на магьосник измъкна от средата й дебел кафяв плик, папките над него дори не се заклатиха. Отвори капачето и тикна в ръцете на Никълъс три големи черно-бели фотографии.

Върху тях беше запечатан образът на млад якудза. Първата го показваше как влиза в заведение за масаж, втората го беше хванала гол до кръста, в едър план. На третата беше проснат върху тънък матрак, а над него се беше навело голо момиче.

— Не сме чак толкова изостанали — промърмори с известна гордост Ван Киет.

Никълъс внимателно огледа татуировките „иризуми“ на младия бандит върху снимката.

— Без съмнение е член на клана Ямаучи — заключи тон и посочи сложните извивки. — Тези татуировки са неповторими като отпечатъци от пръсти…

— Но убийството стана миналата зима — погледна го с лека изненада Ван Киет. — Тогава Таши все още не беше оябун на този клан…

— Това е вярно, но според твърденията на Сейко той вече е бил в Токио и е работил за спечелване на доверието на Томоо Козо. Получил го е и е станал пълномощник на клана за цяла Югоизточна Азия.

— С други думи, тоя тип спокойно би могъл да изпълнява поръчение на Таши — кимна с нещастен вид инспекторът.

— Така е — отвърна Никълъс. — В най-добрия случай Таши е знаел за задачата му. — Прибра снимките в плика и въздъхна. Това беше доказателство, че Сейко му е казала истината. От друга страна, все още не можеше да се отърве от влиянието на Тао-тао, дълбоко в душата си беше уверен, че на даден етап Таши щеше да му признае за участието си в заговора по неговото отстраняване. Предпочиташе да вярва, че породилото се между тях приятелство щеше да вземе връх над вродения му прагматизъм. Но това бяха само предположения, вече никой не би могъл да каже как щяха да се развият нещата в действителност.

— Готов ли си вече да ми съобщиш името на убиеца на Винсънт Тин? — погледна инспектора той.

— Разбира се — сви рамене Ван Киет. — Но ще те моля да бъдеш дискретен… Беше работа на Рок. Искаше да покаже на всички какво става с хората, които губят чувството си за мярка… Тин действително се беше самозабравил. Искаше не само да получи постоянен достъп до Плаващия град, но и да стане съдружник на Рок…

Зад прозорците властваше оглушителният и мръсен безпорядък на Сайгон, който можеше да бъде отстранен само от притока на много капитали, в продължение на десетки години. Какофонията от клаксони и оглушителна рок музика беше ужасна, крясъците на уличните търговци с мъка пробиваха въздуха, натежал от дизелови изпарения и промишлен смог.

— Все същото, ден и нощ — отбеляза с въздишка Никълъс.

— Не — поклати глава Ван Киет. — Промяната се измерва с минути. Всеки ден в Сайгон пристигат японци и американци, корейци и тайландци… Всички бързат да открият свои представителства тук, за да могат да участват в преразпределението на благата…

— Казваш го с горчивина…

— Така ли? — Ван Киет бавно отмести очи от мръсното стъкло на прозореца и се обърна с лице към Никълъс. — А питаш ли се защо? Досега трябваше да се борим с енцефалит, жълта треска и менингит, но благодарение на новите си гости вече имаме и нови епидемии… Като например от СПИН и хепатит… Войните пощадиха незначителна част от нашата национална култура, но суперсилите отново са тук и отново се кълнат, че знаят кое е най-доброто за нашия просперитет. Няма я вече Партията закрилница, начело на държавата е банда корумпирани капиталисти. Разлика май не усещаме… Все пак извинявай, ако съм те обидил с тона си…

— Хайде, стига — тръсна глава Никълъс. — Ела да пийнем по нещо…

Ван Киет го заведе в „Ми Кан“ — един от няколкото плаващи ресторанта по река Сайгон. Изборът не беше подходящ, тъй като Никълъс си спомни за злополучното пътуване с лодка в компанията на Бей, която по-късно намери смъртта си в лабиринта Ку Чи.

Светлините на града подскачаха по калните води на реката като оживели призраци. После всички изведнъж изчезнаха — в града отново бяха спрели тока. Гледката стана още по-тъжна. Въпреки притока на капитали от чужбина, Сайгон продължаваше да бъде мизерна дупка. Задъханият му стремеж да се превърне в свободен пазар за евтина продукция беше обречен на провал поради неспособността на неговите управници да предложат дори най-елементарните удобства за едно населено място.

Никълъс си спомни за мъртвата девойка Бей и проституиращото дете, което им се беше предлагало край Храма на китовете. Тези две човешки същества сякаш символизираха всички пропаднали надежди на този народ, погубен от предателствата на историята и резките промени в политическото и икономическото му състояние. Сайгон също беше един „Плаващ град“, откъснат както от виетнамските традиции, така и от комунистическата идеология, безнадеждно болен от алчността и пороците на чужденците, които тровят и без това нестабилната му инфраструктура. Без съмнение бизнесът ще оцелее, а вероятно и ще просперира. Но хората? Как ще оцелеят те?

Намръщен и със зачервени очи, Ван Киет мълчаливо изпи три питиета подред. После се изплю през борда и промърмори:

— И тая нощ ще съм в движение… Ще гръмна още някой тип и хич няма да ми пука от окървавената му мутра в калта… Защото няма да го виждам… Пред очите ми все ще е Таши, от гърдите му ще стърчи стрела…

Никълъс го остави да говори. Ван Киет беше човек на насилието, в душата му бушуваше гняв, след всяко натискане на спусъка му беше необходимо и разтоварване. Беше един полуцивилизован дивак в страна, която едва беше започнала да се докосва до цивилизацията. Виетнам все още беше в плен на бойците. Заченат в кръв, той се беше хранил с кръвта на съседите си от Камбоджа и Лаос. За мир никой не мислеше, такова понятие беше неизвестно за хората…

И днес Виетнам жънеше това, което беше посял вчера. Убедителен пример за онези, които вярват в тезата за престъплението и наказанието…

Никълъс търпеливо изчака затихването на потока от кръвожадни закани, после леко вдигна глава:

— Сейко беше убедена, че Таши е искал да ме убие…

— Какво? — стресна се Ван Киет и пиянски се втренчи в лицето му. — Това са пълни глупости!

— Може би не съвсем — поклати глава Никълъс и му разказа историята за нестабилното положение на Таши в средите на Якудза. — Сейко беше права в едно — заключи тон. — В условията на война с полицията отделният оябун не представлява нищо. Задължително трябва да се обедини с някои от могъщите кланове, иначе не би могъл да оцелее…

— Невъзможно е да надничаш в сърцата на хората — промърмори Ван Киет и насочи мрачен поглед към полузатъмнения град.

— Трябва да говоря с баща й, ще ми помогнеш ли да го открия?

На масата им се появи нова бутилка алкохол. Ван Киет опразни чашата си и я напълни догоре.

— Притежава тук един апартамент, но рядко може да бъде открит там, особено пък през нощта — промърмори той. — Използва го предимно за деловите си срещи, иначе живее в голямо имение на няколко километра от Ми То — столицата на провинция Тиен Гианг. Солидно и внушително… На по-малко от час с бърза кола, южно оттук…

— Ще ме закараш ли?

— Утре сутринта — кимна Ван Киет.

Имението на Хюн Ван Диш се издигаше на брега на река Тиен. Около него се простираха безкрайни бананови плантации, собственост на една от многобройните му компании. Кожата му имаше цвят на стар махагон, беше красив мъж въпреки своите седемдесет и три години. Косата му беше посребрена, очите му бяха остри като на ястреб. Винаги се беше държал настрана от политиката, силата му беше в икономиката и той в пълна степен се възползваше от нейната мощ. Носеше на страната си толкова много пари, че с него се съобразяваха всички — политици, идеолози, висши военни. Може би защото спазваше строг неутралитет, не си пъхаше носа в чужди работи, единственото му желание беше и другите да се държат по същия начин с него.

И негласното споразумение беше дало резултат. Превърнал се в едър капиталист, Ван Диш се държеше настрана от политиката, а сменящите се в бърза последователност властници в Ханой и Сайгон го оставяха на спокойствие.

Беше дребен и пъргав човек, постоянно приведен напред, сякаш не дочуваше. А всъщност просто бързаше. Нормалната му походка беше по-скоро тичане, а когато наистина тичаше — вършеше това с пъргавината на елен. Тежестта на седемдесетте години сякаш изобщо не съществуваше.

Не беше много ентусиазиран от посещението на Ван Киет, но към спътника му прояви жив интерес. Покани ги на закуска, състояща се от пържени банани, варен ориз и рибен пастет. Настаниха се зад маса от солидно дърво, отвъд широката тераса се виждаха стройни кокосови палми, спускащи се плавно към брега на реката. Слънцето надникна иззад сивите облаци, водата се превърна в злато.

От новото му семейство нямаше никаква следа, всичко тънеше в сънлива тишина, нарушавана единствено от птичите крясъци и жуженето на насекомите. Може би обичаше да се храни сам…

По време на закуската предимно мълчаха. Ван Диш се обади едва когато посудата беше изнесена и пред всеки от тях се появи по чаша ароматно кафе.

— Какво ви води насам, старши инспекторе? — попита тон.

— Тъжна вест, господин Диш — отвърна Ван Киет. — Дъщеря ви е мъртва.

— Тялото? — невъзмутимо попита Ван Диш.

— Разпоредих се да бъде откарано в Сайгон.

— Искате ли да научите обстоятелствата, при които е починала? — обади се Никълъс.

— Никога не съм знаел обстоятелствата, при които е живяла — поклати глава Ван Диш. — Затова едва ли ще разбера как и защо е умряла…

Ван Киет отправи поглед към мрежата от тесни напоителни канали. Приведена под тежестта на огромен вързоп, една слабичка фигура прекосяваше мостче от две успоредни дъски. Инспекторът се извини и излезе.

Никълъс помълча малко, после вдигна глава.

— Не зная дали думите ми ще бъдат някаква утеха за вас… Но аз бях близък с вашата дъщеря и ми е мъчно за нея.

Диш бавно извъртя глава.

— Означава ли това, че сте се грижил за нея, господин Линеър? Че сте я закрилял?

— В крайна сметка се оказа, че тя е закриляла мен…

— Трябва да започна обиколката си — надигна се Диш. — Ще ми направите ли компания?

Прекосиха широко отворените френски прозорци и излязоха на покритата с теракота тераса. Въздухът тежеше от сладникавата миризма на плодните дръвчета. Диш се спусна по тухлените стъпала и пое през градината, отрупана с великолепни цветове.

Отвъд нея имаше още едно стълбище, земята под него беше суха и спечена. Въпреки ранния час слънцето безмилостно прежуряше.

Приближиха се до дълга редица бамбукови клетки с най-различна форма и големина. Всички бяха пълни с влечуги.

— Фермата за змии е мое хоби — поясни Диш. — Тук най-добре си почивам от напрежението.

Шега ли беше това? Никълъс успя да различи няколко вида кобри и гърмящи змии, всичките изключително отровни. Но усойниците и пепелянките бяха толкова много и толкова разнообразни, че в душата му се настани трайно объркване. След клетките дойде ред на огромни аквариуми, запълнени с водорасли, скални отломъци и солена вода. Между тях се извиваха телата на опасни морски змии, някои от тях истински чудовища.

— Произвеждаме най-различни лекарства — поясни Ван Диш. — Срещу холера и тропическа треска, белодробни заболявания и кашлица, няколко вида упойки… Извличаме не само змийска отрова, а използваме и всичко останало… Например от кръвта, мозъка и пикочния мехур правим смес, която оказва силно влияние върху потентността… — Вървеше бавно, спираше се пред всяка клетка и всеки аквариум: — Змиите са като децата… Храниш ги, осигуряваш им подслон, грижиш се за тях. Но разсееш ли се дори за миг, те са готови да впият отровните си зъби в ръката ти…

— Сейко ме помоли да дойда при вас…

Диш вдигна глава и примижа срещу ослепителните лъчи на слънцето.

— Е, най-накрая ми се струва, че започвам да я разбирам…

— Знаете ли, че е била близка с Таши Шидаре, оябун на един от клановете на Якудза?

— Чувал съм за Шидаре — уклончиво отвърна домакинът.

— Според Сейко той е сключил сделка с друг, по-влиятелен оябун… Целта му е била да получи бързо признание в Токио…

— Да — кимна Диш. — Но за съжаление това е било пълна глупост от негова страна. — После поведе Никълъс към разкошните плодни дръвчета в дъното на градината.

Заобиколен от неземно красиви цветя, Никълъс усети как слабините му се стягат. Току-що беше получил още едно доказателство за искреността на Сейко. Не можеш да ми простиш, че съм те спасила от Таши… Душата му се изпълни със смущение и гняв. Много му се искаше да е жива, да бъде тук и да се помири с баща си. Едва сега разбра, че само по този начин би излекувала дълбоката рана в душата си, а и в неговата също…

— Кой е бил този оябун? — попита на глас той. — Шоза?

Приклекнал до гнездото на едри теменужки от особен вид, със златисти ръбчета на фините листенца, Диш леко поклати глава:

— По-възрастният, по-опитният и по-коварният от двамата… — пръстите му разровиха мазната пръст, устата му едва чуто добави: — Тетцуо Акинага…

Чул това име от устата на друг човек, Никълъс инстинктивно разбра, че именно Акинага е неговият враг. По-големият брат на приятелите му от детинство, синът на човека, когото беше считал за втори баща; на човека, който го беше запознал с Коей… Акинага иска главата му. Ето я простата истина, върху която се градеше дълбоката му ненавист към Якудза. Именно това никога нямаше да разбере и никога нямаше да приеме. Как е възможно най-близките ти хора да бъдат твои смъртни врагове?

— Тетцуо винаги е бил гениален тактик — промълви той. — Когато стана оябун, кланът Шикей беше втори по влияние, но той бързо промени нещата…

Диш се изправи и изтупа ръцете си.

— Знаете ли защо иска смъртта ви?

— Обичах Тцунетомо, неговия баща. Чувствах го като свой собствен баща… Едновременно с това усещах, че Тетцуо завижда на положението му и копнее час по-скоро да сложи ръка на всичко. Иначе проявяваше почтителност, както подобава на първороден син…

— Това ли е цялото обяснение? — вдигна глава Диш. — Само по тази причина ли желае смъртта ви?

Никълъс се замисли. Това, което току-що каза на глас, може би обясняваше защо покушението срещу него беше извършено по типичния за Тетцуо коварен и прикрит начин, но не даваше отговор на въпроса защо. Дали Тетцуо все още изпитва ревност заради близките отношения на Никълъс с баща му, или между Тцунетомо и полковник Линеър е имало и нещо друго? Даваше си ясна сметка, че далеч не знае всичко за живота и дейността на баща си в следвоенна Япония. Полковникът беше решил така. Но защо? Много бяха въпросите, на които нямаше отговор…

— Според мен този въпрос е от особено значение — подхвърли Диш, очевидно доловил объркването му. Махна с ръка и двамата поеха по тясната каменна пътечка сред цветята. — Защото тук става въпрос за вярност, нали разбирате? — Възрастният мъж пъргаво подтичваше по пътечката. — Някога нещата бяха по-прости. Влизаш в съюз с някого и оставаш верен на този съюз до края на дните си. Такива са били правилата на честта. Но днес думичката чест можеш да откриеш само в речника. Всеки се ръководи отличните си интереси и е готов да забие нож в гърба на онзи, който влиза в противоречие с тях. В резултат съюзите се разпадат още преди да са се оформили. Превръщат се в мъртви символи, в анахронизъм, в нечестна партия шах, в която всеки гледа да направи непозволен ход и да спечели предимство. А такива играчи са обречени да изчезват бързо и на тяхно място се поставят нови…

Диш спря и предложи да се върнат на верандата за по едно питие. Настаниха се кран кръгла масичка от бамбук, пред тях се появиха две ледени бири.

— Жалко, че не сте тук по дела, господин Линеър — промърмори Диш. — След десетилетия на диктатура и опустошителни воини днес Виетнам най-сетне има шанса да се превърне в обетована земя за компании от всички посоки на света. Изпълнен съм с оптимизъм за бъдещето. Съжалявам, че малко хора споделят моя ентусиазъм…

— Не мислите ли, че комунистите ще направят нов опит да завладеят Юга? — попита Никълъс.

— Изключено! — отсече Диш. — Те са в отстъпление както в икономическо, така и в морално отношение. Вече нямат на какво да се опрат, липсва им великата цел… Хората отдавна разбраха до какво водят идеологическите им глупости — тръсна глава и добави: — Не, Виетнам вече може да забрави за старите си врагове… Мен лично обаче ме тревожат новите…

Докато Диш излагаше надълго и нашироко своите възгледи и описваше собствената си роля в бъдещето на нов Виетнам, Никълъс не можеше да се отърве от чувството, че именно този загадъчен човек, за когото нито Сейко, нито Таши проявяваха охота да разговарят, е свързващият елемент между отделните участници в драмата, липсващото късче от сложната мозайка, разпростряла се върху няколко континента… Знаеше отлично, че едва ли ще проникне в Плаващия град, преди да спечели доверието на този мъж, преди да получи и оцени съветите му.

Диш се наведе към коритото с лед и извади нови две бири.

— Предупредих Сейко да стои по-далеч от оябуна Таши Шидаре — рязко смени темата той. — Но както вече сам сте разбрал, тя беше своенравно дете и често не можеше да проумее кое е добро за нея и кое не…

Пресуши бирата си на един дъх, после вдигна глава:

— Аз зная кой сте, господин Линеър. Имам едно послание за вас. Изпраща го вашият приятел Микио Оками…

— Оками-сан е жив?

— Да — потвърди с лека усмивка Диш. — Но за момента трябва да остане в нелегалност, опасността все още не е преминала. В някои отношения дори е нараснала… — главата му леко се поклати, гласът му стана по-топъл и по-доверителен: — Това обаче може да почака. Слушайте ме внимателно. Преди да се завърне, ще станат някои събития… Те не биха станали, ако той отново заеме поста на Кайшо.

— Не разбирам.

— Според мен разбирате доста повече, отколкото показвате — наклони глава Диш. — Разбирате например начина, по който разсъждава Оками. И не може да бъде другояче, защото този начин той е усвоил от баща ви…

Никълъс не отвърна нищо, а Диш — доволен и радостно възбуден — очевидно възнамеряваше да изясни нещата, докато все още са сами.

— Подобно на Полковника, Оками също има способността да гледа далеч напред и да предвижда всеки ход на противника. Той е стратег от най-висша класа, никой не може да отрече това. Направил преценка на заговора срещу себе си и Доминик Голдони, той е изготвил план за неговото блокиране. За съжаление закъсня и не успя да спаси Голдони… Загубата му е тежка за всички нас…

Никълъс си отбеляза наум това „нас“, в съзнанието му бавно започна да се очертава огромната мрежа на заговора, преминал отвъд национални граници и различни култури, загърбил дори идеологическите различия. Нещо страшно, нещо необикновено се разгръщаше в мрака. — Изпита чувството, че най-сетне ще получи достъп до него…

— Вие сте третият съдружник, нали? — вдигна глава той. — И заедно с Оками и Голдони сте обявили война на „Годайшу“…

— Разбира се — кимна с леко нетърпение Диш. — Познавам Оками от много години, но сега това е без значение. Оками видя промените, които започваха да се очертават в „Годайшу“. В крайна сметка той беше неговият създател, за него беше най-лесно да прозре пипалата на корупцията, плъзнали като остро заразен вирус в снагата на организацията… Властта на Кайшо беше подкопана отвътре, от собствения му Вътрешен съвет… Но врагът не можеше да бъде идентифициран без това да доведе до открита война сред различните кланове на Якудза. Това беше проклятие за Оками и той предпочете да сдаде властта в името на мира…

— После изчезна. С помощта на „корьоку“ лесно можеше да предвиди последиците от своето отсъствие, но беше убеден, че само от изгнание ще може да държи нещата в свои ръце… И това наистина се оказа вярно. Враговете му свалят маската един по един, заслепени от борбата за власт. Скоро Вътрешният съвет ще бъде изцяло подменен, а господството на Кайшо — възстановено.

— Откъде сте толкова сигурен?

Диш не обърна внимание на въпроса му.

— Зная къде отивате и искам да ви подготвя — добави той.

— Да ме подготвите? Не разбирам…

— Отивате там, където още никой не е успял да проникне, без да бъде убит. Затова първо трябва да бъдете излекуван…

Никълъс усети безшумните експлозии на статично електричество по ръцете и гърба си, космите на врата му настръхнаха. Защо не попита Диш за какво става въпрос? Нима вече знаеше отговора дълбоко в себе си?

Диш хвърли бегъл поглед на часовника си и стана.

— Налага се да отскоча до другия край на имението — промърмори той. — Видях, че харесахте моите деца… Идете във фермата за змии, вече знаете пътя… Имате нужда да задоволите любопитството си, нали?

— Като те гледам, имам чувството, че кавалерийският полк на Нейно величество се е разходил върху лицето ти — отбеляза Том Мейджър, изправен насред болничната стая с дългото си палто и смешна шапчица на главата. — Нали ти казах да внимаваш, синко? — Приличаше на бавачка, недоволна от палаво дете, изражението му беше странна комбинация от загриженост и облекчение.

— Каза ми, татенце — съгласи се Кроукър и отметна завивките. — Защо, вместо да ми се караш, не използваш репутацията си, за да ме измъкнеш оттук? — Болеше го навсякъде, имаше чувството, че са го хвърлили от влак. Но ребрата му бяха издържали, нямаше никакви счупвания и това беше най-важното…

— Вече е сторено, синко — отвърна Мейджър, извади дрехите му от шкафчето и ги хвърли на леглото. — Но не е зле да побързаш… Болничната управа получи няколко запитвания за скъпоценното ти здраве. При това от хора, които надали ще пожелаеш да видиш, поне за момента…

Кроукър спусна крака на пода, премести тежестта си върху ръба на високото легло и започна да навлича панталона си. Лицето му се разкриви от болка.

— Да ти помогна ли, приятелче? — жизнерадостно подхвърли Мейджър.

— Да не си посмял да ме докоснеш! — изръмжа Кроукър, нахлузи ризата си с цената на още няколко страшни гримаси, после се зае да закопчава колана си.

— За какви запитвания дрънкаш?

— За най-неприятните — въздъхна Мейджър и нетърпеливо пристъпи от крак на крак. — Люис, имам чувството, че поддържаш контакти с представители на подземния свят в Америка…

— Защо мислиш така?

— Защото ми се струва, че познавам поне една от мутрите, която проявява интерес към твоето здраве — промърмори Мейджър и му помогна да облече връхното си палто.

— Тая мутра си изкарва хляба при Чезаре Леонфорте, съвсем като оная, с която си се сблъскал в Холанд парк…

— Сблъскал ли съм се? — изви вежди Кроукър и изведнъж му се прииска да се разсмее от типично британския израз. — Не съм се сблъскал, татенце, а направо му видях сметката на онова мръсно копеле!

— Тъй, тъй — въздъхна Мейджър и отвори вратата. — Ама май си почнал да остаряваш, защото мръсното копеле замалко не те прати в гроба!

Прекосиха пустия коридор, наситен с миризмата на лекарства и болести, Мейджър натисна бутона на асансьора.

— Какво ми спестяваш, Люис? — попита той.

— Всичко, което би те компрометирало — отвърна Кроукър и влезе в широката кабина. Вътре имаше болен на количка с включена система за кръвопреливане, до него стоеше санитар в бяла престилка. Тоя май току-що са го рязали горе в хирургията, помисли си Кроукър. Хич го няма, горкият…

— Край на приказките — предупреди го шепнешком Мейджър, докато автоматичните врати с тихо съскане се затваряха.

Асансьорът спря на етажа на реанимацията и санитарят изкара количката. Влязоха двама мъже, вратите се затвориха.

Мейджър стоеше с гръб към стената на кабината, двамата мъже останаха пред вратата. С ъгълчето на окото си Кроукър видя как ръката на приятеля му се плъзга към джоба, после насочи вниманието си към новодошлите. Бяха високи и широкоплещести, и двамата носеха подплатени шлифери „Бърбъри“ с кожени яки. Темето на единия беше леко оплешивяло, сякаш си беше сложил монашеско кепе… Мълчаха и гледаха пред себе си, ръцете им бяха дълбоко натикани в джобовете.

Кроукър ясно усети напрежението в кабината. То идваше от напрегнатото тяло на Мейджър, който беше забил очи в гърбовете на двамата и ги гледаше така, сякаш искаше да пробие дупки във вратовете им. Пръстите на биомеханичната протеза леко помръднаха, от върховете им се показаха острите нокти от никелирана стомана.

Асансьорът спря на партера, вратите се отвориха. Мъжете излязоха и тръгнаха към изхода, без дори да се озърнат. Кроукър и Мейджър предпазливо ги последваха.

— Познаваш ли ги? — попита шепнешком Кроукър.

— Не, но бях длъжен да внимавам — отвърна Мейджър с неприкрито облекчение в гласа. После направи знак на няколко души в цивилни дрехи, които се навъртаха около входа и очевидно поддържаха електронна връзка помежду си.

Времето беше отвратително. Духаше леден вятър, заглушаващ напълно звуците на оживения трафик.

В далечината се разнесе вой на сирена, Кроукър изведнъж си представи, че отново лежи насред алеята в Холанд парк, а униформеното ченге го успокоява: „Линейката вече е на път…“

Две полицейски коли бяха оградили блестящ черен даймлер. Униформеният шофьор изскочи и отвори задната вратичка пред приближилите се Кроукър и Мейджър. Стъклата бяха покрити със ситни капчици, чистачките работеха.

— Искам да посетя „Малъри Ентърпрайсиз“ — каза Кроукър.

— Пистата вече е проучена, синко — дари го с крива усмивка Мейджър. — Не съм си губил времето, докато ти си почиваше в болницата… Страхувам се обаче, че около тази фирма няма нищо интересно. Занимава се със съвсем законен внос и износ, не успяхме да открием нищо нередно…

— Но нередното го има и аз възнамерявам да го…

Сирената заглуши думите му. Влязоха в отопленото купе на даймлера, шофьорът се настани зад волана, полицейският ескорт се раздвижи.

— Тук се намираш в опасност, синко — промърмори Мейджър и се настани удобно на плюшената седалка. — Не знам в какво си се забъркал и нещо ми нашепва, че хич и не искам да знам. Мога да ти дам само един съвет — вземай първия самолет и се прибирай у дома!

Кроукър отново попадна в плен на раздвоението. Беше видял Оками със собствените си очи, беше на крачка от него… А това означаваше, че „Факел“ ще бъде възпламенен именно над Лондон! Естествено, ако Никълъс не успее да попречи на транспортирането му от Плаващия град…

Същевременно Оками отново изчезна и Кроукър си даваше ясна сметка, че не е достатъчно само да знае за пребиваването му в Лондон. Трябва да открие и точния адрес на скривалището му. А този адрес знае единствено Веспър. Отново се опита да вникне в мислите й. Загадъчността на тази жена неотразимо го привличаше.

Както случайни свидетели на тежка железопътна катастрофа се привличат от смачканите вагони, но едновременно с това потръпват от страх… Без всякакво съмнение Веспър беше жестока и безсърдечна жена, но едновременно с това проявяваше странна топлота по отношение на Маргарет и Челесте, които очевидно манипулираше. Над всичко това доминираха близките й отношения с Оками. За него ли работеше? Или беше агент на Дидалъс, успял да проникне в мрежата Нишики? Сега, след като разбра, че Веспър има пряк контакт с Кайшо, той трябваше на всяка цена да се добере до нея.

Но в този момент тя вероятно вече летеше обратно за Вашингтон, твърдо решена да получи последните изследвания на Сърман от АМОП…

— Лю… — докосна го по ръката Мейджър. — На врата ти висят доста опасни типове, а аз нямам нито времето, нито необходимите средства, за да те пазя от тях.

Какво ли ще каже, ако знае за заплахите на Гадняра към Маргарет, помисли си Кроукър. Запита се дали да каже на Мейджър за „Факел“, но какво ще постигне с това? Дори да успее да убеди началниците си в реалността на заплахата и да мобилизира всички полицейски сили, той пак не би могъл да предотврати експлозията. Медните неминуемо ще се докопат до информацията и в резултат ще настъпи всеобща паника. Освен това, каже ли на Мейджър за какво става въпрос, той ще трябва да остане тук. А това означава да изпусне Веспър. Затова реши да си мълчи, прочисти гърлото си и каза:

— Може би имаш право…

— Така те искам, момче — зарадва се Мейджър. — Давай да потегляме направо за Хийтроу!

Дъждът беше ситен и примесен с мъгла. Зад запотеното стъкло се появи линейката, която огласяше квартала с пронизителния вой на сирената си. Полицейските коли спряха, за да й осигурят достъп до входа към спешното отделение. Шофьорът на даймлера натисна спирачките, за да не бъде блъснат.

Може би пронизителното свирене на гумите заглуши първия залп. Кроукър видя алените пламъчета, които започнаха да излитат от широко разтворената задна врата на линейката.

В момента, в който се хвърли по очи на седалката, зърна кървавите пръски по тавана на лимузината, излетели от пробитата глава на шофьора. Напипа ръчката за отваряне, тласна с рамо вратата и се претърколи на асфалта. Застана на колене и издърпа Мейджър миг преди колата да се стрелне напред, с освободена от крака на мъртвия шофьор спирачка… Механичната протеза почти изскочи от леглото си, но той все пак не изпусна реверите на англичанина. Ако ръката му беше истинска, несъмнено би била премазана. Но титанът и поликарбонатите бяха достатъчно здрави и гъвкави и свършиха работата си. Мейджър се стовари до него, а даймлерът прекоси улицата и се заби в паркираните насреща коли.

Линейката не спря нито за миг и вече изчезваше зад ъгъла с пронизително свирене на гумите. Стрелбата замря. Едната от колите на охраната тръгна да я преследва, втората се оказа безнадеждно блокирана от смачканото туловище на даймлера.

Кроукър чуваше виковете на полицаите и тропота на тежките им подметки върху уличното платно. Студените дъждовни капки бързо проникваха във врата му, мокреха яката на ризата му и го караха да потръпва. Обърна тялото на Мейджър, видя кръвта и отчаяно простена:

— Господи, Боже мой! — после вдигна глава и изкрещя: — Доктор! Веднага доведете доктор!

През гърдите и дясното рамо на Мейджър се проточваше алена лента. Кръвта шуртеше отвсякъде, пръски имаше дори в косата му.

Очите на Мейджър се проясниха, устните му леко се раздвижиха.

— Нали ти казах, синко?…

— Не говори! — притисна го Кроукър. — Изглеждаш така, сякаш целият кавалерийски полк на Нейно величество се е разходил върху лицето ти…

— Така и се чувствам — направи опит да се усмихне Мейджър. — Направи каквото ти казах, синко… Измитай се от Англия, преди да е станало късно…

— Казах ти да мълчиш! — скара му се Кроукър и притисна още по-здраво потръпващото тяло на приятеля си. Къде, по дяволите, се бави тоя лекар? Нали сме само на няколко метра от проклетата болница?!

Мейджър започна да се тресе.

— Дръж се, дявол да те вземе! — изкрещя Кроукър. — Иначе не знам какво ще…

Клепачите на Мейджър се затвориха, от гърдите му се откърти тежка въздишка.

— Том! Том!

Мъглата скриваше покривите на близките сгради, от голите клони на дърветата капеше вода, във въздуха се усещаше миризмата на изгоряла гума, кордит и смърт… Завиха сирени, пропукаха преносими радиостанции, асфалтът ехтеше от забързани стъпки.

— Добре, всичко е наред — обади се някакъв глас над Кроукър, облечени в ръкавици ръце внимателно издърпваха безжизненото тяло на Мейджър от прегръдката му. — А сега го дай на нас.

Петнадесета глава

Тиен Гианг | Токио

Денят беше горещ. Лодки пореха кафявите води на реката, работниците се бяха привели над банановите дръвчета и майсторски късаха гроздове узрели плодове. Някъде в далечината се разнесоха крясъци на маймуна, змиите в клетките започнаха да се увиват една в друга.

Дълбоко замислен, Никълъс изведнъж вдигна глава. Стори му се, че някой се приближава към змиярника. Обитателите на клетките очевидно бяха на същото мнение — няколко гърмящи змии нервно започнаха да пълзят по мрежестата вратичка, после паднаха на пода и гневно се свиха на кълбо.

Ти трябва да бъдеш излекуван.

В известен смисъл знаеше коя е жената, очакваща го тук.

Защото и той я очакваше.

Ти трябва да бъдеш излекуван. Подозираше, че Диш беше казал тези думи и на нея. Но сега, изправен на ръба на пропастта, той се поколеба. Не знаеше дали е готов за тази среща. И как, по дяволите, този богат виетнамец е знаел, че той ще се появи именно тук? Нима и това ще се окаже част от сложния план на Кайшо? Нима конците, които дърпа от изгнание (по думите на Диш) се простират чак дотук?

— Защо се колебаеш? — попита го гласът от миналото. — Нима е толкова страшно да ме видиш пак?

Изведнъж разбра, че начинът на появата му тук няма никакво значение. Както няма значение дали всичко е резултат от предварителните планове на Кайшо, или просто случайност. Той е тук, а гласът й звучи в съзнанието му и събужда спомените. Отново се озова в мрака на есенната нощ, в ушите му прозвуча призивният глас на бухала, вселената се превърна в място, запазено само за тях двамата…

— Коей.

Тя се появи иззад един аквариум с морски змии. Не изглеждаше остаряла дори с ден, сякаш беше живяла в независим от законите на времето свят. Едновременно с това обаче девойката беше отстъпила място на красивата млада жена. Характерните черти на лицето й моментално се набиваха в очи, но вече бяха някак смекчени, някак по-красиви и по-благородни… Блясъкът на огромните й очи беше станал още по-ярък.

На устните и играеше срамежлива усмивка.

— Виждам изражението на лицето ти и ужасът напуска сърцето ми… Ти не ме мразиш…

— Мразех те — развълнувано преглътна той. — А след теб започнах да мразя и света, който олицетворяваш! — спря за миг, погълнат изцяло от напора на чувствата.

Тя мъдро мълчеше. Дълго време се беше учила на търпение, за нея то беше далече по-ценно от рубините и перлите…

— Нека те погледам — прошепна той. — Имам чувството, че времето е спряло своя ход…

— Не е — промълви тя и пристъпи напред със загрижено изражение на лицето. — По очите ти познавам… Жена ти…

— Мъртва е. Загина при автомобилна катастрофа, докато аз се опитвах да закрилям Оками.

— И ти не можеш да си го простиш, нали?

— Не мога да си простя слепотата. Така и не успях да видя, че живеем различен живот!

— Всеки живее свой собствен живот, Никълъс. Поне това успях да науча от времето, през което бяхме заедно. За момент двамата сте избрали нещо общо, какво престъпно има в това?

Беше права, разбира се. След смъртта на Джъстин десетки пъти си беше мислил същото, но сега, чул го от устата на друг човек — особено от устата на този човек — той усети как от плещите му пада непоносимо бреме.

Мълчаливо кимна с глава.

— И ето те тук… — ръката й се протегна напред, пръстите й докоснаха неговите. Обля го топла вълна, годините изведнъж се превърнаха в прозрачна завеса. Той видя настоящето през тях и изведнъж разбра всичко. Всичко, което беше погребал в най-черните дълбини на душата си.

Ти трябва да бъдеш излекуван, беше казал Диш. И Никълъс наистина се зае с този процес.

— Дълги години обръщах гръб на Якудза. От гняв и мъка, заради смъртта на невинен човек… — изтънял от вълнение, гласът му наподобяваше далечния шепот на вятъра. — Най-накрая разбрах какво е станало в действителност… Бях гневен не на теб или на света на Якудза, а на себе си! Фактът, който упорито отказвах да призная, беше съвсем прост — аз се бях влюбил не само в теб, но и в този свят. Точно като баща ми. Яростно отказвах да призная това, съпротивлявах му се с всички сили. Защото то влизаше в противоречие с чувството ми за чест и с бойните изкуства, които владеех…

— Знаеш ли, това положение така и не успях да разбера — обади се Коей. — Ти беше нинджа и това автоматическите изключваше от обществото… Нямаше начин да не бъдеш привлечен от Якудза — една отречена от обществото организация. Но въпреки това…

— При нинджуцу има само два цвята — бял и черен. Добро и лошо, без никакви нюанси. Така ме учеха, така виждах живота… Така и не разбрах как е възможно баща ми да бъде близък приятел с оябун от Якудза. Знаех, че службата му изисква контакти с Якудза, но не и приятелство. Сърдех му се за това, но не го показвах. Обичах баща си и се прекланях пред него, но никога не му простих за приятелството с Микио Оками…

— Горе-долу такива бяха чувствата ти и когато пожела аз да ти стана приятелка, нали?

Сейко не излизаше от ума му. Без нея едва ли би стигнал до това душевно разголване. Мразя твоята праволинейност, мразя отказа ти да признаеш, че между черното и бялото има още стотици нюанси… Тя го беше познавала по-добре от всички, включително и от него самия. Сърцето му се свиваше от болка по нея. Нима е възможно човек сам за себе си да е загадка?

Стояха близо един до друг, той чувстваше как времето пропада, а годините отлитат като изсъхнали листа.

— Защо? — прошепна Коей.

В този кратък въпрос се съдържаше цялата мъка на техния осакатен живот, на раните, които отказваха да зараснат…

— Колко си приличаме — продължи тя. — Това би трябвало да ни направи близки, но стана обратното — ние се наранихме взаимно… — вдигна глава, огромните й очи потънаха в неговите. — Не исках да те лъжа, но как бих могла да ти разкажа за своя позор?

— Наистина не би могла — кимна Никълъс. — Това е нашата карма, всеки си я изстрада…

Тя хвана ръцете му.

— Дълго чаках този миг… Чаках го цял живот…

Устните му бяха близо до нейните. С крайчеца на окото си виждаше как се гърчат пепелянките. Усети бедрата й върху своите, розовото връхче на езика и пробяга по устните му.

Телата им пламнаха, влечугите моментално усетиха това. Вцепенението ги напусна, плоските им глави се надигнаха, раздвоените им езичета започнаха да опипват въздуха.

Свитите на кълбо гърмящи змии сякаш най-добре реагираха на вибрациите, които се излъчваха от стройната фигура на Коей. Блестящите им тела се замятаха, бамбуковите клетки затрещяха. Острите като игли отровни зъби, които нормално се криеха под устната кухина, изведнъж щръкнаха навън, готови за действие.

Той разкопча блузката от фина материя, ръцете му обхванаха гърдите й. Пръстите погалиха зърната, от устата й се изтръгна тих стон, главата й се сведе към шията му. Кръвта им кипна, танжинското му око широко се разтвори, обливайки ги в ослепителна светли на.

Ръцете й несръчно започнаха да разкопчават колана му, панталонът се плъзна надолу. В същото време той вдигна полата й, усетил голото тяло отдолу. Залепи гърба й за стената на навеса, единият й крак се повдигна и остана увит около кръста му. Ръката й го насочи към пламналата женственост, той проникна в нея в мига, в който устните им се сляха.

Стенанието й заглъхна в устата му, ехото накара змиите да се замятат в клетките си. Гръбнакът й се изви, тазът й се притисна в него и трескаво потърси синхрон с мощните му тласъци. Телата им се сляха.

Дишаше учестено, в съзнанието й нямаше нито мисъл, нито болка. Нещо дълбоко в нея щракна и се освободи, насладата разля сладката си нега в гърдите и слабините й… Това беше духът на свободата, оцелял след години на непоносими страдания. Аз съществувам, замаяно помисли тя. О, Господи, аз съм жива!

Отдавна беше на „ти“ със сексуалната техника, но това, което ставаше в момента, беше нещо съвсем различно. Времето потрепна и престана да съществува, миналото изгуби власт над волята и съзнанието й, самотният затвор на настоящето изчезна. Сякаш се беше събудила от вековен сън и се понасяше към сияйната зора на хоризонта върху крилете на тържествуващия си дух…

Заляха я горещите вълни на възбудата, тялото й се разтърси от могъща конвулсия и лудо се притисна в неговото, лицето и гърдите й се покриха с капчици пот. В момента, в който бедрата му потръпнаха и се залепиха за нейните с дива мъжка необузданост, тя усети как нещо ново и непознато се влива в изстрадалата й душа. Вкопчи се в него, твърдо решена да го задържи.

— Господи, колко далеч съм била от истината — прошепна тя в душния въздух на змийския навес.

Замаян от бурния развой на събитията, Никълъс мълчаливо я стискаше в прегръдките си. Дишането й беше все така учестено, пулсът й барабанеше под пръстите му като нов, неизвестен на науката източник на енергия.

Змиите около тях полудяха, раздвоените им езичета светкавично опипваха въздуха, сякаш искаха да получат част от любовния екстаз, гъвкавите им тела шумно се блъскаха в бамбуковите прегради.

Небето над навеса неусетно се беше изпълнило с черни, буреносни облаци.

— Какво правиш тук? — най-сетне наруши мълчанието Никълъс.

— Знаеш какво. Чаках те…

— Какво стана, след като аз… След като се разделихме?

Изглеждаше загадъчна и едновременно с това прекрасна. Вероятно точно такава е била Шизука в очите на древния герой Минамото-но-Йошитцуне по време на краткия им роман в пазвите на свещената планина Йошино.

— Скъсах с всякакви мъже — отвърна тя, очите и бяха насочени към настъпващата дъждовна пелена. — След като ти си отиде, имах чувството, че не бих могла да понеса мъжко докосване… Призляваше ми само при мисълта за секс… Престанах да се смея, единственото ми желание беше да умра.

— Коей…

— Недей!… — прошепна тя и бавно се извърна към него. Емоциите, изписани върху лицето й, бяха толкова дълбоки, че той объркано замълча. — Всъщност аз вече бяха мъртва… Не можех да обвинявам никого, освен себе си… Защото рискувах да те излъжа, въпреки че знаех какво значи честта за теб…

Очите й пробягаха по неподвижната му фигура.

— Отначало мислех да ида в манастир, струваше ми се, че само там ще намеря спокойствие… Колко съм била наивна, Господи!… — от устата и се откъсна горчив смях. — Не си давах сметка, че ми липсва най-важното — вярата… В крайна сметка се оттеглих в Йошино и станах „мико“ — изпълнителка на ритуални танци, в свещения храм Шугендо…

Не мога да кажа, че бях разочарована… Постепенно попаднах в плен на шинтоисткия натурализъм, това ми помогна да се отърва от постоянните кошмари на миналото…

После Томоо Козо дойде да ме вземе. Каза, че се е уговорил с баща ми и аз трябва да се омъжа. Бракът ми бил от решаващо значение за бъдещето. Неговото, на баща ми, на целия клан Ямаучи…

Какво толкова, рекох си аз. Нали и без това съм мъртва? Но само след шест месеца разбрах колко дълбоко съм се заблуждавала. Оказа се, че все пак не съм мъртва и това променяше всичко. Не бях в състояние да се омъжа за този човек, не можех да се върна нито при родителите си, нито в Йошино. Направих единственото възможно нещо — избягах при Кайшо… — очите й се заковаха върху лицето на Никълъс: — А Микио Оками ме изпрати тук…

— Оками е знаел за нас?

— О, да. Разказах му всичко, защото бремето на спомените заплашваше да ме унищожи… Но се оказа, че Кайшо е бил в течение на по-голямата част от тази история…

— Как така?

— Мислех, че знаеш — изненадано го погледна тя. — Той се интересуваше от всичко, което имаше някакво отношение към теб… И точно по тази причина ми предложи своята закрила…

В далечината забоботи гръмотевица, полъхна хладен ветрец, слънцето потъна зад тъмните облаци.

— Трябва да ти кажа и още нещо — промълви тя след проточилото се мълчание. — Мъжът, за когото трябваше да се омъжа и при когото прекарах шест месеца, се наричаше Майкъл Леонфорте…

Сякаш някой стовари тежък юмрук в корема на, Никълъс.

— Същият онзи Леонфорте, който е бил партньор на Рок в Плаващия град? — тихо, но напрегнато попита той.

— Да. Двамата с Рок ме срещнаха в Лаос. Майкъл беше вълк единак, нает от американска шпионска централа, която действала под прикритието на Пентагона. Задачата му била да осигури основния поток наркотици, идващ от платото Шан в тайландските планини. Но американците не попаднали на когото трябва. Вместо да изпълни поставената задача, Леонфорте дезертирал, завзел наркотичния канал и започнал да го експлоатира за своя сметка. През 1971 година Пентагонът изпратил срещу него наказателна експедиция, задачата й била да върне Майкъл, жив или мъртъв… Начело на експедицията бил Рок. Той и един виетнамец на име До Дук също дезертирали и се присъединили към Леонфорте…

До Дук, Рок и Майкъл Леонфорте са били съдружници? Пресвети Боже, ето защо Рок иска живота ми, помисли Никълъс. Та нали аз убих До Дук?!

Ван Киет мислеше, че Рок го преследва заради невронните платки от второ поколение за суперкомпютъра „Чи“, но на практика нещата бяха много по-сложни. Един Леонфорте издига непристъпна крепост във виетнамската джунгла и търгува с наркотици и оръжие от американски произход, друг Леонфорте оглавява „Огледалото“ — най-могъщата шпионска организация в историята на Съединените щати. Дали агенти на тази организация не са същите хора, които са искали да сложат ръка върху търговията с наркотици по време на Виетнамската война? Ако са същите, значи са постигнали целта си. А това означава, че една официална институция в рамките на правителството на САЩ се занимава с контрабанда на наркотици!

— Защо Козо е искал да свърже Ямаучи с човек като Майк Леонфорте? — попита на глас той.

— Ямаучи няма нищо общо, нито пък който и да било друг клан на Якудза — отвърна Коей. — Тук става въпрос за „Годайшу“. По онова време не знаех нищо за тази организация, за нея са знаели само двама-трима на най-високо равнище. Но тя решила да свали Оками от поста върховен оябун. В заговора били трима — Шоза, Акинага и министърът на „МИТИ“ Ушиба. Отначало те наистина желаели само отстраняването му, но после плановете им претърпели промяна и Оками бил осъден на смърт. Козо изпълнил заповедта на Акинага и наел До Дук. Той трябвало да убие Оками и новите му съдружници — Доминик Голдони и господин Диш… Но благодарение на твоята намеса е бил убит само Голдони…

— Постепенно Плаващият град заема първостепенно място в плановете на новото „Годайшу“ — вече без присъствието на Оками. На практика организацията се разцепва именно след като Рок и Майкъл излизат на сцената. Акинага и останалите членове на Вътрешния съвет настояват за трайно сътрудничество с Плаващия град, Оками е на противоположно становище. Той добре е познавал Майкъл и Рок, затова е искал да се държи по-настрана от тях. Защото те са били чудовища дори според критериите на престъпния свят. Считали са се за крале, равни на Бога. Раздавали са правосъдие, без да се съобразяват с мнението на когото и да било…

Тежки дъждовни капки започнаха да барабанят по ламаринения покрив на навеса, змиите засъскаха и започнаха да се свиват на кълбо. Малки гейзери прах задимяха по пътечката. После небето окончателно се сключи над главите им и пороят връхлетя с пълна сила.

— Козо и Акинага били впечатлени от репутацията на тези мъже и искали да се сближат с тях. Вярвали, че моят брак с Майкъл Леонфорте ще ги приближи до нивото на съдружници.

— Значи е трябвало да се превърнеш в жертвено агне — отбеляза Никълъс.

— Те не мислеха така…

— А Леонфорте? Откъде са били сигурни, че той ще иска да се ожени?

— И през ум не им е минавало да го питат. За тях това е било бартерна сделка и нищо повече. В нея няма място за любов, а дори и за секс… Всичко се подчинява на условията на бизнеса…

Звучеше ужасно, но Никълъс си даваше ясна сметка, че в Азия подобни бракове се сключват от векове.

— Все още не виждам изгодата от гледна точка на Майк — поклати глава той.

— Няма и да я видиш — тъжно поклати глава Коей. — Това за сетен път ще ти докаже, че, независимо от натрупания опит, никой не може да предвиди неочакваните превратности на съдбата… Защото, напук на логиката и здравия разум, Майкъл се влюби в мен…

Когато Танака Гин се появи пред вратата на Акира Шоза, насреща му изскочиха тримата лични телохранители на оябуна и заплашително го наобиколиха.

— На какво дължа тази чест, господин прокурор? — изправи се на прага самият домакин. — Работното време отдавна свърши, предполагам, че сте се отбили да си побъбрим…

Танака Гни извади служебната си карта и се легитимира в строго съответствие с изискванията на закона.

— Посещението ми е служебно — сухо съобщи той.

— Но вече наближава полунощ — отбеляза Шоза и многозначително огледа лекото си домашно кимоно от тънка коприна.

— Допреди малко бяхте в бара „Инк Стик“, не исках да ви развалям удоволствието.

Шоза сви рамене и се дръпна да му направи път.

— В спалнята ми има две момичета, едва ли ще бъдат очаровани, ако останете повечко… — промърмори той.

— Няма — успокои го Танака Гин и прекрачи прага. — А и вие също.

— Моля?

Танака Гин огледа восъчната фигура на Мерилин Монро, после бавно се извърна с лице към оябуна. За нищо на света не би се лишил от удоволствието да го гледа в очите, докато му чете заповедта за арест. Направи опит да не мисли за двете момичета, които бяха в спалнята на гангстера, вероятно съвсем голи. Не беше се оженил умишлено, след жесток урок по време на безгрижната младост. Тогава разбра, че в душата му съществува склонност към разгулен живот и трябва да избира между него и професията на прокурор и съдия, изискваща абсолютно непоклатими морални добродетели.

Лицето на Шоза запази каменното си изражение, докато Гин бавно му четеше заповедта за арест. Но когато му подаде списъка с обвиненията, оябунът рязко пребледня.

— Това са лъжи! — извика той. — Кой е авторът на тези отвратителни клевети?

— Моля ви, ние разполагаме с неопровержими доказателства за връзката ви с Йошинори-сан — доволно се усмихна Танака Гин. — Имаме свидетели, чиито показания ще чуете в съда… Сега вие сте нашият ключ към висшите ешелони на Якудза, Шоза-сан. С ваша помощ ще изтръгнем корупцията като развален зъб, веднъж завинаги!

— След като сте толкова загрижен за корупцията, няма да е зле да огледате и собствената си служба, господин прокурор — процеди Шоза. — Бих могъл да ви изредя толкова случаи на корупция между вашите служители, че лошо ще ви стане!

— Нима сте готов да предадете приятелите си? — изгледа го с любопитство Гин. — Нима ще станете свидетел на обвинението?

— Не съм глупак — поклати глава Шоза и внимателно сгъна заповедта за арест. — Отлично зная откъде идват вашите обвинения. От този момент нататък можете да считате, че аз нямам приятели.

— Значи ще приемете да работим заедно — отвърна Танака Гин и кимна по посока на вратата: — Моля да ме последвате.

По лицето на Шоза се изписа престорена изненада, очите му скачаха от вратата към лицето на Гин и обратно.

— Трябва ли да разбирам, че сте дошъл сам в момента на своя триумф? — попита той. — Процесът срещу мен ще ви донесе огромна популярност, господин прокурор…

— Дойдох сам, защото мога да си изпълня дълга и без да ви причинявам излишно унижение — отвърна Гин и леко кимна в отговор на краткия поклон на оябуна.

— След малко ще прозвучат камбаните на шинтоисткия храм оттатък улицата — промълви Шоза. — Ще ви бъда задължен, ако ми позволите да ги чуя за последен път.

— Нямам нищо против.

— Благодаря — кимна Шоза. — В такъв случай ще ида да се облека.

Танака Гин го изчака да се скрие зад вратата на спалнята и пристъпи към остъкления шкаф с восъчната фигура на Мерилин Монро. Наведе се, любопитен да разбере какво кара късата й поличка да се вее на вятъра.

Навън се разнесе величественият звън на камбаните. Танака Гин се доближи до открехнатия прозорец на хола и надникна по посока на улицата, мътно проблясваща с асфалта си двадесет стажа по-долу. Хвърли, поглед на часовника си и пристъпи към затворената врата на спалнята.

В момента, в който се готвеше да почука, отвътре се разнесе трясъкът на пистолетен изстрел. Ритна вратата и се втурна напред. Двете момичета, голи до кръста, бяха на леглото и уплашено пищяха. Върху рамото на едното имаше кървави пръски.

Акира Шоза лежеше на пода. Очевидно беше налапал дулото на пистолета, куршумът калибър 357 беше отнесъл цялата задна част на главата му. Очите му бяха насочени към широко отворения прозорец, в хладния въздух се чувстваше сладникавата миризма на смъртта. Оябунът се беше погрижил да умре достойно, облечен във великолепен официален костюм, снежнобяла риза и копринена вратовръзка.

До слуха на Танака Гин долетяха забързани стъпки, миг по-късно телохранителите на Шоза връхлетяха в стаята. Заковаха се на място, очите им се облещиха по посока на мъртвия господар.

Танака Гин помогна на момичетата да напуснат стаята, внимавайки да не пипат нищо. Нареди им да се измият и облекат, а после да го чакат за показания. Върна се в спалнята и спря поглед на тялото на Шоза, замръзнало в неестествена поза кран окървавеното легло. Пръстите на лявата му ръка стискаха нещо. Танака Гин се наведе и ги разтвори с помощта на писалката си. Предметът се оказа блестяща цветна реклама на американския филм „Неудачниците“, в кадъра бяха запечатани Кларк Генбъл и Мерилин Монро. Генбъл беше облечен с джинси и широкопола каубойска шапка, лицето му беше широко усмихнато. Вероятно беше казал нещо много смешно, защото Мерилин, блестяща както винаги, се смееше от сърце, елегантно прикрила устни с разтворена длан.

Камбанният звън продължаваше да ехти, сякаш в памет на един човек, избрал чуждоземен начин за раздяла с живота. Танака Гин се изправи и напусна жилището. Беше проявил глупостта да повярва, че човек като Акира Шоза ще разкрие тайните на престъпния си живот пред някого, особено пък пред представител на властта. Високомерието е нещо ужасно, помисли си той, пред очите му отново изплува сгърченото тяло на Шоза.

У дома се прибра чак след три сутринта. Насилствената смърт е свързана с изключително много бумащина, дори когато става въпрос за ясен случай като този на Шоза.

Ушиба все още беше буден. Настанил се в старо кресло до настолната лампа, той четеше някаква книга. Вдигна глава и проследи Танака Гин, който прекоси хола и се отправи към кухнята. Там си сипа три пръста неразредено уиски, глътна го наведнъж и отново напълни чашата си.

Ушиба остави книгата и тихо влезе в кухнята.

— Какво се е случило?

— Шоза е мъртъв — лаконично поясни Гин. — Налапа един пистолет и дръпна спусъка. Предпочете смъртта пред позорния процес…

— Мога да го разбера — промълви Ушиба и извърна очи към мрачната вътрешност на просторния хол. Такъв финал ли виждаше в онзи момент, когато реши да приеме внушението на Кен? Нима синът на Кисоко е успял да предвиди подобен изход, подхвърляйки му идеята да накаже Шоза чрез Танака Гин? Самият Ушиба не искаше да бъде толкова жесток, едва ли би си позволил да подпише с лека ръка смъртната присъда на човек, който му е бил приятел…

Но все пак го беше сторил. „Мога да го разбера“… Тези думи бяха достатъчни, издаваха го. Познаваше Шоза прекалено добре, беше сигурен, че духовен човек като него не би позволил да стане играчка в устата на вестникарите, да се унижава пред съда и да изтърпява наказанието си в затвор. Ако самият Ушиба трябваше да решава подобна дилема, тон положително би избрал сепуку — ритуалното самоубийство със сабя. Да избереш времето и начина на собствената си смърт означава да докажеш, че си достоен човек. За него беше немислимо да се остави на милостта на врага или пък да прекара живота си зад решетките.

Аз го убих! Тази мисъл прониза гърдите му като остър кинжал. Шоза беше предател, действията му поставиха на изпитание не само Вътрешния съвет, но и „Годайшу“ като цяло. Стремежът му да отмъсти на Никълъс Линеър носеше заплаха за най-съкровените им мечти. Но… Нима всичко това е достатъчно, за да осъдиш един човек на смърт? Би трябвало. Да, би трябвало… Вече беше прекалено късно за съмнения.

— Ушиба-сан?

Дайжинът с усилие отмести поглед от мрака, очите му бавно се нагодиха към ярката светлина в кухнята.

— Вече е прекалено късно, денят ми беше дълъг и тежък…

Ушиба кимна с глава. Прекрасно разбираше, че Танака Гин му предлага деликатен начин за измъкване. Никога не би го унижил с въпроса „Добре ли си?“, съвсем естествен за всеки европеец.

— Аз също съм уморен, но напоследък не мога да заспя. Сякаш съм забравил как става това…

Танака Гин наля още малко уиски в чашата си и кимна с глава:

— Понякога има периоди, в които почивката ми изглежда толкова далечна, колкото една ваканция в Париж… — поклати глава и засрамено добави: — Господи, що за домакин съм и аз! Искаш ли нещо за пиене?

— Страхувам се, че трябва да ти откажа.

Преместиха се в хола, Танака Гин палеше всички лампи по пътя си. В къщата липсваха полилеи, защото, според дълбокото му убеждение, в тях нямало топлина. Настаниха се един срещу друг в дълбоки кресла от западен тип.

Ушиба не пропусна да отбележи бледото и уморено лице на Танака Гин.

— Мислиш, че си се провалил, нали? — попита той. — Наистина би трябвало да бъдеш нащрек, но как би могъл да знаеш какво става в главата на човека срещу теб?

— Да, разбира се — кимна Танака Гин и отпи глътка уиски. Раменете му леко потръпнаха. — Забрава, забвение… Когато някой умре пред теб, ти неволно виждаш и собствения си край…

Какъв чудесен човек, помисли си Ушиба и поклати глава:

— Само когато изпитваш дълбок страх…

— Може би. Но понякога не знаеш дали имаш правото на избор…

От тези думи разбра какво е накарало Танака Гин да избере професията на прокурор. Беше онзи ужас, скрит дълбоко в душите на хората, който кара някои от тях да стават например моряци, именно защото искат да преодолеят ужаса си от водата… А други, като този отличен прокурор и достоен човек, изпитват ужас от смъртта и затова искат да бъдат в постоянен контакт с нея…

— Много лошо ли беше? — попита след известно време той.

— Смъртта винаги е лоша. Независимо от обстоятелствата и личността на умрелия…

Това беше доста интересен отговор за високопоставен столичен прокурор, особено за такъв като Танака Гин, който беше изпратил немалко злодеи на ешафода.

— Може би в случая става въпрос за изключение от общото правило…

— Как така? — вдигна глава над ръба на чашата си Танака Гин.

— Отдавна подозирам, че Шоза попада под все по-силното влияние на американската етика, на американските добродетели. Без съмнение си видял восъчното копие на Мерилин Монро в апартамента му. Роклята е автентична, шита специално за нея. Шоза я купи срещу сума, която значително надвишава твоята годишна заплата. Страхувам се, че отношението му към нова Япония ставаше все по-цинично и по-цинично… „Земята на кухите символи“ — така я наричаше… Мисля, че беше изгубил вяра в родината си.

— Разбирам. И с избора на начина, по който умря, той отново потвърди този факт…

— Да. Решил е да умре като модерен гладиатор. Смъртта изпреварва безчестието…

— И какво от това? Нима смъртта му стана по-поносима или по-разбираема?

Ушиба ясно виждаше как Танака Гин се бори с философската преценка на смъртта на Шоза, а заедно с нея и със смъртта въобще… И разбра, че отговорът му може да се окаже от решаващо значение за този човек.

— Нито едното, нито другото — простичко отвърна той. — Но по този начин смъртта му придобива форма и съдържание. Което я прави различна от „кухите символи“.

Шестнадесета глава

Вирджиния | Токио | Виетнамските плата

Лабораторията по експериментална нуклеоника на АМОП, в която работеше Дъглас Сърман, беше разположена в най-затънтената част на Вирджиния. Заемаше петдесет акра държавна земя и беше почти напълно лишена от любопитни съседи. А търсачите на приключения по магистралата се възпираха от дискретна табела на разклона, която гласеше:

Школа по езда „Найф Ривър“ — само с предварителна заявка.

Естествено, половин Вашингтон знаеше, че в този район има обект на АМОП, но малцина задаваха въпроси.

През седемдесетте години, в разгара на Виетнамската война, тук са били разположени лабораториите на специален научен екип, чиято дейност е била строго секретна и известна само на определени хора във Федералното правителство. Тя е била свързана с експериментално химическо оръжие, изпитвано върху животни, предимно плъхове. Но според някои слухове — и върху отделни, особено непокорни индивиди с военна униформа… От онова време бяха останали телените огради на шест нива, между които са патрулирали въоръжени пазачи с кучета, опитите за проникване в обекта дори и днес несъмнено биха били обречени на провал. На практика нито в мрачните периоди на Студената война, нито в разгара на терористичните акции по света някой беше обръщал сериозно внимание на дълбоко секретните съоръжения от двете страни на Желязната завеса. Защото привържениците на първата концепция се занимаваха предимно с проблеми от глобално естество, а на втората — с нападения срещу обществени сгради или произведения на изкуството. И това даваше възможност на секретните обекти да харчат на спокойствие държавни средства както за охрана, така и за своите тайнствени експерименти.

Кроукър слезе от самолета с единственото желание да легне и да се събуди след една седмица. Но до фаталната дата 15 март оставаха само тридесет и шест часа, освен това трябваше да държи сметка и за хората на Гадняра, които несъмнено щяха да го засекат в случай, че се задържи по-дълго на едно място.

Беше се разбрал с един от колегите на Мейджър да му изпрати радиограма в момента, в който Том излезе от операционната и състоянието му се стабилизира. Получи я от ръцете на стюардеса със свежо и красиво лице час преди самолетът да се приземи във Вашингтон, в момента, в който пред тоалетната вече имаше опашка от уморени пътници. Том беше издържал операцията, но за стабилизиране все още беше рано да се говори…

Кроукър се скри под огромния, приличащ на октопод чадър на терминала на летище „Дълес“ — и потърси телефон.

— Лю! — възкликна Маргарет. — Какво става с теб, къде…

— Нямам време, скъпа — прекъсна я Кроукър, изведнъж останал без дъх. — Искам да вземеш Франси и веднага да тръгнеш!

— Но аз…

— Прави каквото ти казвам! — с усилие се въздържа да не изкрещи той, сърцето му сякаш щеше да изскочи от гърдите. След като Гадняра направи опит да го ликвидира в центъра на Лондон, заплахите му по отношение на Маргарет вероятно всеки миг щяха да се превърнат в действителност. Не беше сигурен в това, но не можеше да рискува. — Вземи си и двама здравеняци за компания!

— Лю, ти трябва да ми кажеш нещо!

— Маргарет…

— Лю, за Бога! Кажи ми поне добре ли си?

— За момента да, но бих казал, че твоят враг стана и мой…

— Чезаре?

— Позна. Моля те, Маргарет, направи това, което ти казвам!

— Разбира се, Лю. Но…

— Кажи на Франси, че я обичам — забързано каза той, докато очите му внимателно изследваха оживената зала. — Когато се установиш някъде, независимо къде, ще ми оставиш съобщение на този телефон… — продиктува й номера на „Огледалото“ и добави: — В никакъв случаи не си давай адреса! Намери някоя подходяща кабина, предай номера й и времето, в което можеш да бъдеш намерена там. Окей?

— Да, добре… Лю, моля те не затваряй! Лю…

Долови ускореното й дишане и разбра, че беше успял да я изплаши. Това е добре. Сега ще вземе необходимите предпазни мерки.

— Обичам те! И ще те обичам каквото и да се случи!…

— Аз също те обичам!… — затвори очи и любимото лице изплува в съзнанието му. Беше готов да даде живота си, за да бъде до нея в този миг, да я вземе в прегръдките си, да я закриля… Вместо това въздъхна и бавно остави слушалката върху хромираната вилка.

Даде си половин минута за успокоение, след което набра номера на сенатора Дидалъс.

— Искам достъп до обектите на АМОП.

— Къде изчезнахте, по дяволите?

— В Лондон — отвърна Кроукър с ясното съзнание, че трябва да отклони мислите на сенатора от странното си желание да посети АМОП.

— Открихте ли това, което търсехте?

— И да, и не…

— Какво означава това?

— Първо ме вкарайте в АМОП, после ще ви кажа.

— По дяволите, човече! АМОП има поне дузина различни обекти! В кой по-точно искате да влезете?

В момента сенаторът Дидалъс беше начело в списъка на заподозрените в предателство на една строго секретна правителствена агенция. Защото някой предаваше секретните разработки на АМОП директно на Рок и Майк, скрити зад високите стени на Плаващия град. При това разработки на оръжие от съвършено нов тип… Този някой не би могъл да бъде бащата на Майк — Джони Леонфорте (познат също и като Леон Уоксман), по простата причина, че той вече е мъртъв. Не би могъл да бъде и Дъглас Сърман, макар че Кроукър все още не беше го проверил. Защото той нямаше достъп до цялостната научна програма…

В случая беше замесена Веспър, а тя работеше за Дидалъс. В случая е бил замесен покойният Доминик Голдони, който е бил приятел на Дидалъс. В случая е замесена и Маргарет, която също е била представена на Дидалъс, при това от собствения си брат… Името на сенатора просто се набиваше в очи.

Нямаше намерение да разкрива личността на Сърман пред сенатора, но сега разбра, че друг изход просто няма. Отчаяно искаше да се добере до Веспър и да изтръгне от нея лондонския адрес на Микио Оками.

Факел…

Представата за унищожителната експлозия над Лондон висеше над главата му като гилотина, косъмчетата по врата му неволно настръхваха. Вече чуваше свистенето на ножа. До окончателното му падане оставаха някакви си нищожни тридесет и шест часа…

— В Лондон научих името на един човек, който по всяка вероятност има връзка със случая — проговори в слушалката той. — Казва се Сърман… Може би ще се окаже чист, но не мога да си позволя лукса да го отмина…

— Сигурен ли сте, че е бил Сърман? Доктор Дъглас Сърман?

— Да.

— Добре — изръмжа Дидалъс. — Ще ви пратя необходимата информация по мои хора, те ще ви придружат…

— Ако направите това, дори очите ми няма да видите! — троснато отвърна Кроукър. — Ще изчезна по най-краткия път, без да се обръщам! А ако федералните ченгета наклякат в храстите около лабораторията му, бъдете сигурен, че този човек ще си глътне езика от страх!

Дидалъс се замисли, в слушалката се възцари тишина. После неохотно обясни на Кроукър как да стигне до Лабораторията по експериментална нуклеоника на АМОП и прекъсна разговора.

Кроукър си даваше сметка за огромния риск, който поема, информирайки Дидалъс за включването на АМОП в своите издирвания. Но нима имаше друг избор? Без сенатора не можеше да влезе във връзка със Сърман, нямаше как да открие местоположението на неговата лаборатория. Но ако Дидалъс действително е в дъното на целия заговор, интересът на Кроукър към Сърман ще го направи нервен… А Кроукър от опит знаеше, че нервните хора са склонни да рискуват и да допускат грешки… Разговорът със сенатора го наведе и на някои други любопитни мисли… Защо нито веднъж не спомена, че АМОП е дълбоко засекретена от правителството агенция и изпълнява специални програми? Защо не отвори дума за провалената среща между Кроукър и Веспър? Кроукър имаше чувството, че сенаторът не знае за пребиваването на своята сътрудничка в Лондон, при това едновременно с него…

Шофирането да Вирджиния оказа благотворно влияние върху обтегнатите му нерви. В самолета успя да подремне, но сънят му беше изпълнен с кошмари. Пред очите му постоянно се появяваше кръвта на „майор“ Том, кой знае защо приела формата на красиви розови облачета… Събуждаше се облян в пот, приглушеният грохот на реактивните двигатели изведнъж се превръщаше в тревожно бръмчене на животоспасяващата апаратура, на която окачиха Том, докато го придвижваха към хирургията…

На регистратурата на конната база „Найф Ривър“ го очакваше блондинка с каменни очи и порядъчно износен костюм за езда. Гърбът й беше толкова изправен, че навяваше мисълта за скрит под късия жакет стоманен прът… Тя мълчаливо му подаде пропуск, после го прехвърли в ръцете на двама здравеняци, които му взеха отпечатъци от пръстите и сканираха ретината на очите му. Приличаха си като братя, но най-вероятно бяха от един и същ випуск на Военната академия.

Кроукър се извърна към блондинката и я попита дали през последните четиридесет и осем часа някой е искал среща с доктор Сърман. Никой, лаконично му съобщи тя, после посочи джипа, който чакаше пред входа. Зад волана седеше мъжага с ръце на борец. Тръгнаха по тесен асфалтов път, който обикаляше плац за езда с разнообразни препятствия, в дъното се виждаха конюшните. Дълги и ниски постройки, наподобяващи казармени помещения. Асфалтът свърши, джипът започна да се спуска надолу и скоро стигна малко мостче над застояла вода, по всяка вероятност самата река Найф. Иззад близките дървета се появиха мъже с ловни кучета и небрежно преметнати през раменете пушки. Прегледаха внимателно пропуска на Кроукър, после махнаха по посока на гъстата гора.

Пътуваха сред дърветата три-четири минути, после излязоха на широка поляна, която през пролетта сигурно би била много красива. Сега обаче беше гола и мрачна, навяваща меланхолия.

Сградата на лабораторията се намираше в подножието на първия от поредица ниски, обрасли с буйна растителност хълмове. Чуваше се кучешки лай, Кроукър неволно се запита колко ли са електронните устройства, които ги държат на фокус. Джипът го стовари пред входа на нисък правоъгълник от стоманобетон с черни огледални стъкла на прозорците. Архитектите му без съмнение са търсили футуристичен ефект, но вместо него бяха получили само един хладен и противен куб, в който подслон можеше да намери само държавно учреждение.

Кроукър се представи на Дъглас Сърман, подреждайки в съзнанието си оскъдните данни за този обект, които беше успял да получи от няколко източника. Човекът насреща му имаше пестеливите и точни движения на влечуго, очите му бяха ярки, умни и внимателни.

— Можем ли да поговорим някъде на спокойствие? — попита с неутрален тон Кроукър.

Сърман, който очевидно имаше навика да избягва очите на събеседниците си, отвърна с контравъпрос:

— Официален разговор ли ще водим? Трябва ли да си взема работните материали?

— Засега не е необходимо — поклати глава Кроукър. — Нямате ли тук нещо като кафене или трапезария, докторе?

— О, да, разбира се — отвърна Сърман, потърка ръце и го поведе по дълъг коридор, който вонеше на вишнева есенция — от онези, които се използват в обществените тоалетни.

Бутна с рамо една врата в дъното и Кроукър изведнъж се оказа в приятно обзаведена стая с весели тапети и тънки пердета. Обстановката беше по-подходяща за школата по езда в предната част на имението, отколкото за научна лаборатория.

Сърман застана в средата, сякаш несигурен какво трябва да прави.

— Вие сте от хората на сенатора, нали? — попита. Очевидно имаше предвид Дидалъс.

— Да, току-що пристигам от Лондон…

Сърман му отвърна с любезна полуусмивка, ръцете му продължаваха да се мият и чупят с енергията на лейди Макбет.

— Никога не съм бил там — промърмори накрая той, от устата му излетя тих, разпокъсан смях. — Всъщност вече от доста години не съм бил никъде… Не ме пускат извън страната, знаете… Страхуват се от отвличане. — Нов пристъп на сух, подобен на кашлица смях: — Аз съм национално богатство!

— В Лондон се видях с една ваша позната. Казва се Веспър Аркам.

Сърман се размърда и някак изведнъж заприлича на опитна мишка.

— Веспър коя?… — проточи той, но веднага си пролича, че не го бива в тая игра.

— Аркам, докторе… Веспър Аркам.

— Не съм сигурен, че…

— Тя е вашата свръзка! — остро реагира Кроукър, решил да забрави за любезностите. Сърман можеше да бъде оприличен на езеро в ранна пролет, покрито с тънък пласт лед. — Много е разтревожена от факта, че сте престанали да й изпращате информация!

— Каква информация? — примигна Сърман. Кроукър прецени, че е дошло времето да използва интуицията си и да рискува.

— Информация за проекта, който сте разработвали съвместно с Абраманов, докторе! Как му беше името?… — Лицето на Сърман се сгърчи и пребледня, в гърдите на Кроукър потрепна чувството на триумф: — А, да — „Факел“…

Краката на Сърман изведнъж омекнаха, Кроукър скочи да го подкрепи и внимателно го поведе към тапицирания с весела дамаска диван.

— Добре ли сте, докторе?

Посинелите устни на Сърман с мъка се раздвижиха:

— Веспър обеща да не казва на никого за моите сведения — прошепна той.

Кроукър беше на крачка от успеха, напрежението просто се усещаше във въздуха.

— Какви по-точно бяха отношенията ви с Веспър? — попита той.

— Вижте какво! — скочи Сърман. — Благодарение на Веспър успях да запазя радиовръзката си с Абраманов. Ако не беше тя, нашите контакти щяха да потънат безвъзвратно в разни машини за кодиране и контрол на комуникациите. В замяна искаше да знае всичко, свързано с проекта за наситените неутронни полета, върху които работим… — натика ръце в джобовете си и пристъпи към един от прозорците: — Тук искам да изясня един важен въпрос… Аз не съм предател! Цял живот работя върху секретни правителствени проекти и винаги съм давал всичко от себе си. Бих казал, че съм един наистина всеотдаен учен. Но всеотдайността… — рязко се извъртя, този път очите му бяха насочени директно в лицето на Кроукър: — Всеотдайността изисква и някаква награда, дявол да го вземе! А мен ме погребаха тук! Не мога да излизам, не мога да се срещам с хора, не мога да правя нищо, без да се попълнят куп формуляри и да се отговаря на тъпи, изпълнени с подозрение въпроси! За света извън тези стени аз съм мъртъв вече пета година! Но ще ви призная нещо — бих предпочел да умра хиляди пъти в действителност, вместо да водя този живот!

— Защо не напуснете?

Сърман замръзна на място, очите му сякаш щяха да изскочат от орбитите си. После избухна в смях, тялото му се разтърси от конвулсии.

— Господи, човече! — изхълца той. — Нима не виждате къде сте? От обект като този никой не може да напусне просто ей така! Главата ми е пълна с уравнения, които имат пряка връзка с националната сигурност! — попи бликналите сълзи с ръкава си и добави: — Тази работа е доживотна… Съвсем отделен е въпросът, че когато постъпвах, никой не си направи труда да ме уведоми за това!…

Кроукър не изпита никакво съчувствие към проблемите на човека срещу себе си.

— Значи престоят ви тук няма нищо общо с проекта за наситените неутронни полета, така ли? — попита той.

— Напротив, има — отвърна Сърман с желязната логика на учен, отдавна откъснат от реалния живот. — Той каза, че ще направи своето откритие благодарение на мен… Успял е да създаде стабилен трансуранов изотоп. Знаете ли какво е трансуранов изотоп?

— Радиоактивно вещество с по-голям брой свободни атоми от тези на урана — кимна Кроукър. — И това го прави смъртоносно за хората. Зная и друго — с помощта на този изотоп той е създал страшно оръжие!

— Да, „Факел“ — кимна Сърман и рязко се отпусна на мястото си. — Мисля, че зная пътя, по който Абраманов е успял да създаде своя елемент 114, но все още не съм успял да го дублирам… — замълча, главата му уморено се отпусна между дланите. — Какви надежди имахме! Един почти неограничен източник на енергия, евтин и лесен за масово производство, край на цикличните енергийни кризи… Прекрасна мечта, нали? — главата му бавно се повдигна: — Но си остана само мечта. Абраманов създаде ужасното си оръжие и я превърна в кошмар… Най-лошото е, че материалът е високо избухлив и компактен. А това предполага създаването на ръчни атомни бомби, които могат да се пренасят едва ли не в джоб! В днешната политическа обстановка на локални етнически конфликти и терористични акции „Факел“ е съвършеното оръжие: компактно, чисто, с огромна унищожителна мощ…

Нещо прещрака в главата на Кроукър.

— Можете ли да влезете във връзка с него? — попита той.

— Не — поклати глава Сърман. — Радиосеансите прекъснаха преди пет дни, никой не отговаря на позивните ми…

— Каква връзка имате с оръжията, които се крадат от АМОП?

— Моля?

От обърканото изражение на Сърман беше съвсем ясно, че той няма никаква представа за дейността на Веспър в други обекти на АМОП. Беше решил да го накара да си събере багажа и да го остави под надзора на охраната при входа на обекта. Но сега му хрумна друго. Трябваше да открие начин да го измъкне навън, а веднага след това да влезе във връзка с Никълъс. Детонацията на „Факел-315“ трябваше да бъде предотвратена на всяка цена.

Поиска бяла престилка, после седна срещу Сърман и изсмука от него цялата налична информация за разположението на обекта и обичайните му маршрути.

Отидоха в лабораторията. Кроукър седна зад покрития с цинк рафт, а Сърман клекна зад него. Далеч по-лесно би било да вземе учения и да направи опит за измъкване веднага, но нещо му нашепваше, че трябва да остане и да изчака появата на Веспър. Не биваше да оставя на свобода един шпионин, промъкнал се толкова дълбоко в мрежата Нишики, че знае дори точното местоположение на скривалището на Оками. Беше длъжен да я отстрани, и то веднага, докато все още имаше относителен контрол върху бойното поле… Едновременно с това не можеше да се освободи от чувството, че пропуска нещо важно… Нещо, свързано с думите на Сърман…

На прага безшумно се появи неясна сянка.

— Значи вече сте тук…

Гласът на Веспър, гласът на агентката на Дидалъс. Той не помръдна, имаше чувството, че между очите му е насочен лазерен лъч.

— Елате с мен, трябва да обсъдим много неща…

Кроукър изпитателно я гледаше. Приема събитията спокойно, прецени той. Без каквато и да било изненада. Значи Дидалъс е предал необходимата информация, значи тя наистина е негов агент! Но едновременно с това има достъп и до Оками. Това пък обясняваше как неговите врагове са разбрали, че се укрива в Лондон. Тя го беше предала.

— Изглеждате страхотно — призна Кроукър, неотразимо привлечен от поредното превъплъщение на Веспър Аркам. Беше облечена в черен ластичен клин, черна копринена блузка и кожено сако от черен лак. Естествено русата й коса беше скрита под тънък шал. Беше невероятно красива. И невероятно опасна… — Наистина имаме много неща за обсъждане — кимна той и бавно вдигна биомеханичната си протеза: — Но този път съм готов да ви посрещна!

— Глупак! — просъска тя и Кроукър замръзна от изненада. — Къде, по дяволите, е Сърман? Трябва да ви измъкна оттук веднага, иначе ще ви направят на решето!

— Таши Шидаре е убит, Шоза сам отне живота си — промълви Тетцуо Акинага. — Това означава, че Вътрешният съвет вече не съществува.

Ушиба не отговори. Когато получи поканата за тази среща, първата му реакция беше да я отложи. Чувстваше се смъртно уморен. Чувството за вина, породило се в душата му след самоубийството на Шоза, започна бавно да се разсейва. Направи това, което беше длъжен да направи, и толкоз. Сигурността на „Годайшу“ трябваше да бъде съхранена на всяка цена. Трябва да се махнеш преди да си направил някоя фатална грешка и да бъдеш смазан от последиците на собствената си политика, беше казал Кен. А той го разбра много добре, това пролича и от отговора му: Когато играта се превръща в бреме, правилата се променят. И ловецът се превръща в дивеч… Спомни си как в душата му се промъкнаха нови сили, когато каза: Човек се ражда с вкус към кръвта…

Изпълнено с младежка арогантност, това изявление просто не отговаряше на истината. Кръвта беше онзи фактор, който му даваше увереност, че вижданията на Шоза и Акинага по отношение на „Годайшу“ са верни, че бунтът им срещу господството на Кайшо е основателен. Едва сега виждаше колко заслепени са били те от кръвожадния си стремеж към властта.

Шоза и Шидаре вече бяха вън от играта. Но Ушиба продължаваше да мисли, че и двамата щяха да са живи, ако не беше решението им да се опълчат срещу Кайшо. Твърдата ръка на Микио Оками несъмнено щеше да ги насочи по съвсем различен път. Сега единствено той можеше да върне вярната посока както за „Годайшу“, така и за Вътрешния съвет, който несъмнено щеше да бъде създаден отново.

— Какво е станало с младия оябун? — попита.

— Нямам връзка със смъртта му — сви рамене Акинага. — Станал е жертва на някакъв убиец в Йошино.

— Йошино? Какво е търсел там?

Намираха се в просторния, пестеливо обзаведен хол на Томи — бетонната, подобна на обелиск сграда в центъра на Токио, която Акинага беше построил като крепост. Както личеше от името й, това беше нещо като наблюдателна кула — едно от многобройните укрепени убежища на оябуна, разпръснати из целия град. Акинага мислеше и действаше като военачалник в бойна обстановка и винаги се грижеше да има поне няколко пътя за отстъпление. Пред входа имаше малък паркинг, няколко стръмни каменни стъпала водеха до масивна метална врата. Освен помещението, в което се намираха, горе имаше само една малка кухня. Тясна вита стълба водеше до следващото ниво, където имаше баня и спални. За Ушиба подобно разположение криеше редица неудобства, но то очевидно задоволяваше напълно спартанските нужди на Акинага.

Ниската масичка, край която бяха коленичили, беше покрита с изящно резбовани плочки от дървото киаки и това беше единствената дървена мебел в помещението. Върху масичката имаше поднос с чай и сладкиши. Те едва ли бяха приготвени от Акинага, по този начин оябунът му даваше да разбере, че в къщата има и други хора, винаги на разположение.

— Подозирам, че Шидаре е бил в Йошино по работа — подхвърли Акинага. — Имаше задачата да открие Никълъс Линеър и да го отстрани. Но май и той се е провалил, също като Томоо Козо…

— Което прави положението ни изключително деликатно въздъхна Ушиба. — Ако Линеър е научил, че Шидаре е якудза, при това член на Вътрешния съвет, той несъмнено ще знае и в каква посока да нанесе следващия си удар…

— А не мислите ли, че присъствието на Линеър в Йошино е доста странно? — ловко смени темата Акинага. — Защо е бил там? Възможно ли е Кайшо да се крие някъде из планината?

— Сега трябва да мислим преди всичко за Линеър — тръсна глава Ушиба. — Заради глупостта на Шоза трябва да очакваме появата му в Токио, където несъмнено ще се опита да ви открие. Аз бих могъл да помогна за…

— Според мен вие вече направихте достатъчно, дайжин — прекъсна го Акинага.

Ушиба объркано го погледна.

— Шоза и Шидаре си заминаха, останах само аз — облегна се на масичката Акинага. — А вие никога не сте били нещо повече от консултант във Вътрешния съвет, макар отдавна да забелязвам опитите ви да налагате своето мнение… Този процес започна още преди да отстраним Оками и продължава без прекъсване… — на лицето му се появи иронична гримаса: — А малкото ни упражнение го доказва по съвсем категоричен начин…

— Какво упражнение? — попита Ушиба, чувствайки как в гърдите му се промъква хлад.

— Поднесох ви Шоза на тепсия и с удоволствие установих, че го глътнахте без остатък! — изсмя се Акинага. — А той ви беше приятел! Забележително, нали?

Лицето на Ушиба придоби пепеляв цвят.

— Моля да разясните думите си. — Гласът му издайнически потрепна.

— Аз бях този, който организира заговора за убийството на Кайшо, а онзи слабак Шоза се опита да открадне оръжието ми!

— Но заговорът се провали…

— Той принуди Кайшо да премине в нелегалност — процеди Акинага. — Той го лиши от цялата му власт и влияние. Все едно, че Оками е мъртъв… — извади цигара и бавно я запали: — После се заех с обработката на Шидаре. Убедих го, че няма да има реална власт, ако не влезе в съюз с някой от членовете на Вътрешния съвет. Той беше прагматичен младеж и веднага ме разбра. Прие задачата да открие и ликвидира Линеър…

— Значи вие!… — думите заседнаха в гърлото на Ушиба.

— Разбира се, че аз! Знаех, че само танжин може да победи Линеър, а Шидаре беше такъв. За съжаление недооцених младостта му и той се провали…

— Но Шоза…

— О, Шоза… — проточи Акинага и блажено издуха облаче дим. — Рано или късно ние с него щяхме да влезем в открит конфликт. Той имаше амбицията да заеме мястото на Кайшо, аз също… Вътрешният съвет беше тесен за двама ни.

— Но той притежаваше прекалено много власт, за да се опълчите срещу него…

— Точно така. Затова го оставих на вас.

— Но Йошинори ми каза, че…

— Йошинори ви е казал това, което аз му наредих да ви каже! С него сме приятели от години, винаги сме си помагали.

— А аз му повярвах…

— Нямали сте причина да се съмнявате, на ваше място и аз бих сторил същото… — върху лицето на Акинага се появи снизходителна усмивка за голямо неудоволствие на Ушиба. — Той е прекрасен актьор, дайжин, театърът е голямата страст на живота му.

Акинага се изправи и пристъпи към малкото прозорче, наподобяващо отвърстие на бункер. Очите му се насочиха към оживената уличка, задръстена от коли.

— Сега имам всичко, което ми е необходимо. Шоза и Шидаре са отстранени, нищо не ми пречи да заема мястото на Оками.

— Но Оками все още е жив и здрав…

— Така е — прошепна Акинага, интонацията в гласа му накара Ушиба да потръпне от ужас. — Но аз зная района, в който се намира скривалището му. И когато от Плаващия град ми доставят „Факел“, Оками ще се превърне в облак сажди… Рок пък ще има преки резултати от ефективността на своето оръжие и това ще му помогне да определи цената… Съдружието ни ще стане още по-здраво…

— Ето защо сте настоявал за тесни връзки с Плаващия град — смаяно промърмори Ушиба. — Сключил сте таен договор за „Факел“ с Рок и Майк Леонфорте…

Върху лицето на Акинага се мерна призрачна усмивка, Ушиба с мъка се изправи на крака. Предсказанията на Оками се сбъдваха — „Годайшу“ попадаше под едноличната власт на човек, който беше готов на всичко.

— Ще направя всичко възможно да ви спра! — категорично заяви той.

Акинага бавно се обърна.

— Мисля, че се надценявате, дайжин — процеди той. — Вие вече нямате власт!

— А вие имате прекалено високо самочувствие!

— Имам и други неща, дайжин — усмихна се зловещо Акинага. — Между тях е и нещо като съжаление към вас… Видите ли, ние сме от едно поколение, имахме едни и същи ценности, подчинявахме се на едни и същи морални догми. Но с течение на времето вие изостанахте, дайжин… Особено силно се променихте след изчезването на Оками. Понякога имах чувството, че сте негов двойник — толкова много си приличате…

— И какво лошо има в това?

— Нищо — въздъхна Акинага и загаси фаса си в пепелник от зеленикав метал. — Искам само да ви напомня, че всички козове са в мои ръце.

Пристъпи към метална етажерка, запълнена с книги по архитектура и история, издърпа измежду тях купчина листове от оризова хартия.

— Знаете какво е това, нали? — попита той със заплашителна усмивка.

— Торинава — кимна Ушиба и усети как коремът му отново се стяга.

— Точно така — изръмжа Акинага и размаха листовете над главата си. В буквален превод „торинава“ означаваше специално въже, използвано от самураите при залавянето на престъпници. Но в речника на Якудза думата имаше доста по-различно значение — означаваше молба за покровителство от клан, останал без свой оябун. — Тези торинава са от клановете Кокоро-гуруши и Ямаучи. Те вече са на мое разположение. Аз съм единствен член на Вътрешния съвет и това автоматически ме издига до поста на нов Кайшо!

Тишината в железобетонната клетка беше оглушителна. Ушиба искаше да избяга и да се скрие вдън земя, но самурайското чувство за чест го възпираше. Трябва да остане и да получи своето наказание. Дойде време да плати за грешката, която беше допуснал, подкрепяйки плановете за свалянето на Оками. Беше приел становището на оябуните, охарактеризирали Оками като жаден за неограничена власт деспот, но на практика се получи точно обратното: Козо мислеше само как да отмъсти на Никълъс Линеър, докато Шоза и Акинага са мечтаели да заемат мястото на Кайшо. Макар единодушно да твърдяха, че Кайшо вече не трябва да има…

— Вярвам, вече разбирате каква е ситуацията — продължи Акинага. — Вие сте моя собственост, дайжин. Можете да бъдете сигурен, че ще направя всичко възможно да се възползвам от вашите връзки и влияние. След тридесет часа Оками ще е мъртъв, а моят триумф — пълен. Вие ще бъдете моята вярна дясна ръка. Аз ще издавам заповеди, а вие ще ги изпълнявате. Ще действате както и досега — в областта на международните отношения, чрез „МИТИ“ и „Годайшу“ — пристъпи напред и повелително попита: — Ясно ли ви е това, дайжин?

Ушиба напълни дробовете си с въздух и бавно го изпусна обратно.

— Да.

В тази проста думичка се събра цялата безнадеждност на положението, в което беше изпаднал.

— С вас никъде не отивам! — отсече Кроукър. — Всеки път, когато ви срещна, вие сте друг човек!

— Така и трябва да бъде — обади се от полумрака Веспър. — Нов човек, нова самоличност — според мястото и обстоятелствата… Но сега елате, в името на Бога!

Кроукър не се помръдна. Пред него тихо съскаше спиртна горелка, бледата и светлина хвърляше отблясъци върху неясния силует на Веспър. Каква ли е ролята и този път? Приличаше му на човек, чието отражение се появява в криво огледало, смесва се с други и накрая действителният образ изчезва напълно.

— Чувам стъпките му! — надигна глава тя. — Идва насам!

— Я стига! Не съм в настроение да…

— По дяволите, детективе! — смени тона Веспър. — Вече издаде Сърман пред сенатора Дидалъс, сега май искаш да се самоубиеш, а?

Честно казано, и Кроукър чуваше някакви звуци откъм дългия коридор. И те наистина се приближаваха. Дали този път казва истината? Дали човекът, който се приближава, действително ще се окаже Дидалъс?

— Хайде, сваляй маската! — изръмжа той. — Знам всичко, свързано с „Факел“! Знам, че Оками е в Лондон и бомбата ще гръмне над града именно заради него. Знам, че си го предала на враговете му!

— Другаде трябва да адресираш обвиненията си! — сопна се Веспър. — А сега си размърдай задника, иначе и двамата ще попаднем в капан! После ще ти обясня как стоят нещата…

— Господи, как умееш да лъжеш! Но за мое дълбоко удовлетворение имам сигурни доказателства, че си агент на Дидалъс, успял да проникне в мрежата Нишики! Как искаш да ти повярвам?

В гласа й се долови дълбока тревога:

— Повярвай ми само сега, за момента! Трябва да се махнем оттук, при това бързо!

Нещо не беше наред. Ако е враг, защо не го задържи до пристигането на Дидалъс? Какво би изгубил, ако й се довери? В главата му звънна предупредителна камбанка.

— Господи! — промърмори той, издърпа Сърман иззад табуретката и кимна с глава: — Добре, да вървим!

Веспър се обърна и изскочи в коридора. Шумът откъм дъното се беше превърнал в отчетливи стъпки.

Те наистина се приближаваха.

Тя отвори вратата на съседното помещение, което се оказа склад за химикали с климатична инсталация и уред за контрол на влажността. Пристъпи към един от големите хладилни шкафове и го отмести. Кроукър надникна зад него и видя нещо като стар прожекционен екран, опрян на стената. Веспър го дръпна и под него се разкри правоъгълен отвор, плътно запушен с дървен панел.

— Ще ни трябва специалната ти ръка — обърна се тя.

Той напъха стоманените си нокти в процепа и започна да вади панела, а тя поясни:

— Преди години, когато тук са се провеждали експерименти върху хора, част от обречените открили начин за измъкване…

Панелът отскочи, Веспър върна хладилния шкаф на мястото му и пропълзя в дупката. Сърман я последва, последен влезе Кроукър. Обърна се и придърпа импровизираната вратичка с помощта на нескопосано прикрепената ръчка от вътрешната й страна.

Понечи да пропълзи по-навътре, но гласът на Веспър го спря.

— Ще останем тук — рече. — Онези нещастници така и не са успели да се доберат до свободата… Ще стоим тук и ще се спотайваме.

Обзе го странно усещане. Чуваше равномерното й дишане, долавяше миризмата на фин парфюм, но не я виждаше. Представи си я такава, каквато я видя при първата им среща във фоайето на вашингтонския „Холидей Ин“, после като градинар в имението на Дидалъс… Последваха и останалите й превъплъщения — видя я такава, каквато беше по време на подслушания разговор с Маргарет, след това в ролята на привлекателна гръндж мацка на лондонското летище Хийтроу, накрая — като строга делова жена, разговаряла с Челесте и Оками… Мракът в скривалището допринасяше за чудодейното размесване на тези образи. Кроукър изпита чувството, че разговаря с филмова звезда, решила да напусне екрана и да му обърне внимание.

— Коя си ти? — прошепна той.

— Има ли значение? Стига ти да знаеш, че работя за Микио Оками.

Усети, че вече е склонен да й повярва. Преди всичко, защото Сърман беше сключил споразумение с нея, а не с Дидалъс, Ако Веспър беше агент на Дидалъс, ученият не би се страхувал, че изпратеният от сенатора Кроукър ще научи нещо за „Факел“… На практика излизаше, че Веспър знае за новото оръжие, а сенаторът — не… Тайният диалог между Сърман и Абраманов беше станал възможен благодарение на Веспър, а тя периодично докладваше на Оками…

Предпазливостта все пак взе връх и той поклати глава:

— Трябва да знам повече, за да бъда сигурен, че мога да ти се доверя.

Усети погледа на блестящите й очи в мрака.

— Маргарет твърди, че мога да ти имам доверие, но аз не съм толкова сигурна… — после, сякаш не Кроукър, а тя трябваше да направи решаваща преценка на ситуацията, забързано добави: — Според мен ти си дяволски опасен и аз й го казах… Мисля, че тя трябва да се държи максимално далеч от теб… Но и в това вече не съм напълно убедена…

— А защо трябва да ти вярвам? — въздъхна Кроукър. — Появи се в ролята на Домино и ме засипа с купища лъжи… А в ролята на Веспър прибягваш до толкова много превъплъщения, че започвам да те мисля за оракул… Освен това успях да отворя касата ти в „Моникърс“, прегледах счетоводните документи и разбрах с какво се занимава компанията „Моргана“, която ти управляваш от името на Дидалъс… Незаконна търговия с оръжие!

— Признавам, че „Моргана“ наистина принадлежи на Дидалъс — отвърна тя. — Но това, което си видял в папката, бяха фотокопия от документи, които възнамерявах да изпратя на Оками.

Кроукър замълча. Думите й бяха убедителни, имаха всички шансове да се окажат и верни.

— Ти също не си чужд на лъжите — отбеляза Веспър. — Освен това успя да ме изплашиш до смърт! Защото следеше Маргарет, а покрай нея и мен…

— Вярно е, и двамата се надлъгвахме… Но ти пропусна да споменеш, че сенаторът Дидалъс ръководи и АМОП…

— Ти пък забрави да си спомниш за срещата си с Чезаре Леонфорте в една кръчма, нали? — язвително подхвърли тя.

Кроукър изведнъж разбра по какъв начин са възприемали нещата Веспър и Маргарет. Двамата с Гадняра седят в кръчмата и плюскат като крадци след успешен удар и вероятно замислят нови операции… Пресвети Боже, нима Маргарет допуска, че е преминал на страната на противника? А всъщност защо не? Беше на крачка от това, на опасно близка крачка… Какво ще каже на мафиотския главатар, когато дойде време да докладва за мрежата Нишики? Все още не беше мислил по този въпрос, надяваше се на моментното вдъхновение…

— Значи сте решили, че работя за Гадняра, така ли? — попита горчиво той. — Но какво ви накара да промените…

Ръката й покри устата му, той напрегна слух в опит да разбере какво става отвъд тънката преграда. Успя да различи леко стържене, сякаш някой местеше стол по теракотените плочки. Това означаваше само едно — вече го търсят. Свит в дъното на дупката, Сърман потръпна толкова силно, че и двамата го усетиха. Целият се беше превърнал в слух, не се интересуваше нито от Кроукър, нито от Веспър…

Хората на Дидалъс.

Звуците постепенно заглъхнаха, но от тялото на Веспър продължаваше да се излъчва напрежение. Измина сякаш цяла вечност. Най-после тя свали ръката си и прошепна:

— Разбрах, че съм сбъркала в момента, в който ти се нахвърли върху човека на Чезаре в Холанд парк…

— Значи си знаела, че съм те проследил и в Лондон?

— Преди да отлетя от Вашингтон, аз се отбих в „Моникърс“. Не беше Бог знае колко трудно да разбера, че някой е ровил в сейфа, не е нужно да съм гений, за да открия точно кой…

— Защо не направи опит да ме спреш, след като си знаела, че съм по петите ти?

— Направих такъв опит — отвърна тя. — Ако си спомняш, пробутах ти няколко фалшиви сведения… Но ти не се хвана. Би трябвало да преценя това…

— Какво искаш да кажеш?

— Нима не знаеш? Маргарет те обича…

Обзе го огромно чувство на облекчение, изведнъж му се прииска да се наведе в мрака и да я целуне.

— Не виждам смисъла — промърмори.

— Какъв смисъл търсиш, когато става въпрос за любов?

— Исках да кажа, че звучи абсурдно…

— Само в случай, че твоите чувства са други…

— Но ние с нея сме от двете страни на закона!

— Сигурен ли си? По тази логика това важи и за нас с теб! Но ти знаеш, че не е така…

Даде му възможност да възприеме думите й, после добави:

— Споделяйки всичко това с теб, аз поемам огромен риск. Но искам да знаеш, че за Маргарет бих дала и живота си!

Работата започва да прилича на китайска главоблъсканица, рече си Кроукър. Трябва да отвориш едно квадратче, за да получиш достъп до останалите…

— Мисля, че те разбирам — промърмори той и усети как напрежението й започва да спада. Заприлича му на невидима змия, стояла прекалено дълго в позиция за атака. — Но как ще се измъкнем оттук, без да ни спипа многоуважаемият Дидалъс?

— Пътят е само едни. Ще трябва да вървим по стъпките на обречените…

— Но нали каза, че те не са успели да се доберат до свободата?

— Точно така. Сега ще разберем какво им е попречило.

С очите си видях как Леонфорте застреля баща ми, беше казал Таши. Като куче, направо на улицата… Но най-лошото беше, че това му достави удоволствие. Облиза си устните и нададе тържествуващ вик, после направи няколко танцови стъпки около трупа и едва след това го замъкна в джунглата.

Ето какъв е човекът, с когото Коей беше живяла цели шест месеца. Човекът, който се е влюбил в нея и за когото тя е трябвало да се омъжи. По всяка вероятност Никълъс щеше да се изправи очи в очи с него, разбира се, ако успее да проникне в Плаващия град.

Все още беше в плен на радостната възбуда от срещата с Коей. Отново трябваше да се разделят, но това вече беше без значение — тя обеща да замине за Токио и да чака завръщането му при Танцан Нанги, неговия приятел и съдружник.

— Вече е време да сложа край на изгнанието си тук — каза тя малко преди Никълъс и Ван Киет да си тръгнат. — Ужасно се страхувам, особено след като напуснах Майкъл. Не мога да забравя как ме гледаше… — потръпна и се притисна в прегръдките му.

— Майк Леонфорте вече и с пръст не може да те докосне — промълви той.

Коей се вкопчи в него.

— Не го познаваш — прошепна тя. — Умен и безскрупулен, той винаги постига това, което си е намислил.

Никълъс повдигна брадичката й.

— Чуй ме — рече. — Ще заминеш за Токио и ще разкажеш на Нанги абсолютно всичко. Той знае какво да направи — пламенно я целуна и добави: — Ще се видим много по-скоро, отколкото предполагаш.

Тръсна глава и се върна в настоящето. Джипът се носеше по напуканата настилка на магистралата, която се беше опънала право на север. Сайгон беше останал на половин ден път зад тях. Ван Киет беше в мрачно настроение. След срещата между Никълъс и Хюн Ван Диш нещата вече не бяха под негов контрол и това го дразнеше. Таши е мъртъв, а Никълъс знае пътя към Плаващия град…

— Като влезем вътре, Рок ще го оставиш на мен — изръмжа той. — Знам как да се оправям с типове като него!

Никълъс запази съмненията за себе си. Ван Киет кипеше от ярост, а това чувство пречи на разсъдъка. Освен това беше готов да вдигне във въздуха не само Рок, но и всеки, който се изпречи на пътя му. Сега най-важното за Никълъс беше да получи отговор на един въпрос от изключително значение: защо Плаващият град е толкова важен за Акинага и Шоза, а и за Микио Оками? И в тази връзка съвсем не му беше безразлично дали Рок и Майк Леонфорте ще бъдат убити насред крепостта си, или ще бъдат живи и готови да му предоставят този отговор…

— Трябва да обсъдим начина, по който ще подходим към Рок и Леонфорте — поклати глава той.

— Ето го — изръмжа Ван Киет и потупа приклада на сгъваемия си автомат МАК-10. — Всички останали ще ни превърнат в покойници…

— Не може да няма и друг — възрази Никълъс.

— Не познаваш тези копелета — въздъхна Ван Киет и увеличи скоростта. — Двамата с Таши ги дебнем вече втора година. — Майсторски задмина два раздрънкани камиона, които хвърляха облаци дизелов пушек в здрача на настъпващата нощ. — Само по един начин можем да се разправим с тях. Да се опитваме да разговаряме, означава да си губим времето… О, Буда!…

Пътната настилка пред джипа изведнъж се превърна в гейзер от асфалт, камъни и свистящи във въздуха остри късове бетон. Взривната вълна отнесе челното стъкло като перце, Ван Киет изкрещя, пусна волана и посегна към лицето си, улучено от метална частица.

Никълъс се хвърли отгоре му, успя да стигне спирачния педал, ръцете му рязко завъртяха волана наляво. Отгоре му връхлетя гъст облак задушлив дим. Въпреки това съумя да избута Ван Киет от шофьорското място, миг преди джипът да се разклати на ръба на дупката, зейнала в резултат на експлозията. Очите му направиха светкавична преценка на положението. Инерцията несъмнено щеше да ги вкара в дупката, последиците от това бяха непредвидими. Изблъска Ван Киет към задната седалка, стисна волана с две ръце и използвайки инерцията на тежкото возило, рязко го изправи. Джипът политна наляво и застана на две колела. Десните гуми прелетяха на сантиметри над дълбокия кратер, но левите продължаваха да държат пътя. Ръцете му внимателно балансираха, започна да убива скоростта с помощта на предавките, без да докосва спирачния педал. След няколко десетки метра колата тежко падна на четири колела, изскърца и започна да спира.

— Какво, по дяволите…

В същия момент тресна втора експлозия, муцуната на джипа подскочи нагоре.

Никълъс разтвори танжинското си око и се остави на инстинктите. Ръцете му пуснаха волана, мускулите му се разхлабиха. Тялото му се претърколи встрани и падна в полегатата канавка. В същия миг се разнесе трети взрив, склонът се разтърси на сантиметри от него. Отлетя назад, главата му влезе в болезнен контакт с дънера на близкото дърво. За миг беше зашеметен, очите му напразно се опитваха да се фокусират.

На стотина метра от себе си видя да се полюшва окървавената фигура на Ван Киет, успял да изпълзи от купчината ламарини, преобърната на една страна. Автоматът му беше насочен към храсталаците оттатък пътя. Никълъс напрегна взор и видя огромен мъж с военна униформа, който бавно се надигаше от прикритието си. През рамото му беше преметнат гранатомет LAW-M 72 — оръжие, което по време на Виетнамската война се използваше за борба с танкове. Трябва да е як като бик, за да го носи по този начин, помисли Никълъс. Лицето беше грубо и обветрено, с невероятно сини очи, хладни и жестоки. Русата му коса беше подстригана късо, но това с нищо не допринасяше за някаква прилика с американските войници, които беше виждал Никълъс. Придвижваше се по-скоро като азиатец — пъргаво и сигурно, центърът на тежестта му беше в долната част на корема. От цялата му фигура лъхаше самоувереност. Както физическа, така и психическа… Изражението на лицето му ясно доказваше, че войната отдавна е изтръгнала всичко човешко от него… В момента, в който страховитото оръжие се насочваше към Ван Киет, Никълъс разбра, че вижда пред себе си самия Рок — императора.

— Махай се оттук! — изкрещя Ван Киет. — Луд ли си? В тази страна има закони!

— Тъпо, мазно ченге! — изръмжа Рок, без да прекъсва движението си напред. — Аз командвам тук, а не ти!

Никълъс нададе предупредителен вик, но Ван Киет не го чу, заслепен от омраза. Пръстът му натисна спусъка, разнесе се дълъг автоматен ред. Но тялото му беше изгубило прекалено много кръв, ръцете му трепереха, куршумите изсвириха високо над главата на Рок.

— Тъпак! — изръмжа онзи и Никълъс светкавично смени посоката на движението си. — Смотан кретен! Щях да се погрижа за теб, ако беше приел офертата ми!

— Аз не се продавам! — изкрещя Ван Киет.

— Тогава ще умреш! — нито едно мускулче върху лицето на Рок не помръдна, докато пръстът му натискаше спусъка на гранатомета. Никълъс се просна по очи.

От широкото дуло със свистене излетя ослепителна светкавица, зарядът експлодира на сантиметри от Ван Киет. Тялото на инспектора литна нагоре, най-малко на петнадесет метра от настилката на пътя. Рок го улучи с такава лекота, сякаш стреляше с помощта на оптически мерник. Останките на нещастника, превърнали се в кървави парцали, започнаха да се сипят на шосето със смразяващ кръвта тътен.

Рок не забави движението си нито за миг. Без да обръща внимание на кървавия дъжд, той заобиколи кратера от новата експлозия, зареди гранатомета и се насочи към Никълъс.

— Отдавна чакам тая среща, копеле! — изръмжа той.

Никълъс беше прибегнал до Тао-тао, за да си прочисти главата и да възстанови нормалните си реакции.

— Рано или късно щях да те пипна! — извика той.

— Ще видим кой кого ще пипне! — зловещо се ухили Рок и насочи смъртоносното оръжие в гърдите му. — Хайде, мърдай! Ще ми погостуваш ден-два в Плаващия град, пък тогава ще говорим! И гледай да не правиш излишни движения, щото малко ми трябва! — усмивката му се разшири: — Кой знае, когато се озовеш в шибаната клетка, може пък и да съжаляваш, че не си мръднал!

Ушиба мислеше за Акира Шоза. Седнал в просторния министерски кабинет, той не обръщаше внимание на телефонния звън, потракването на факс машините и тихото съскане на лазерните принтери, които размножаваха решенията му и ги правеха достояние на останалите министерства и средствата за масова информация. Току-що беше приключил едно спешно заседание с министър-председателя и министъра на строителството, но в главата му не остана никакъв спомен от него. След двадесет минути трябваше да започне брифинг с представителите на печата, който се провеждаше всяка седмица с участието на Танака Гин. Знаеше това благодарение на електронния календар върху бюрото си, три пъти дневно захранван с текуща информация. Но днес думите бяха лишени от смисъл.

Цял живот се беше борил да върши онова, което е добро за Япония. От годините на най-ранно детство беше започнал да се подготвя за тази задача, усвоявайки сложните правила на „канрьодо“ — законите на самурая бюрократ. В името на тази кариера се беше отказал от личен живот, така и трябваше да бъде — изискванията към самурая бюрократ са свързани с дисциплина и всеотдайност и по нищо не се различават от изискванията към самурая боец… До този момент не му беше хрумвало да се запита защо е така.

Стана и замаяно пристъпи към етажерката от солидно дърво в ъгъла на кабинета. Напълни чашата си с ледена вода, изпи я до дъно и насочи поглед към прозореца, зад който сияеха разноцветните реклами на Токио. Но очите му не виждаха нищо, мислите му бяха насочени навътре, към собствената му душа.

Каква беше първата му мисъл, когато разбра, че Шоза се е самоубил?

Благородно е да умреш по собствено желание, сам да избереш времето и начина за раздяла с живота. Защото е немислимо да бъдеш зависим от милостта на врага, още по-трудно е да водиш жалък живот зад решетките…

Вече можеше да понася мисълта, че живее под вдигнатата гилотина на рака, примири се с факта, че ще диша с тази мисъл, че буден или заспал ще носи смъртоносната заплаха до края на дните си. Започна да приема болестта като близък приятел, като гост от друга планета, друга форма на живот. Разбра, че няма смисъл да се бори със състояние, което не може да промени.

Но сега нещата вземаха друга насока. Ставаше въпрос за Тетцуо Акинага — някогашния приятел, превърнал се в смъртен враг, протягащ ръце към господството над душата му. Не, това е немислимо. Напълно изключено!

Примигна, очите му бавно се фокусираха върху контурите на града, в който беше прекарал живота си. Токио е Япония. Или поне душата на нова Япония… Със закъснение осъзна правотата в думите на Шоза. Те бяха верни не само по отношение на Япония, но и по отношение на американците. Двете страни се оказаха тясно свързани, особено днес, в условията на новите процеси в света. Връзката им носеше както изгода, така и значителна опасност. И на моменти тази опасност беше толкова голяма, че заплашваше самото им съществуване.

Шоза беше прав да поддържа контактите си с Америка. Те щяха да оцелеят, въпреки интригите и опитите за чужда намеса. Японците имат нужда от дипломатическия опит и новаторството на Америка, американците пък се нуждаят от етиката, невероятната трудоспособност и умението да се усъвършенства един вече готов продукт, които са главни съставки на японския потенциал.

Самият Ушиба цял живот се беше борил срещу американското влияние в родината си, това почти го уби. Но трябваше ли Шоза да умре, за да прозре истината? Това беше само един от многобройните въпроси, на които не можеше да даде отговор. Такава е човешката природа, тежко въздъхна той. Задаваш въпроси, на които не можеш да отговориш, но това не те отчайва и ги задаваш пак…

Обърна се към бюрото, включи интеркома и нареди да повикат Юкио Хажи — младежа, на когото преди време беше услужил с пари. Шестдесет секунди по-късно той вече беше на прага, свел глава в почтителен поклон.

— Влезте и затворете вратата, Хажи-сан.

— Хай.

Младият служител пристъпи и се настани в същия стол с метална рамка, в който беше седял, когато сподели с Ушиба временните си финансови затруднения. Ушиба отвори едно от чекмеджетата на бюрото си и отправи поглед към вградената в него стоманена каса. В деня, в който разбра точната диагноза на своето заболяване, той заключи тук някои предмети с важно значение. Тогава не беше сигурен дали ще ги използва, дори не знаеше дали ще се наложи да отключва касата. Но самото им присъствие там го караше да се чувства по-спокоен.

— Как вървят вашите работи, Хажи-сан? — приятелски попита той. — Страхувам се, че напоследък съм твърде зает, за да бъда в течение…

— Справям се, нямам особени проблеми… — отвърна с известна нервност Хажи. Все пак не всеки ден го канеха на разговор в кабинета на министъра. — Въпросът с отпускането на държавна земя скоро ще бъде решен, чакам потвърждение от Бюрото за контрол над електронната промишленост. Нещата малко се усложняват, защото съгласие трябва да се вземе и от Дирекцията по международна търговия…

— Да, разбирам — кимна с глава Ушиба и на устните му се появи тъжна усмивка. Преди години тази тема несъмнено щеше да го развълнува не по-малко от Хажи, но сега мислите му бяха другаде, далеч по-важни въпроси чакаха своето решение. — Радвам се, че се справяте с трудностите.

— Няма проблеми, дайжин.

— Много добре — кимна Ушиба и потъна в дълбоко мълчание. Така изтекоха няколко безкрайно дълги секунди, после в ръката му се появи, малко бронзово ключе и вратичката на касата се отвори. Вътре имаше акуратно сгънато лилаво-черно кимоно от фина коприна, а под него — дълъг и остър нож „вакизаши“ в кожен калъф.

— Моля да ме извините за момент, Хажи-сан — каза той, стана и се оттегли в стаята за почивка зад кабинета. Върна се облечен в кимоното.

Хажи скочи на крака и извика:

— Дайжин, не!

— Ваш дълг е да ми помогнете — погледна го в очите Ушиба. — Така повелява „канрьодо“.

Мъка пробяга по лицето на Хажи, но главата му покорно се сведе надолу:

— Да, дайжин…

Ушиба пристъпи бос до средата на стаята. Там коленичи и внимателно разпъна полите на кимоното. В ръката му се появи „вакизаши“.

— Това е последният урок, който ще получите от мен — топло, прошепна той. — Приемете го с цялата си душа.

— Да, дайжин — отвърна Хажи и коленичи до него.

— Трябва да го разберете и да му повярвате.

— Да, дайжин.

Ушиба затвори очи и се приготви. По ирония на съдбата щеше да отнеме собствения си живот не за да се спаси от последната фаза на рака, а за да се освободи от затвора, издигнат от човешки ръце. Защото си даваше сметка, че болестта може да приеме далеч по-лесно, почти с радостна готовност… Помисли си за Микио Оками и душата му се сви на топка. Защото съвсем съзнателно беше помогнал да бъде убит единственият човек, който би могъл да ги освободи от зловещите пипала на Акинага, свил се като змия в пазвата на организацията.

— Готов ли сте?

— Да, дайжин.

Последният човек, за когото си спомни, беше Танака Гин. Сърцето му се сви от мъка. Двамата с него бяха като самотни пътешественици, срещнали се сред непристъпни планински пущинаци и решили да си помагат по силата на простото човешко състрадание. После в съзнанието му се появиха стихове и всичко останало изчезна. Душата му потръпна от възторг пред гениалната простота на „хайку“, ножът бавно потъна в корема му. Странно, но не изпита почти никаква болка… Ръцете му започнаха да треперят, Хажи се приведе и ги покри със своите. Устните му мърдаха в беззвучна молитва. На кого се моли, замаяно се запита Ушиба.

После, преплели воля и дух, те заедно направиха втория, фатален прорез…

Ушиба имаше чувството, че се разтваря във вода. До ушите му достигна тих плясък, в съзнанието му изплуваха стиховете на хайко, което снощи беше прочел в къщата на Танака Гин. Водата се превърна в пара и той усети как се отделя от пода на кабинета си. Погледна надолу и видя пребледнялото лице на Хажи, който продължаваше да притиска ръцете му върху дръжката на „вакизаши“. Кой е този човек? Какво прави тук?

После пред очите му се разстла непрогледен мрак, бързо прогонил светлината на първия есенен ден… А сред него блеснаха вишневи цветове, прекрасни и свежи… Накрая всичко изчезна.

Седемнадесета глава

Плаващият град | Токио | Вирджиния

Клетката се намираше върху спечената земя на нещо като площад, около който се издигаха основните сгради на Плаващия град. Вдясно от нея беше къщата на Рок и Майк Леонфорте, а вляво — солидната бетонна сграда на лабораторията на Абраманов, в която се помещаваха ускорителят на неутрони, депото за съхранение на елемент 114 и складът, където „Факел“ дремеше като опасен звяр.

Клетката нетърпимо вонеше. Подът й беше покрит с фекалии и кървави петна, в единия от ъглите — сякаш нарочно оставена там от аранжор със зловещо чувство за хумор — проблясваше кървавочервена човешка бедрена кост, наскоро очистена от месо и сухожилия.

Рок се наведе да я вдигне, после, пристъпвайки на крачка зад Никълъс, започна да пляска с нея по дланта на ръката си. Половин дузина от хората му бяха наобиколили клетката, в ръцете си стискаха автомати АК-47, готови за стрелба. Рок едва ли имаше нужда от подобна охрана, но такива бяха правилата на шоуто — трябваше да демонстрира неограничената си мощ. Никълъс беше претърсен основно и грубо, но въпреки това Рок пожела да покаже храброст пред своите подчинени и влезе в клетката с голи ръце.

По време на пътуването до Плаващия град Никълъс не получи нито вода, нито храна. Завързаха му очите още преди да го натикат в джипа на Рок, веднага след това усети остро убождане малко над лакътя. Както и в случая с руснака В. И. Павлов, той беше принуден да прибегне до Тао-тао и благодарение на чудотворните му способности организмът му започна да разгражда химическия състав на приспивателното още преди то да прояви своето въздействие.

— Виждам, че си се събудил, главата ти сигурно е замаяна — приятелски подхвърли Рок, очите му изследваха лицето на Никълъс с вниманието, с което пластичен хирург се готви за операция. — Не се безпокой, скоро ще те излекуваме… Може би ще ти е интересно да научиш, че много известни хора са изкарали последните дни от живота си тук. И реакцията им на нашето лечение винаги е била различна… Ако бях учен, положително щях да напиша труд върху реакциите на човешкия мозък при екстремални обстоятелства. — Кокалът плесна върху месестата му длан. — Партньорът ми До Дук беше такъв човек…

— До Дук беше убиец!

— Всички сме убийци, Линеър — усмихна се Рок. — Включително и ние с теб. Не се опитвай да се разграничаваш от нас.

— Но До Дук наистина беше по-различен! Зная как са го подготвяли виетнамските нунги, зная, че е избрал бялата сврака за свой талисман и е поел проклятието на Божи пратеник… Но действията му са били ръководени от друго чувство — от любовта към една жена, която е била по-силна от болката… Познавам приятеля ти До Дук далеч по-добре, отколкото си мислиш… И това ме кара да ти се чудя…

Рок не каза нищо, чертите на лицето му бяха непроницаеми.

— Можеш да се чудиш колкото си искаш — изръмжа накрая той. — Хич не ми пука!

Протегна ръка между решетките и един от пазачите тикна спринцовка в дланта му. Пристъпи към Никълъс, автоматите като един се насочиха в гърдите на затворника.

— Майната им на разсъжденията, майната им на всички интелектуални напъни!

Заковал светлите си очи в лицето на Никълъс, той заби спринцовката в ръката му и натисна буталцето.

— Майната ти и на теб, Линеър!

Обърна се и излезе, вратичката се захлопна. Вдигна гранатомета си и го насочи в гърдите на Никълъс. Той ясно усещаше раздвоението му, обзе го странното чувство, че войната никога не е свършвала… Всъщност това чувство беше далеч по-живо в душата на Рок, който отказваше да признае дори пред себе си, че бойните действия отдавна са приключили. За него войната беше живот, беше най-основателната причина за оставането му в Югоизточна Азия. Тук можеше да поддържа жива илюзията си, докато в Щатите това беше немислимо — там има закони, които трябва да бъдат спазвани.

У него отдавна не съществуваше връзка с цивилизования свят, тя беше окончателно прекъсната от химикалите за обезлистяване на джунглата, бомбените килими и самотните изстрели на снайперистите в четири часа сутринта. Вонята на изгоряла човешка плът беше попила дълбоко в порите му, като парфюм в бельото на субретка. Никога нямаше да се отърве от нея, тя отдавна се беше превърнала в част от съществуванието му. А вероятно и не би могъл да живее без нея… Беше изградил своя свят тук, в сърцето на виетнамската джунгла, можеше да бъде победен само ако някой успее да го откъсне от тази среда, от тайнствения Плаващ град…

Силните наркотици отново се нахвърлиха върху нервната система на Никълъс, той се принуди да повтори процеса на хиперметаболизация, който вече беше приложил по пътя към Плаващия град. Напрежението беше огромно, но друг начин просто нямаше. Тропическата нощ се спусна внезапно, без прелюдията на по-умерените географски райони. Във въздуха жужаха насекоми, в клоните на дърветата чуруликаха птици, далечен рев на хищник изпълваше мрака, сред който безпомощно примигваха слабите крушки на града, захранвани от генератор. Лумнаха огньове, в ноздрите на Никълъс се блъсна апетитната миризма на печено. Несъмнено това също беше част от мъченията на Рок.

Проснат по гръб на мръсните дъски, Никълъс наблюдаваше пазачите си през полуспуснати клепачи. Бяха четирима, въоръжени с калашници. Започна да изчислява шансовете си за измъкване, да чертае траекторията на евентуалните си ходове. Едновременно с това напрягаше душевните си сили, за да достигне до „кокоро“ — дълбоката същност на Тао-тао.

— Чуваш ли ме? — прошепна някакъв глас на сантиметри от главата му. — Не, не мърдай, всичко е наред… Зная, че би трябвало да си в безсъзнание, така поне си мисли Рок… Но той е малко по-самоуверен от мен и се мисли за истински Супермен, особено след като До Дук му разкри част от тайните на месулетите… Ние с теб обаче знаем, че не е никакъв Супермен. Просто защото не притежава уникалната самодисциплина на До Дук… А ти си човекът, който успя да го убие, и това също те прави уникален…

Никълъс долови шумоленето на дрехи, собственикът им очевидно се настаняваше до клетката.

— Много исках да те срещна, чувал съм интересни неща за теб… Зная за Тао-тао доста повече от Рок, защото не съм толкова праволинеен… Сигурен съм, че наркотикът изобщо няма да ти подейства. Дори цианид да ти беше инжектирал, ти пак щеше да си жив и здрав, в пълно съзнание. Нали така? Защото владееш техниката на хиперметаболизацията. Една наистина чудотворна техника, която би побъркала всеки западен лекар… — Тих смях, после: — О, много бих искал да присъствам на подобен сеанс…

Настъпи тишина, нарушавана от далечните крясъци на птици и маймуни.

— Защо не… А, ето — знаех си, че ще поискаш да ме погледнеш…

Никълъс видя красиво мъжко лице с внушителен нос и сиви, печални очи. Прошарената му коса беше дълга, имаше малка, добре поддържана брада. Беше лице на властен човек с радикални възгледи за света; на човек, който рядко променя веднъж взетото решение. Никълъс веднага усети, че обича словото и вероятно е отличен оратор. Личаха му годините, прекарани в планините на Виетнам, по всяка вероятност именно те бяха направили възгледите му толкова радикални. Това можеше да бъде само един човек — Майкъл Леонфорте.

— Оценяваш в проценти заплахата, нали? Май усещам как действа Тао-тао, кожата ми чувства докосването на твоето „ки“… Но може би си въобразявам и всичко се дължи на някаква автохипноза…

Майк извади пура, отхапа крайчето й и я запали. Известно време гледаше колелцата синкав дим, които бавно се разтваряха в нощния мрак.

— Зная това-онова за хипнозата — продължи той. — Особено за масовата хипноза… Всички философи се стремят да овладеят това сложно изкуство. И знаеш ли защо? Защото без последователи философът е нула. Колкото повече са те, толкова по-добре… Също като в религията. Философията е революция. И аз съм точно такъв — революционер — издуха облак дим над главата си и добави: — Би трябвало да познаваш тази философия, защото баща ти беше революционер…

Усмихна се лукаво, като вуйчо, решил да разкрие пороците на нощта пред младия си племенник!

— Проучил съм баща ти из основи… Не беше лесно, особено тук, сред пущинаците. А и Полковника се оказа един от най-потайните хора, на които съм се натъквал… По-потаен дори от моя баща, който толкова често сменяше самоличността си, че накрая положително беше забравил своето истинско име.

Сви рамене:

— Разбира се, потайността е единствената обща черта между Джони Леонфорте и полковник Линеър. На практика те бяха коренно различни хора…

Може и да не вярваш, но аз дълбоко се възхищавах от баща ти. Горещо желаех да е мой баща, завиждах на забележителния му ум. Сам, със собствените си ръце той успя да създаде „МИТИ“ — най-мощната административна институция на съвременна Япония. Виждам, че този факт не ти е известен… Но баща ти дълбоко ненавиждаше старото МТИ — Министерството на търговията и индустрията, защото то даваше подслон на куп военнопрестъпници и упражняваше пълен контрол върху японската икономика по време на войната. На даден етап му идва великолепното хрумване да слее МТИ с Търговската палата, която той познава отлично, благодарение на тесните и контакти с командването на Окупационната армия. На практика Търговската палата е била създадена да координира търговията с Окупационните власти — тоест с Америка. А баща ти открива, че тя контролира и Фонда за международна търговия, чрез който се разпределят американските помощи.

Изключително умен и прозорлив, той още през 1948 година разбира, че външната търговия е единственото спасение за Япония. И се заема, с помощта на неколцина висши японски функционери, да въздаде Министерството за международна търговия и индустрия, получило наименованието „МИТИ“. С това успява да реализира двете си главни цели — да посочи верния път за икономическо развитие на Япония и едновременно с това да отстрани противниците на демократичните промени. Този гениален акт поставя началото на процес, който продължава и до наши дни…

Майк пое дим от пурата и го задържа в гърдите си необичайно дълго време.

— Но синовете на двама забележителни мъже се срещат при обстоятелства, които не могат да бъдат наречени особено благоприятни… За мен това е без значение, защото усилията ми са насочени към грубо реконструиране на миналото и вграждането му в настоящето и бъдещето. Разбираш ли ме? Съмнявам се… Рок не ме разбира, а той съвсем не е глупак. Дойде тук преди десетилетия, направих го свой партньор и мисля, че постъпих умно… — очите му замислено се спряха върху горящия връх на пурата: — Но браковете се разпадат, империите рухват… Остава само бъдещето… Подобно на повечето хора и Рок живее единствено с настоящето. Чувства се по-удобно така, макар настоящето често да се оказва блед спомен от златното минало… Е, много ми беше приятно да си побъбрим — рязко се изправи Майк. — Някой ден отново ще го направим… — тръсна пепелта от пурата си, изсмя се и изчезна в мрака на нощта.

Никълъс проследи силуета му, насочил се към вратата на отсрещната сграда. Лежеше, без да се помръдва, и концентрираше мисълта си върху няколко основни въпроса. Защо се появи Майк? За да злорадства?

Едва ли. Това повече би подхождало на Рок. Може би каза истината — довело го е любопитството. Но имаше и друго. Сред философските му изблици, желанието за реконструкция на миналото и наистина смайващите разкрития за ролята на Полковника при създаването на „МИТИ“ прозираше и един твърде любопитен факт — между него и Рок съществуваха дълбоки различия. Майк беше готов да продължи пътя си сам. Империите рухват…

На плаца с ръмжене изскочиха тежки камиони, фаровете им прорязаха мрака. Никълъс внимателно извърна глава. Край каросериите се появиха множество мъже и започнаха да товарят продълговати сандъци.

„Факел“ беше готов за транспортиране. Майк Леонфорте — също.

Този гениален акт поставя началото на процес, който продължава и до наши дни… Какво искаше да каже с тези думи Майк? Изглежда искаше да му внуши, че някаква огромна конспирация от следвоенните години продължава да се развива и разширява. Възможно ли е това, или Майк просто е превъртял? Търговията с наркотици и оръжие беше донесла огромно състояние и на двамата. Бяха пълни монополисти, отдавна отстранили най-сериозните си конкуренти в световен мащаб. С търговски методи или просто чрез гранатомета на Рок. Поддържаха тесни връзки с американското правителство чрез сенатора Дидалъс, бяха на „ти“ с висши японски представители благодарение на „Годайшу“. Но Майк каза, че смята да продължи сам. Накъде? Кой бизнес би го съблазнил след всичко, което бяха постигнали с Рок? Никълъс разбра, че трябва да открие това и едва после да мисли за бягство от Плаващия град.

Отново провери позициите на охраната. После затвори очи и бавно потъна в бездънната пропаст на „кокоро“. Леко докосна мембраната, чийто ек щеше да вдъхне живот на Тао-тао.

За пръв път усети разделението в душата си. Акшара и Кшира течаха като пълноводни реки, преплитаха се една в друга, могъщи потоци от светлина и мрак.

Теорията за съединението между двете е мит, беше казал Таши в последната нощ на своя живот. Там, сред непристъпните върхове на Йошино. Не се оставяй да бъдеш заблуден. „Корьоку“ е единственият път към „шукен“, а главната роля на това изключително състояние на духа е да разделя потоците на светлината и мрака в съзнанието…

Никълъс се опита да направи точно това. Но без „корьоку“ можеше да ги задържи разделени само за секунда. Това му отнемаше толкова много психически сили, че скоро беше принуден да се откаже. Но в този кратък миг успя да зърне божествения „шукен“ отблизо, някак изведнъж му се изясниха много неща. Увери се, че душата му продължава да е наранена от погрешното, нарочно погрешното танжинско обучение, което беше получил преди години… Достигнал на крачка от „шукен“ благодарение на Таши, той вече знаеше, че двете части на Тао-тао трябва да бъдат разделени в съзнанието му. Без помощта на „шукен“ Кшира несъмнено щеше да вземе връх над Акшара и той щеше да се превърне във вечен пленник на злото, като Канзацу — някогашния му учител танжин…

Свит на топка, той ясно усещаше точното местоположение на четиримата пазачи. Ароматът от пурата на Майк продължаваше да дразни обонянието му. Богат и силен, прекалено близък и жив…

Внимателно извърна глава и я видя. Пурата беше забита в пръстта на сантиметри от клетката, огънчето и примамливо проблясваше в мрака.

… Истинското състояние на нещата… Вие сте моя собственост, дайжин, и бъдете сигурен, че ще се възползвам в пълна степен от вашето влияние и връзки. След тридесет часа Микио Оками ще бъде мъртъв и триумфът ми ще е пълен… Вие ще бъдете моята вярна дясна ръка. Аз ще издавам заповедите, а вие ще ги изпълнявате. Главно в областта на международните отношения, чрез „МИТИ“ и „Годайшу“… Ясно ли ви е това, дайжин?

— Да…

Танака Гин гледаше как младият мъж на име Юкио Хажи протяга ръка и натиска бутончето на портативния магнетофон. Дълго време не каза нищо, в съзнанието му се завърна ужасният миг, в който го извикаха по спешност да се качи в ъгловия кабинет на Ушиба. Работата в министерството замря, хората стояха на крака край работните си места, времето сякаш спря. Имаше чувството, че единствен той притежава дарбата да се движи. Отново видя тялото на Ушиба, сгърчено върху килима. Юкио Хажи се беше надвесил над него. „Седни!“, заповяда му с остър глас Танака Гин, сякаш се обръщаше към куче. После вдигна телефона и се свърза със службата си. След броени минути тук щеше да е пълно с полиция, последният покой на Ушиба щеше да е безвъзвратно нарушен.

— Какво се случи тук? — меко попита той и се отпусна на един стол.

Изслуша разказа на Хажи, пристъпи към прозореца и замислено, сякаш на себе си, промълви:

— Защо трябваше да отнеме живота си?

— Мисля, че имам отговор на този въпрос — отвърна младежът и пусна записа.

— Как се добрахте до тази лента? — попита Танака Гин. — Може би дайжинът ви е помолил да ми я предадете след смъртта му?

— Не. Дайжинът не подозираше за съществуването й. Аз…

Танака Гин вдигна ръка да го спре.

— Това, което се готвите да кажете, може да се превърне в обвинение срещу вас — предупреди го той. — Тогава ще изгубите всичко — работа, кариера, дори свободата си…

— Дайжинът беше мой покровител, господин прокурор — тръсна глава Хажи. — От него научих, че „канрьодо“ трябва да бъде над всичко!

Танака Гин изгледа младежа с нов интерес, после кратко кимна:

— Много добре, продължавайте.

— Преди няколко месеца с мен се свърза един от хората на Тетцуо Акинага. Имах известни проблеми с хазарта, господин прокурор… Играех на борсата, регистрирах няколко доста неприятни загуби. Трябваше да задържа известно количество акции, които обещаваха сигурна печалба след време. Знаете как става това, нали?

— Трябвали са ви суми, които не можете да спечелите като чиновник в „МИТИ“.

Хажи кимна с глава. Седеше изправен, с високо вдигната глава. И Танака Гни го разбра. При други обстоятелства признанието щеше да му донесе унижение и срам, но сега душевната болка беше толкова силна, че се превръщаше в желание за саможертва. Танака Гни изпита неволно уважение към чувството за чест, което притежаваше този младеж.

— Не зная как Тетцуо Акинага е научил за затрудненията ми — продължи Хажи. — Но кредиторите ме притискаха и аз взех парите му. После реших да си намеря нощна работа, за да се издължа. И едва тогава разбрах колко наивна е била постъпката ми. Акинага се появи лично. Каза, че не иска парите си, достатъчно е да му съобщавам за действията на дайжина… Искаше да ме направи шпионин.

— Споменахте, че Ушиба е бил ваш покровител — вдигна глава Танака Гин. — Означава ли това, че без него нямаше да бъдете в „МИТИ“?

— Да.

— Значи Акинага ви е поставил в изключително неблагоприятно положение…

— Отначало и аз помислих така. Цяла нощ не мигнах, търсейки изход от ситуацията… После нещо изведнъж прещрака в главата ми. Защо Акинага иска информация за всяка стъпка на дайжина, запитах се аз. Не би го направил, ако между двамата не съществува някаква тайна връзка… А ако такава връзка наистина съществува, Акинага безспорно ще иска да стори зло на Ушиба-сан… Реших да сключа съюз с дявола и в подходящ момент да предупредя дайжина…

На вратата остро се почука. Танака Гин извика едно дрезгаво „влез“ и в кабинета се появиха двама цивилни полицаи. Танака Гин им се легитимира, описа им нещастието с няколко сбити изречения, после побутна Хажи по посока на изхода. Каза, че той е основен свидетел по делото му срещу Йошинори и трябва да вземе показанията му. Портативният касетофон със записа между Ушиба и Акинага незабелязано потъна в джоба на палтото му.

Излязоха на тротоара и Танака Гин попита:

— Знаете ли нещо за Плаващия град и „Факел“?

— Не. Тази част от разговора беше пълна загадка за мен.

— Акинага споменава за убийството на Микио Оками. Да знаете нещо по този въпрос?

— Не, сър.

Беше ясно, че младежът казва истината.

— Защо приехте предложението на Акинага?

— Нали ви казах — за да помогна на дайжина. Прецених, че на даден етап ще разгадая намеренията на Акинага и тогава ще мога да действам…

Танака Гин извади касетката от магнетофона.

— Присъствали ли сте и на други разговори между двамата?

— Не, сър. Този беше единственият. Изглежда Акинага изпитваше някакво перверзно удоволствие от него. Разбрах какво точно е то едва когато чух как е успял да хвърли мрежата си върху Ушиба-сан…

Ето причината, довела до самоубийството на Ушиба, въздъхна в себе си Танака Гин. Ракът му нямаше нищо общо, още повече че болестта беше спряла да се развива… Ушиба сам му беше казал това. От разговорите помежду им Танака Гин знаеше, че дайжинът не е от хората, които биха позволили други да решават съдбата им, особено когато ставаше въпрос за живота. Ушиба никога не би приел капана, в който го беше тикнал Акинага.

— Последен въпрос — каза на глас той. — Имате ли представа какво означава думата „Годайшу“?

— Не, сър.

Танака Гин кимна с глава.

— Постъпили сте правилно, Хажи-сан. Вашият дайжин би имал всички основания да се гордее с вас. Но ако се наложи да арестувам Акинага, няма да мога да ви прикрия. Ще трябва да се явите в съда и да разкажете всичко. А това означава край на кариерата ви в „МИТИ“.

Хажи леко се поклони.

— Благодаря за хубавите думи, господин прокурор. Никога няма да ги забравя.

— Ти си агент на Микио Оками, проникнал дълбоко в системата на Дидалъс! — възкликна Кроукър и въпреки мрака усети усмивката на Веспър.

— Детективът работи! — прошепна тя.

— Значи всичко излезе наопаки! — продължаваше да се учудва той.

— Само печелиш, че си сбъркал. Дидалъс ме изпрати тук, в Найф Ривър, за да открия какво си надушил. Но пропусна да каже, че и сам ще се появи…

— Следователно се намираш в опасност! Ако Дидалъс разбере, че ми помагаш — край на легендата ти.

— Първо трябва да се измъкнем оттук — въздъхна Веспър. — Но ако искаме да сме точни, трябва да си признаем, че съдбата ни е била решена в момента, в който си поискал среща със Сърман в секретен обект на АМОП. Дидалъс е решил да ти постави капан именно тук, а пък за мен е безкрайно важно да те измъкна, също и Сърман… Легендата ми отива по дяволите, дори ако сенаторът успее да се докопа до нашия доктор…

Все още бяха в тъмната дупка, пробита в стената на лабораторията по експериментална нуклеоника.

Оттатък, в склада, цареше тишина. Сърман започна да трепери. Нещата се развиваха по страховит начин, човек като него не беше свикнал на подобно напрежение.

Кроукър леко се отдръпна от него и пропълзя към далечния край на скривалището, Веспър усети намеренията му и го последва.

— Оками се намира в голяма опасност! — прошепна той. — Според мен Чезаре Леонфорте знае, че е в Лондон. Един от неговите броячи ме засече, докато вървях подире ти… Погрижих се за него, но после за малко не станах жертва на атентат, несъмнено организиран от Гадняра…

— Господи! — възкликна Веспър и в гласа й за пръв път се долови колебание. — Това означава, че ще бъде убит не само Оками, но и хиляди невинни жители на Лондон! Сега единствената ни надежда е твоят партньор Никълъс Линеър! Дано попречи на транспортирането на „Факел“ от Плаващия град.

— Трябва да се измъкнем оттук и веднага да отлетим за Лондон!

— Дидалъс няма да ни позволи!

— Майната му на Дидалъс! — изръмжа Кроукър и насочи вниманието си към Сърман, който ставаше все по-нервен. — Трябва да окажем подкрепа на Никълъс, независимо колко ще ни струва това. Ако не успее да блокира „Факел“ във Виетнам, това ще трябва да направим ние в Лондон!

— Съгласна съм, но трябва да действаме безкрайно предпазливо. Не забравяй, че хората, прокопали този тунел, така и не са успели да се измъкнат.

— Какво сте се раздрънкали, по дяволите? — нервно се обади Сърман. — Ясно е, че и ние няма да се измъкнем!

— Дръж си езика зад зъбите, докторе! — изръмжа Кроукър и се извърна към Веспър: — Какво искаше да кажеш преди малко, споменавайки, че Дидалъс няма да ни позволи да отлетим за Лондон?

— Дидалъс иска смъртта на Оками не по-малко от Чезаре Леонфорте и Тетцуо Акинага — оябун на един от най-могъщите кланове на Якудза. Всеки от тях има основателни причини за това. Вече знаем, че Акинага иска да стане Кайшо, докато Чезаре вярва, че с убийството на Оками ще пресъхне информацията от мрежата Нишики и фамилията Голдони ще изгуби главното си предимство пред неговата. Без съмнение и в гардероба на сенатора Дидалъс има няколко скелета…

— Искаш да кажеш, че са свързани с Плаващия град и „Факел“, защото са част от „Годайшу“, така ли?

— Точно така — кимна Веспър. — Това е обединяващият фактор.

— Значи Оками цели да измъкне враговете си на светло, така ли?

— Да. Той знаеше, че Плаващият град и неговото ужасно оръжие ще се окажат прекалено апетитен залък. Че тези тримата са алчни и наистина ще се разкрият.

Кроукър не можеше да не се възхити от безупречния план на японския мафиотски бос.

— Но той все пак рискува много, предлагайки се за примамка…

— Това е единственият начин да ги измъкне на светло.

— Голдони обаче изгуби живота си… Кайшо се изложи на огромен риск.

— Мисля, че по-точното определение е пресметнат риск — поклати глава Веспър. — Ние на всяка цена трябваше да разберем кой член на Вътрешния съвет иска да подрони авторитета на Кайшо. Залогът беше висок до небето и Доминик Голдони прекрасно е знаел това…

Кроукър нямаше какво да възрази. Обърна се и пропълзя до Сърман, размени няколко думи с него и отново се приближи до Веспър.

— Наред ли е всичко? — попита тя. — Изглежда ми подплашен като заек!

— Горе-долу е така — въздъхна Кроукър. — Но се надявам да се справи — после понижи глас и се върна на предишния им разговор: — Все още ме тревожи един въпрос… Как е възможно един японец като Оками да е в течение на секретните сведения, разпространявани чрез мрежата Нишики…

— Добър въпрос. Очевидно има някой, който му доставя цялата тази мръсотия.

— Значи не Оками е източник на тези сведения? — смаяно вдигна глава Кроукър.

— Не е той, независимо че Чезаре и други хора мислят обратното… Но той очевидно разполага с отлично информиран източник сред висшите кръгове на Вашингтон…

Обърнаха се и поеха на четири крака към вътрешността на тунела. Кроукър не сваляше очи от Сърман, който все още беше парализиран от ужас. Какво ли ще си помисли след този разговор, запита се той. Може би нищо, може би дори не ги е слушал…

Въздухът беше чист, някъде далеч бучаха турбините на пречиствателна станция. Веспър ги водеше в тази посока и Кроукър разбираше какво иска да направи. Турбините изсмукват замърсения въздух от лабораториите и го изхвърлят извън сградата, следователно някъде трябва да има и външен отвор. Дали и бегълците преди години не са мислели същото? Какво тогава им е попречило да стигнат до този отвор?

— А ти защо си тук? — обърна се той към Веспър.

— Случайно подслушах един от радиосеансите между Сърман и Абраманов. Подложих го на задълбочен анализ и в общи линии успях да разбера над какво работят двамата учени. Докладвах на Оками. Той вече знаеше за присъствието на Абраманов в Плаващия град и прояви огромен интерес към разработения от него трансуранов изотоп. Но за съжаление откритието беше попаднало в ръцете на хора като Рок и Майк Леонфорте, а от тях можеше да се очаква всичко. Затова Оками реши да направи всичко възможно да им попречи. Изотопът не трябваше да се превръща в оръжие. Започнахме да подслушваме всички разговори между двамата…

— Докато накрая Сърман се провали и не даде окончателните си заключения… — извърна глава към учения и попита: — Защо стана така?

— Разбрах две неща — отвърна Сърман. — Първо — че не съм в състояние да изолирам елемент 114, и второ, че отсрочката ще бъде кратка. Знаех, че вашите хора следят моите рапорти и скоро ще поискат да създам този изотоп. След като не мога да възпроизведа „114-М“, трябваше да продължавам нататък… 115,116 и нагоре. Докато открия друг стабилен елемент в таблицата… Не исках да се заемам с подобна задача, тъй като огромната разрушителна сила на тези елементи несъмнено би изкусила много хора с власт и влияние.

Кроукър видя как очите на Веспър проблясват в здрача. Нямаше какво да се възрази на аргументите на Сърман, скоро тримата отново поеха по посока на нарастващия шум. След няколко метра тунелът се раздели на две.

— Сега накъде? — попита Кроукър.

Веспър се ослуша, после бавно поклати глава:

— Не знам…

— Наляво — отсече неочаквано Сърман.

— Сигурен ли сте, докторе? — изненадано го погледна Веспър.

— Познавам тази сграда доста по-добре от вас, драга.

Поеха по лявото разклонение. Тунелът стана тесен, температурата видимо се покачваше. Скоро се принудиха да се извият ребром.

— Ако проклетата дупка продължава да се стеснява, ще се наложи да се връщаме — изръмжа Кроукър.

— Няма да можем — отвърна Сърман и леко потръпна. — Това е единственият път…

Веспър, която се придвижваше най-отпред, изведнъж се закова на място.

— Вижте!

Кроукър надигна глава над рамото й. Ослепителен лъч светлина пронизваше тесния тунел отдолу — нагоре, сякаш от някаква вертикална дупка. Отвъд него проходът беше тъмен.

— Май няма да можем да се прехвърлим оттатък — прошепна Веспър.

— Ще опитам да се просна през нея — тръсна глава Кроукър.

— Няма нужда — обади се Сърман. — Пътят ни е надолу.

— Какво? — изви врат Кроукър.

— Но шумът на турбините идва точно срещу нас — възрази Веспър.

Докторът кимна с глава.

— Вярно е. Те задвижват вентилаторите, които проветряват камерата с ускорителя на електроните. Въздухът е наситен с летливи частици от плутоний и различните трансуранови изотопи, с които работим… Вентилаторите го насочват към специалните водни филтри. Ако поемем в дробовете си дори минимални количества от него, ще ни стане толкова зле, че едва ли ще можем да продължим. А няколко часа по-късно вече ще сме мъртви…

Веспър и Кроукър си размениха напрегнати погледи. После тя надникна в дупката и поклати глава:

— Струва ми се ужасно дълбока… Не виждам дъното… — извърна се към Сърман и попита: — Сигурен ли сте в това, което казахте, докторе?

— Сигурен съм само в едно — трябва да вървим надолу — Сърман се приближи до ръба, на лицето му се изписа съмнение. — Може би онези нещастници са сбъркали именно тук…

— Няма значение къде са сбъркали — тръсна глава Кроукър. — Ние нямаме избор и трябва да се спускаме.

Веспър мълчаливо кимна в знак на съгласие.

Влагата представляваше сериозен проблем. Намираше се в тропиците, където дрехите подгизват от нея дори посред зима.

Огън едва ли ще се получи, а това налагаше основно преразглеждане на ситуацията. Възнамеряваше да запали дрехите си с пурата, оставена от Майк Леонфорте. Това щеше да принуди пазачите да го измъкнат от клетката, повече не му трябваше…

Естествено знаеше какво трябва да стори, но част от съзнанието му продължаваше да се бунтува. Никак не беше щастлив от това, което рисуваше въображението му, налагаше се просто да го заключи дълбоко в душата си и да го забрави. Пулсациите на „кокоро“ продължаваха да ехтят в съзнанието му, надяваше се това да бъде достатъчно. Тялото му трябваше да изключи всички рецептори на болката, на страха също… Чувстваше как черните талази на Кшира — тъмната страна на Тао-тао, попиват все по-дълбоко и по-дълбоко в душата му и изместват всичко, което беше научил благодарение на Акшара.

В ъгъла на клетката, непосредствено до купчината човешки кости, имаше полуизсъхнали изпражнения. Той приклекна над тях и започна да уринира, шепите му се напълниха с вонящи фекалии, които започна да маже по ръцете и гърдите си. После се изправи и опря горящия край на пурата в китката си. Изсъхналите изпражнения се запалиха с пукот и задушлив дим, огънчето бавно запълзя нагоре към рамото му.

Тялото му пламна.

Захвърли фаса и нададе пронизителен вик. Видели какво става, пазачите вече тичаха към вратата на клетката. Един от тях отключи катинара, втори пристъпи крачка напред и започна да го дърпа навън.

Потънал дълбоко във вибрациите на Тао-тао, той усещаше топлината, но не и болката. Отначало горяха само фекалните, после пламна косата му, кожата на главата започна да се къдри на розови лентички.

Заби лакът в слънчевия сплит на пазача, който го дърпаше навън, после пламтящата му ръка нанесе страхотен удар в лицето на онзи, който беше отключил вратата. Първият бързо се съвзе и го нападна отзад. Никълъс се извърна, сграбчи дясната му китка и рязко я дръпна напред, използвайки инерцията на тялото му. Човекът прелетя над главата му, китката остро изпука и увисна.

Вторият пазач изтупа искрите от дрехите си и започна да разкопчава кобура си. Никълъс му нанесе светкавичен удар с ръба на дланта си — там, където се събират нервните възли на китката. Онзи изпусна пистолета, в същия миг мазолестата длан на Никълъс се стовари върху врата му, точно над леко изпъкналата сънна артерия. Пазачът се свлече на колене, устата му напразно се опитваше да поеме въздух…

Всичко това се случи за частица от секундата. Другите двама пазачи още не бяха стигнали клетката, очите им бяха облещени от изненада. Единият насочи автомата си в гърдите на Никълъс, но пръстът му замръзна върху спусъка. Учудването му беше огромно, тъй като жертвата не направи опит да избяга, а се хвърли право насреща му. Кракът на Никълъс се стрелна нагоре, ребрата на войника пропукаха и тялото му се свлече на земята.

Четвъртият пазач изпадна в паника, от автомата му започнаха да излитат дълги откоси. Никълъс грабна онзи със счупените ребра, вдигна го пред себе си като щит и започна да се търкаля.

Стрелбата престана в мига, в който пазачът осъзна, че стреля в тялото на колегата си. Дулото на автомата се вдигна нагоре, в същия миг кракът на Никълъс се стрелна напред и улучи пазача в коляното. Капачката остро пропука, тялото започна да се свлича към земята. Никълъс го довърши със саблен удар в гърлото, грабна автомата и се понесе през площада. Пръстите му забързано отлепваха димящите фекалии от кожата. Търкалянето беше спомогнало да се самоугаси, но волята му все още не включваше рецепторите на болката, а ноздрите му се затвориха пред вонята на собствената му изпепелена плът.

Тичайки на зигзаг през площада, той се опита да разбере защо Майк Леонфорте му беше оставил запалената си пура. Силно се съмняваше, че го е направил случайно, следователно оставаше другата възможност — Майк иска да му помогне да избяга. Но защо? Нещо прещрака в главата му, но време за размисъл нямаше. Пред него настъпи раздвижване. Автоматичните откоси не останаха незабелязани, към него тичаха мъжете, които допреди малко товареха камионите. Никълъс се прикри зад ъгъла на паянтова барака, внимателно се прицели и натисна спусъка. Резервоарът на последния от камионите експлодира с оглушителен трясък, земята под краката му помръдна като жива. Онези от мъжете, които не загинаха на място от взрива, изпопадаха върху спечената кал. Никълъс се възползва от суматохата. Напусна прикритието си и се втурна към вратата, зад която беше изчезнал Майк. Стигна до нея в момента, в който се взриви и вторият камион, облаци задушлив дим изпълниха въздуха над площада.

Очакваше да се озове в канцеларии или помещения за спане, но картината беше доста по-различна. Зад дебело стъкло се виждаха няколко херметически изолирани камери с контрол на температурата, очевидно лаборатории. Вдясно имаше стъпала от груб бетон, които чезнеха под земята. Без да се колебае нито за миг, той се спусна по тях и отвори двойната стоманена врата в дъното. Атмосферата рязко се промени, въздухът беше сух и студен, очевидно преминал през няколко фази на рециклиране.

Все още под влиянието на Тао-тао, той си спомни дума по дума описанието на дезертьора Нийгата. Разположението на стаите изплува в съзнанието му с кристална яснота и той бързо се насочи към лабораторията на Абраманов.

Иззад ъгъла изскочиха двама мъже с автоматични пистолети в ръце. Но Никълъс беше усетил потрепването на психиката им няколко мига по-рано и вече връхлиташе срещу тях. Ритникът му улучи първия в слабините, ръцете му светкавично докопаха другия. Миг преди изстрела дулото на пистолета му се вдигна нагоре, от тавана се посипа хоросан. Осветлението угасна. Мъжът вдигна приклада нагоре, с очевидното намерение да го стовари върху главата на противника. Дясната ръка на Никълъс се стрелна и стисна дулото, после го насочи надолу, в посоката, в която искаше да нанесе удар и мъжът. Без никакво видимо усилие тялото му отскочи настрана и когато пистолетът се озова на равнището на бедрото му, той рязко заби юмрук под левия лакът на противника си, движението му беше насочено нагоре. Човекът изгуби равновесие и политна назад, ударът хвърчило на Никълъс го улучи точно в гърлото.

Не се спря нито за миг, защото знаеше колко близко е лабораторията на Абраманов. В следващата секунда рамото му се стовари върху стоманената врата и тя отлетя от пантите си.

Абраманов беше вътре, отпуснат на колене. Никълъс насочи могъщия сноп на психическата си енергия в негова посока и моментално разбра, че е закъснял. Клекна до руснака и разгледа раната му. Рок нарочно го беше прострелял в корема, очевидно е искал смъртта му да бъде мъчителна.

— Абраманов!

Премина на руски, психическата му енергия обви ранения като топъл пашкул. Едва ли щеше да го спаси, но можеше поне да облекчи последните му минути.

Руснакът простена, вероятно усетил как болката се стопява и изчезва. Воднистосините му очи бавно се отвориха.

— Кой…

— Къде е „Факел“?

— Рок… Рок го взе…

От огромната загуба на кръв лицето му беше станало бяло като вар. Никълъс усети, че животът ще го напусне всеки миг, натискът на психическата му енергия доведе до пълно изключване на рецепторите на болката. Не можеше да проникне напълно в съзнанието на Абраманов, но беше достатъчно близо, за да усети прокрадващите се стъпки на смъртта. Дори Тао-тао имаше своите граници…

— Къде е Рок?

— Навън… Извън града… — от очите на Абраманов бликнаха сълзи, ноздрите му потръпнаха. Дробовете му бързо се запълваха с течност. — Опасността… Вие не знаете… Тя е огромна…

В главата на Никълъс се появи странен плясък, сякаш невидима птица размахваше криле… После Абраманов политна и се отпусна в ръцете му.

Осемнадесета глава

Токио | Вирджиния | Плаващият град

Всеки петък, точно в шест следобед, Тетцуо Акинага отиваше в обществената баня „офуро“, построена преди десетилетия от баща му. Придружаваха го поне дузина въоръжени мъже, които безцеремонно обръщаха всичко наопаки, още преди оябунът им да беше стъпил на прага.

Акинага се гордееше с построеното от баща си, при това напълно основателно. Същевременно той самият не обичаше общественополезните начинания, беше лишен от дълбокия стремеж на баща си да бъде обичан, да му се възхищават… Предпочиташе уединението, рядко се смесваше с хората. А седмичните посещения в „офуро“ бяха израз на уважение към паметта на баща му, за когото членовете на клана продължаваха да разказват легенди.

Смъквайки кимоното си в съблекалнята, облицована в кедрова ламперия и изпълнена с пара, Акинага мислеше за иронията на съдбата. Приживе Тцунетомо беше показал пълна некомпетентност при управлението на клана, но смъртта го беше превърнала едва ли не в император и Божи избраник. В това нямаше нищо чудно, особено тук, в Япония… Обожествяването беше характерна черта на японците, които винаги са се считали за различни от останалите народи. Издигането на Тцунетомо в култ сред членовете на Шикей беше идея на самия Акинага. То помагаше за затвърждаване на авторитета му, позволяваше му по-лесно да упражнява властта си. Акинага винаги се беше възхищавал на владетелите от шогуната Токугава, държали властта в страната повече от двеста години. Мечтаеше неговата фамилия да бъде начело на клана Шикей поне толкова, като едновременно с това непрекъснато разширява влиянието си. Беше готов на всичко, за да не допусне повторение на преврата в клана Ямаучи, организиран от Микио Оками. Старецът хитро успя да отстрани от властта Сейзо и Митцуба Ямаучи, издигайки на тяхно място Томоо Козо — един човек, който нямаше нищо общо с наследствената приемственост на властта.

Влезе в помещението с душовете, облицовано с керамични плочки. Седна на ниска дървена пейка, един от хората му започна да го полива с гореща вода от дървена урна. Беше насапунисан и измит, водата се стичаше през приятно миришещите дъски от кедрово дърво. В помещението бяха само неговите хора.

Стана и се насочи към съседното помещение, придружаван от шестима телохранители. Там имаше шест облицовани с плочки басейна, чиято вода беше ароматизирана с различни билки и всяка от тях имаше определени лечебни свойства.

По стар навик Акинага се насочи към басейнчето с аромат на смърч, предварително опразнено от други посетители. В съседните водни площи имаше хора с памучни кърпи на главите, предназначени да попиват потта и да не й позволяват да капе в кристалночистата вода. Всички гледаха как оябунът с въздишка на задоволство се отпуска в горещата вана. Той протегна крака, облегна глава на плочките и затвори очи. В съзнанието му се появиха стиховете на свещено хайку, а заедно с тях и образът на Ушиба. Срамуваше се от разочарованието, което му донесе дайжинът. Имаше намерение да използва авторитета му като министър на „МИТИ“ за разширяване на влиянието си сред икономическите среди и особено сред тъй наречените реформатори в Либерално-демократическата партия. Защото дълбоко в себе си признаваше, че Япония се променя бавно и мъчително и все повече се „американизира“, както би се изразил Акира Шоза…

Прагматичен по характер, Акинага страдаше както за Ушиба, така и за Шоза. Колегата му във Вътрешния съвет познаваше американците като никой друг, опитът му щеше да бъде от огромна полза в днешните времена на промяна. Но Шоза се беше опълчил срещу Акинага и това предопредели съдбата му.

Може би всичко това щеше да се окаже без значение. Парите все още имаха по-голяма тежест от голата риторика. Каквото и да говореха тъй наречените реформатори, политическата сцена щеше да си остане същата — все така запълнена е тайни споразумения, размяна на услуги под масата и подкупи на четири очи. Високите постове вероятно щяха да се разпределят по-справедливо и по-открито — така, както го искаха американците и широката публика. Но Акинага вече задвижи новата си система за оказване на скрит натиск, чието действие малко или много щеше да върне нещата в старото им състояние. Япония беше уникална в умението си да издига нови символи, докато зад тях всичко си течеше постарому.

Откъм вратата долетя някакъв шум и Акинага отвори очи. В банята се бяха появили двама мъже, облечени в костюми. Единият от тях хукна към басейна със смърчов аромат, изправеният до вратата телохранител на Акинага се опита да го спре. Разнесе се изстрел, хората в басейните наскачаха, водата се разплиска.

Човекът на Акинага се просна по очи, главата му потъна в ароматизираната вода на сантиметри от господаря му. Пистолетът му изтропа на плочките и се плъзна към Акинага. Помещението изведнъж се изпълни от цивилни полицаи. Водата около Акинага започна да порозовява, пръстите му леко помръднаха. Телохранителите му бяха готови за стрелба.

— Хайде, опитайте се да го вземете — пристъпи напред Танака Гин. Очите му не се отделяха от изпуснатия пистолет.

— Какво означава това нахлуване, господин прокурор? — гневно изръмжа Акинага.

Танака Гин се наведе и прибра пистолета с помощта на носната си кърпичка. Подаде го зад себе си, без да се обръща, изправеният на крачка зад него детектив в цивилен костюм внимателно го пое. Помещението на „офуро“ гъмжеше от полицаи, част от тях енергично подканяха страничните хора да напуснат.

— Представителите на пресата са отвън и чакат интервю — промърмори Танака Гин и пристъпи до ръба на басейнчето. — Сам ще решите дали ще им се явите облечен или увит с пешкири. И в двата случая възнамерявам да ви изведа на улицата и да направя истински спектакъл.

— За това ли ви плащат? — позволи си язвителна усмивка Акинага. — Да унижавате почтените граждани?

— Вие не сте почтен гражданин.

— Това изявление ще бъде истинска изненада за адвокатите ми — изви вежди Акинага. — Не съм сторил нищо, с което да наруша законите. Можете да попитате Йошинори, вашата марионетка…

— Йошинори не е казал нито дума срещу вас или Шоза.

— Тогава се махайте! И без това замърсихте водата ми!

— Нито пък за Ушиба… — довърши изречението си Танака Гин.

За пръв път в очите на Акинага се мерна тревога.

— Дайжинът? — попита той. — Не ви разбирам…

Танака Гин мълчаливо се огледа. Униформените полицаи бяха изправили хората на Акинага до стената и ги обискираха за оръжие.

Водата в басейна порозовяваше от кръвта, Акинага неволно потръпна. Много му се искаше да се измъкне навън, но не искаше да се унижава пред прокурора.

— Затова ли сте тук? — попита той. — Да ме блъфирате?

— Не ви блъфирам — отвърна Танака Гин и направи знак с ръка. — Станете!

— Вие не можете да…

— Правете каквото ви казвам! — гласът на прокурора проехтя с такава сила, че най-близките якудза уплашено потръпнаха. Акинага се изправи, розови капки се стичаха по тялото му. Усети погледите на полицаите и собствените си хора, душата му се сви от гняв:

Ще си плати този нахален прокурор, ох, как ще си плати! Арестува Йошинори, а сега си позволява и това! Акинага започна да обмисля начините, по които ще постави на мястото му този…

Видя предмета в ръцете на Танака Гин и всички мисли за отмъщение се изпариха от съзнанието му. Тънкото въженце леко докосна гърдите му и започна да се овлажнява от капчиците пот.

— С тази „торинава“ ще ви вържа — промълви Танака Гин. — Нека всички разберат, че сте престъпник.

Акинага мълчаливо го гледаше, очите му блестяха от гняв.

— Какво целите с този цирк? — дрезгаво попита тон, докато прокурорът завързваше ръцете му зад гърба. — В какво ме обвинявате?

— Обвинявам ви за смъртта на министъра на „МИТИ“ Наохиро Ушиба, както и за смъртта на Акира Шоза!

— Глупости! Те се самоубиха…

— Обърнете се и излезте от басейна!

Акинага се изправи на крачка от Танака Гин и заби очи в неговите.

— Не знам какво си намислил, Гин, но мога да те уверя, че до довечера ще си бъда у дома, освободен от адвокатите си!

— Този път няма да стане.

— Нямаш никакви улики срещу мен, опитваш се да ме шантажираш! Моите адвокати…

— Сам си предоставил уликите срещу себе си — поклати глава Танака Гин. — Със собствения си глас… Хайде, тръгвай!

Настъпи напрегната тишина, после Акинага се приведе напред и прошепна:

— Давам ти последен шанс. Мога да ти простя унижението, на което ме подлагаш тук, но ако си решил да правиш циркове и пред представителите на печата, жестоко ще си изпатиш! Предупреждавам те. Имам хора в отдела ти, мога да те смачкам когато пожелая! Предлагам ти да махнеш тази „торинава“ от ръцете ми и да си вървиш. Ако го сториш, ще бъда готов да забравя обидата!

Танака Гин неволно потръпна, в главата му прозвучаха думите на Шоза: Ако наистина се борите срещу корупцията, би трябвало да надникнете в собствения си отдел, господин прокурор… Представи си тялото на Ушиба, сгърчено сред локва кръв на пода на кабинета му, освободил се завинаги от затвора, в който го беше тикнал този тип тук. И разбра, че нищо не може да го отклони от поставената цел.

— Излизай от басейна! — заповяда с решителен глас той. — Отдавна трябваше да получиш това, което си заслужил!

Дупката беше почти отвесна, стълбичка липсваше. Кроукър, Веспър и Сърман бяха принудени да се спускат надолу, разчитайки единствено на коленете и лактите си.

Задачата им беше трудна, особено след като започнаха да се доближават до изпускателните тръби, които ги заливаха с горещ въздух.

На Сърман му беше най-трудно. На два пъти се подхлъзна и тялото му политна надолу, Кроукър трябваше да напряга мускулите си до крайност, за да го удържи.

Никой не говореше, цялата им енергия беше насочена към трудното спускане. Не знаеха нито докъде са стигнали, нито колко още им остава. Сърман не беше сигурен за дълбочината на вентилационните шахти.

Най-накрая Веспър се спря и до ушите на Кроукър достигна дрезгавият й шепот:

— Виждам дъното!

В същия момент Сърман отново се подхлъзна. Кроукър се запъна с крака в стените на шахтата и протегна ръце да го посрещне. Но Веспър обърка всичко. Ръцете й се вдигнаха нагоре, очевидно с желанието да помогне на Кроукър, пръстите й неволно уловиха лявата му китка и я свалиха надолу.

Той се стовари върху нея с цялата тежест на тялото си, вцепененият от ужас Сърман се отлепи от рамото му и полетя надолу.

— Господи! — изкрещя Кроукър и протегна стоманените си нокти към дрехата на учения. Не успя да го задържи, просто защото трябваше да мисли и за собствената си стабилност. Ноктите задраскаха по желязната облицовка на шахтата, в същия миг Веспър успя да възстанови равновесието си.

— Сърман? — задъхано попита Кроукър и с ужас видя как главата й бавно се поклаща.

— Май си е счупил врата — промълви Веспър и предпазливо продължи да се спуска надолу. След минута-две бяха на дъното. Сърман лежеше неподвижно, с неестествено извит врат. Беше мъртъв.

Постояха надвесени над него, после бавно се огледаха. Намираха се на пода на хоризонтална шахта, вдясно се виждаше широкият отвор за всмукване на чист въздух. Бяха успели, от свободата ги деляха броени метри.

— Имаме още малко път — промълви Кроукър и затвори очите на Сърман.

— Да вървим — кимна Веспър.

Насочиха се към вентилационния отвор. Сърцето на Кроукър се свиваше от нетърпение, но Веспър очевидно не бързаше.

— Почакай малко — прошепна тя и легна по очи на пода. — Я погледни това!

Кроукър легна до нея. Отначало не видя нищо, но после очите му започнаха да свикват с мрака и пред тях се появиха едва забележими синкави искри, подскачащи на сантиметри от бетонния под на тунела. Приличаха на светулки.

— Какво е това? — попита той и очите му пробягаха по страничните стени. — Някаква система за наблюдение?

— По-лошо — поклати глава Веспър, обърна се по гръб и проследи посоката, в която изчезваха искрите. — Според мен това е някакво електрическо поле, вероятно за защита срещу незаконно проникване… Имам чувството обаче, че именно то е попречило на онези нещастници да се измъкнат оттук преди години…

— Откъде знаеш всичко това, по дяволите? — раздразнено попита Кроукър.

Тя се дръпна обратно и го погледна, без да отговори.

— Знаеш ли… — замислено промълви Кроукър. — Имам чувството, че не само аз нямам представа за твоята самоличност… Готов съм да се обзаложа, че тя е загадка както за Маргарет, така и за Оками…

На лицето й се появи загадъчна усмивка.

— Знаеш ли какво кара актьорите да играят, Лю? — попита. — Безспорно любовта към изкуството, но и нещо друго… Онова, което ги кара да изпитват чувството, че нямат самоличност, че единственото им умение е да влизат в чужда кожа…

— И ти ли го изпитваш?

— Аз съм продукт на света, в който живея — сви рамене тя. — Можех да бъда каквато пожелая, но избрах това… Да бъда никой, а едновременно с това и всеки… Разбираш ли ме?

— Опитвам се, но всичко това ми звучи прекалено химерично…

— Точно така! — изведнъж се оживи тя. — Това е дефиницията! И в нея се крие моята сила… Силата, която притежаваме всички — мъже и жени… Тя е могъща и неприятна, повечето хора предпочитат да я крият дълбоко в душата си. Но аз съм тренирана да я откривам и използвам.

— Тренирана? — учудено я погледна Кроукър. — От кого?

На лицето й отново се появи тайнствената усмивка.

— По-добре да помислим как да се справим с това електрическо поле — тръсна глава тя. — Иначе никога няма да се измъкнем оттук…

Кроукър въздъхна и с нежелание прекрати разговора. Имаше чувството, че Веспър е готова да разкрие част от миналото си, но очевидно сега не беше нито времето, нито мястото за подобен разговор.

Ръката й махна по посока на три тъмни успоредни черти, очертаващи се на стената вляво от тях.

— Сензори, вероятно на термичен принцип…

— Искаш да кажеш, че регистрират топлината на тялото, затварят електрическия кръг и нещастникът, появил се тук, се опича жив?

— В общи линии е така — кимна Веспър.

— И как мислиш да се справим?

— Мога да ги обезвредя — отвърна Веспър. — Проблемът е да стигна до тях… Опасявам се, че ще регистрират дори топлината на ръката ми…

— Но не и на моята — ухили се Кроукър и протегна механичната си протеза.

— Вярно! — възкликна Веспър. — Няма ли плът и кръв, няма и топлина! — очите й измериха разстоянието. — Да се надяваме, че няма да се включат от топлината на китката ти…

— Ами да опитаме — рече Кроукър и се претърколи до стената. Протегна ръка, титановите пръсти проникнаха между синкавите искри.

— Внимавай! — напрегнато прошепна Веспър. — Не забравяй китката си! — после очите й потъмняха от разочарование: — Не, няма да стане… Сензорите са твърде далеч и няма да…

Стоманените нокти изскочиха от върховете на пръстите, тя ахна и забрави да довърши изречението си.

— Дотук добре — промърмори Кроукър. — А сега?

Веспър бързо възвърна самообладанието си и започна да ръководи действията му. Първо трябваше да свали прозрачното пластмасово капаче на кутията, а после да вкара един от ноктите си в малкия процеп в средата. Завъртя го като отвертка наляво, после надясно. Кутията отскочи от стената, отдолу се появиха три дебели кабела в различен цвят.

— Шансът ни е тридесет процента и нямаме право на грешка — въздъхна Веспър. — Червено, жълто и бяло… Трябва да прекъснем масата, само тогава ще успеем да изключим захранването, без да активизираме системата.

Кроукър не можеше дори да извърне глава.

— Кой кабел според теб е масата? — попита той.

— Отрежи червения…

— Той ли е масата?

— Отрежи го!

Кроукър се подчини.

Танцуващите искрици изчезнаха, главата му безсилно се отпусна на рамото.

— Господ да ги благослови военните! — изсмя се победоносно Веспър. — Спомних си, че във всички обекти, в които съм влизала, масата им винаги е била маркирана с червено… И реших да рискувам…

— Реши да рискуваш?! — изгледа я с недоумение и гняв Кроукър.

— Ако имаше по-добро хрумване, сигурно щеше да го кажеш на глас, нали? — попита тя и започна да се изправя.

— Но аз ти доверих живота си!

— И добре си направил — загадъчно се усмихна тя. — Както виждаш, пътят ни вече е свободен.

Кроукър сви рамене и трогна пръв към големите решетки, които препречваха дъното на вентилационната шахта. Веспър го последва.

Не бяха изминали и половината от разстоянието, когато решетките изведнъж се отместиха и в отвора се появи побелялата глава на сенатора Дидалъс. В ръцете му зловещо проблясваше 9-милиметрова „Берета“.

— Забавленията за днес приключиха, мистър Кроукър! — мрачно процеди той. — Излизайте, и без номера! Много хора знаят, че умея да боравя с оръжие!

Веспър се скри зад фигурата на Кроукър и напрегнато прошепна:

— Дай да се връщаме! Тоя тип действително знае как се стреля!

— Къде по-точно? — изръмжа Кроукър. — В склада или в камерата за пречистване на радиоактивни отпадъци? Забрави ли какво каза Сърман? — главата му бавно се поклати: — Не става, момичето ми. Ще пробвам нещо друго… — сърцето му потръпна от напрежение. Даваше си сметка, че предприема огромен риск, но друг изход просто нямаше.

— Виж какво, не познаваш тоя…

— Или — или! — изръмжа той. — Или ще пипна Дидалъс преди той да ни закове, или отиваме по дяволите!

— Невъзможно! Властта му е…

— В момента властта му не струва и петак! Знам за какво мечтае и възнамерявам да му го предоставя!

— Какво си намислил? — загрижено попита Веспър, в следващия миг гениалното и мозъче намери отговора: — Не, не можеш да направиш това!

— Мога и ще го направя. Съветвам те да ми се довериш, друг избор нямаме. Ще му съобщим мястото, на което се крие Оками…

— Но ако усети, че кроим някакви планове, живи ще ни изяде! — предупреди го Веспър и отчаяно поклати глава: — Откажи се, познавам тоя тип!

— А аз знам за него точно толкова, колкото ми трябва. Знам за какво е мечтал цял живот…

Кроукър беше прав и тя го знаеше. Може би за пръв път в съзнателния си живот прие преценката на друг човек, но тази преценка беше плод на един ум, който по нищо не отстъпваше на нейния… Вероятно дотолкова беше свикнала с превъзходството на своята интелигентност, че вече беше забравила да поставя вярна диагноза на чуждите умствени способности.

Ръката й докосна рамото му, това беше сигнал, че приема разсъжденията му.

— Господи, сигурно съм луда, след като се съгласявам с безумните ти планове!…

— Мисля, че вече ви демонстрирах достатъчно търпение, мистър Кроукър — обади се Дидалъс. — Приближете се и обяснете какво направихте с моя специалист по ядрена физика!

— Страхувам се, че доктор Сърман е мъртъв — подвикна в отговор Кроукър, протезата му се плъзна към неподвижното тяло на учения, ноктите прерязаха вените на лявата му китка. — Намацай лицето си е кръв! — просъска на Веспър той, после продължи: — За нещастие се подхлъзна и падна в шахтата… Сега ще се опитам да извадя тялото му…

— Забравете за него! — нетърпеливо подвикна Дидалъс. — Трябвате ми вие!

— Страхувам се, че нещата са малко по-сложни — отвърна Кроукър, сграбчи китката на Веспър и рязко я извъртя. От устата й се изтръгна вик на болка и изненада — точно това целеше той. — Тук, при мен, е и вашата агентка Веспър, сенаторе! Предполагам, че не бихте желали да я видите мъртва!

Дидалъс се наведе напред, беретата се насочи в гърдите на Кроукър.

— Честно казано, пет пари не давам за нея! — просъска той. — Моите агенти не са незаменими и това им го пише в трудовия договор!

— Старото момче е истинско чудо, играта започва да ми харесва! — промърмори под нос Кроукър, после, вече с пълни гърди, извика:

— Очаквах подобен ход на събитията и ви предлагам сделка…

— Никакви шибани сделки, мистър Кроукър! Измъквайте се оттам веднага! С Веспър или без нея, за мен това няма значение!

— Ето каква е сделката — продължи Кроукър, без да му обръща внимание: — Вие се оттегляте и ми давате възможност да се измъкна…

Дидалъс избухна в саркастичен смях.

— … срещу което ще ви кажа къде се крие Микио Оками!

Смехът на сенатора стана още по-силен.

— Закъсняхте, мистър Кроукър! — извика той. — Вече зная, че Оками е в Лондон. След двадесет и четири часа мозъкът му ще се пръсне на хиляди късчета и въпросът ще приключи веднъж завинаги! Хайде, мистър Кроукър, излезте оттам и престанете да се правите на Джеймс Бонд!

Сега е моментът, въздъхна Кроукър и усети как тялото му се стяга.

— Оками знае всичко за вас, Леонфорте и Акинага, сенаторе — извика той. — Отдавна вече не е в Лондон, само аз мога да ви кажа къде се намира! — лъжата беше прекалено откровена и груба, в душата му се таеше смътна надежда, че ще успее да я пробута на изпечен лъжец като Дидалъс.

— Моята информация…

— Вашата информация е остаряла, сенаторе! — не изпускаше инициативата Кроукър. Сега най-важното беше да не дава време за размисъл на противника си. — Срещнах се с Оками в Холанд парк, ако искате, ще ви кажа точно къде… В близост до Бърд Лоун, на няколко метра от…

— Не ви вярвам!

Кроукър почувства как тялото му се облива в студена пот. Изпитваше ужас при мисълта, че номерът няма да мине, но не по-малък беше ужасът и от обратната възможност — да мине… Господи, какъв план! Нищо чудно, че Веспър го беше нарекла налудничав… Но все пак го подкрепи и това му даваше надежда… В главата му кой знае защо се появи един цитат от Бенджамин Франклин: Онзи, който крепи живота си на надеждата, най-бързо умира…

— Защо според вас отлетях за Лондон? — извика извън себе си той. — Вече бях напипал следата!

— Към Оками? Доколкото си спомням, вие имахте задачата да разследвате убийството на Доминик Голдони…

— Окей, сенаторе, нека свалим картите на масата! И двамата знаем, че Голдони беше убит от До Дук, и двамата знаем кой го нае — вашият човек Леон Уоксман, когото бяхте поставил за шеф на „Огледалото“. Но тук сте допуснал непростима грешка, сенаторе. Защото не сте си свършил домашната работа както трябва и не сте разбрал, че Уоксман и Джони Леонфорте са едно и също лице. По време на своето разследване открих, че Голдони и Оками са били делови партньори, а бизнесът им се е простирал над петте континента… До Дук е бил нает да убие и Оками, но се провали. След което Оками изчезна. Нима не мислите, че вече говорим на един и същ език?

— Може би.

— Оттогава насам вие не сте престанал да търсите Оками, сенаторе. По тази причина не ме изхвърлихте в момента, в който ви се представих. Веднага съобразихте, че след като разследването продължава и след смъртта на убиеца на Голдони, аз по всяка вероятност търся Оками, също като вас. И бяхте прав. Но за разлика от вас, аз не изпуснах следите му и зная къде се намира в момента.

— Къде?

— Нима не знаете? — престорено се учуди Кроукър. — Нали Джони Леонфорте е работил за вас, какво би попречило и на сина му да стори същото? В Лондон ме следеше човек на Чезаре. Погрижих се да го отстраня, но едва сега си давам сметка, че вероятно и други са видели Оками по време на срещата ни в Холанд парк… И Чезаре се е погрижил веднага да ви съобщи новината… Нали така, сенаторе?

— Къде е Оками, мистър Кроукър?

— Приемате ли сделката?

— Господи, Кроукър! — прошепна зад гърба му Веспър, в гласа й се долавяше неподправен ужас. — Какво ще му кажеш, ако наистина се съгласи да ни пусне?

— Мълчи и остави всичко на мен! — изръмжа в отговор той.

— Отново ви питам, мистър Кроукър…

— Ще сключим ли сделка, сенаторе?

Мълчание. Дидалъс изчезна от отвора, Кроукър моментално се възползва от този факт за скъсяване на дистанцията.

След малко Дидалъс отново се появи:

— Отпратих ги, вече можете да излезете от бърлогата си, мистър Кроукър… Може би наистина ще се окаже, че имаме какво да си кажем…

— Ще ме извините за недоверието, но искам лично да се уверя — промърмори Кроукър и запълзя по посока на отвора. — Междувременно махнете тази берета, присъствието й едва ли ще спомогне за спечелване на доверието ми…

Дидалъс пусна оръжието и Кроукър побърза да изтика Веспър през отвора. Озоваха се на малка полянка, няколко крачки по-нататък започваше гъста гора. Други хора действително не се виждаха, но Кроукър не се остави да бъде заблуден. Сенаторът Дидалъс боравеше с лъжата и измамата с онази лекота, с която други хора продават хляб и сирене. Кроукър познаваше психиката на хора като него, с лекота откриваше слабото им място, винаги едно и също: жаждата за власт. За Дидалъс тази жажда можеше да бъде утолена по един-единствен начин — като открие и елиминира Микио Оками.

— Доволен ли сте? — попита сенаторът с неутрален тон.

— Трудно е да се каже подобно нещо — изръмжа Кроукър и изправи на крака окървавената Веспър. Тя изглеждаше точно така, както го искаше той — сенаторът очевидно се обезпокои. Защото, в крайна сметка, лесно щеше да се разбере, че лично той я беше пратил в обекта на АМОП и трябваше да понесе съответната отговорност.

— Прекрасно си се подредила, скъпа — промърмори Дидалъс. — Нима ти е счупил носа?

— Май е така — промърмори гърлено тя. — Обонянието ми е изчезнало…

— Млък! — изръмжа Кроукър.

— Сега я пуснете да си върви — рече с бащинска загриженост Дидалъс.

— Първо трябва да бъда сигурен, че спазвате условията — възпротиви се Кроукър.

— Направих всичко, което поискахте. Какво повече?

— Гаранции, сенаторе. Кажа ли ви къде е Оками, ще имам нужда от вашата помощ и закрила. Знаете какво се случи с До Дук…

— Ако информацията ви е автентична, можете да разчитате на закрилата ми.

— За автентичността не берете грижа — промърмори Кроукър и напрегнато се огледа. — Имате ли някакво превозно средство наблизо? Тръпки ме побиват от тая гора!

— Оттатък хълма — отвърна Дидалъс и се наведе да вземе беретата.

— Извадете патроните, сенаторе.

Дидалъс мълчаливо се подчини.

Веспър, отправила поглед към короните на дърветата, изведнъж се обади:

— Той лъже, сенаторе!

— Какво? — вдигна глава Дидалъс.

— Казах ти да мълчиш! — изръмжа Кроукър и грубо я разтърси.

— Доктор Сърман е още жив. Кроукър ме удари точно когато се готвех да му окажа помощ… Пратете хората си да го измъкнат оттам…

— Но аз вече ги…

— Сенаторе! Ако не предприемете нещо, той ще умре!

Дидалъс въздъхна и се предаде. Ръката му се вдигна, от близките храсталаци изскочи мъж с пистолет в ръка. От начина, по който го държеше, веднага си личеше, че е професионалист.

— Значи така, а? — подозрително изръмжа Кроукър.

— Нима си въобразявате, че ще остана напълно беззащитен в компания на човек като вас? — вдигна вежди Дидалъс. — Малко ме познавате! — махна с ръка по посока на шахтата и заповяда: — Иди вътре и измъкни доктор Сърман. Внимавай, защото е ранен…

— Почакайте! — извика Веспър и мъжът спря на метър от вентилационния отвор. — Трябва да вляза с него, иначе не може да мине през охранителната система…

— Върви — кимна Дидалъс, моментално разбрал, че по този начин тя иска да се измъкне от Кроукър.

— Няма да мърдаш оттук — поклати глава Кроукър също проумял тайните й намерения, които, за разлика от представите на сенатора, за него се развиваха в доста по-различен план. Не смееше да й се довери чак дотам, с жена като Веспър никой никога не би могъл да бъде сигурен.

— Защо? — усмихна се Дидалъс. — Изпразних оръжието си, разкрих присъствието на телохранителя. Мисля, че е крайно време да проявите някакви признаци на доверие…

— Мръсна кучка! — изрева Кроукър и заплашително пристъпи към Веспър. — Ако не му беше казала за оня тип…

— Вече ми каза, мистър Кроукър — прекъсна го със спокоен тон сенаторът. — Това беше неин дълг. Хайде, време е за жест и от ваша страна…

Кроукър изръмжа и с нежелание пусна ръката на Веспър. Тя залитна и тръгна към дупката, бодигардът на Дидалъс й помогна да се покатери на бетонния постамент.

— Вече сме сами, мистър Кроукър — рече Дидалъс. — Очаквам да ми кажете къде се намира скривалището на Микио Оками. Ще останете на наше разположение до залавянето му, веднага след това ще ви пуснем…

— Значи така си представяте нашата сделка, а? — изгледа го мрачно Кроукър. — Можете да забравите за нея!

— За съжаление не съм в състояние да я забравя — поклати глава Дидалъс и в ръката му изведнъж се появи малък пистолет с никелирано покритие. Беше от онези, които се използват от инструкторите по стрелба за начално обучение на жени, главно благодарение на слабия му откат. Но от близко разстояние беше толкова смъртоносен, колкото и мощната берета. — Искам да докопам Оками и вие ще ми помогнете. Вече не разполагате с нищо, което бихте могли да използвате като разменна монета. Кажете къде се крие Оками, в противен случай ще получите един куршум в дясното коляно. След като изтекат пет минути, същото ще се случи и с лявото, нататък сценарият ви е известен… Мога да ви обещая, че ще изтръгна от вас всичко, което ми е необходимо.

— Сенаторе! — долетя гласът на Веспър откъм шахтата.

— Какво има? — отвърна с раздразнен глас Дидалъс. — Измъкнахте ли Сърман?

— Сърман е мъртъв — съобщи тя и надникна от отвора. В ръката си стискаше пистолета на телохранителя.

— Къде е Андрю?

— Страхувам се, че той…

Очевидно сенаторът Дидалъс беше вземал уроци по стрелба от отличен инструктор. Прицели се и стреля почти без подготовка, но малокалибреното оръжие му изигра лоша шега. То просто не беше създадено за точна стрелба на средно и далечно разстояние. Куршумът звънна в стоманената тръба в момента, в който Веспър натисна спусъка.

Нейният изстрел беше образцов. Между очите на Дидалъс се появи малка дупка, тялото му отхвръкна и се просна на земята с широко разперени ръце. На лицето му беше застинало смаяно изражение.

— Сбъркал си си професията, Лю — промърмори Веспър, докато се измъкваше от шахтата. — Би трябвало да станеш актьор…

Изправи се, почисти дрехите си с длан и леко се усмихна:

— Както виждаш, понякога си струва да проявиш и известно доверие…

Изскачайки от сградата на лабораторията, Никълъс откри, че Плаващият град гори. Улученият от него камион изпускаше гъсти облаци дим, останалите два щяха да пламнат всеки миг.

… Опасността… Вие не знаете… Тя е по-голяма от… От какво? Абраманов искаше да го предупреди за нещо, но за какво?

Никълъс се впусна в бяг, зад ъгъла се натъкна на няколко овъглени трупа, които започна да прескача. После сред черните облаци дим се появи внушителната фигура на Рок, крачеща към първата машина от конвоя. Гранатометът беше преметнал през рамо, а в ръцете си стискаше малък автомат „Кобра М-11“ с дълъг, извит като сърп пълнител. Лично го беше модернизирал, превръщайки го в точно и изключително опасно оръжие.

— Марш оттам, плъх такъв! — изрева той на шофьора, който объркано се въртеше около камиона. Вероятно щеше да го застреля, но в същия миг зърна фигурата на Никълъс. Спря се на място, на лицето му изплува широка усмивка.

— Значи успя да се измъкнеш, а? Майк ме предупреди, че много те бива, но аз не му повярвах… Сега това вече няма значение… — ръката му погали приклада на гранатомета: — Знам к’во си мислиш… Все същото старо оръдие, нали? Да, ама сега то е заредено с едно факелче!

Никълъс усети потрепването на волята му миг преди от дулото на кобрата да изскочи късо, алено пламъче. Куршумите свирнаха към него, по той вече се беше прикрил зад най-близкия труп. Рок стреляше на къси и точни редове, кръв и дребни костици обсипаха лицето на Никълъс.

Атаката на едрия мъж продължаваше, ръката му светкавично смени дългия пълнител. Още няколко крачки и вече нищо не можеше да му попречи. Никълъс се огледа, на метър от себе си видя захвърлен „АК-47“. Грабна го, но оръжието се оказа китайско производство и затворът му беше блокирал…

Усмивката на Рок беше по-широка от всякога.

— Хайде, лошо момче, действай! — изрева той. — Успял си да убиеш До Дук, сега ще трябва и с мен да се справиш!

Никълъс светкавично разглоби магазина на автомата, сякаш имаше намерение да го почисти. Нищо не се получи. Повреда нямаше, просто механизмите бяха заяли. Стисна дулото, дланта на другата му ръка залепна за магазина. После събра психическата си енергия в ослепителен сноп и я насочи към хладната стомана. Светът се сви, светлината се втурна към него, сякаш се намираше в железопътен експрес. Всички звуци заглъхнаха, в главата му забуча далечно ехо. Дулото изпука и се пречупи, оръжието му беше готово…

Рок натисна спусъка и той се претърколи встрани. Ситни камъчета парнаха глезените му. Стисна приклада и скочи на крака. Връхлетя върху врага си в момента, в който той се готвеше да натисне спусъка за втори път, стоманеното дуло бръмна във въздуха. Енергията на Тао-тао се превърна в ослепителна линия и очерта траекторията на малката ракета, Никълъс ясно усещаше както земното притегляне, така и съпротивлението на въздуха срещу металния къс. Усети и реакцията на Рок, който се готвеше да отскочи встрани, инстинктивно знаеше, че няма да успее…

Със смразяващ кръвта тътен дулото се заби в гърдите на Рок, тялото му политна назад и се просна по гръб на спечената земя. От дълбоката рана в слънчевия сплит бликна фонтан алена кръв.

Но къде е Майк?

Двигателят на първия камион изръмжа, Никълъс се обърна и хукна към него. Спря за миг до тялото на Рок, чиито очи вече бяха започнали да се изцъклят. Гранатометът лежеше на земята. Издърпа ядрения заряд, нямаше смисъл да взема цялото оръжие, което беше прекалено обемисто и тежко… После продължи да тича по посока на камиона.

За съжаление, синовете се срещат при неблагоприятни обстоятелства… Така беше казал Майк.

Беше зад волана на камиона, ръката му включи на първа, тежката машина изръмжа и бавно се насочи към портала. Никълъс увеличи скоростта, разстоянието започна да намалява. „Факел“ тежеше ужасно, но той беше твърдо решен да не го оставя на произвола на съдбата.

Майк вероятно го забеляза в огледалцето, защото рискува да превключи предавките, без да е набрал необходимите обороти. Премина на втора, след това на трета, камионът се разтърси, но все пак увеличи скоростта си.

Дробовете на Никълъс сякаш всеки момент щяха да експлодират. Краката му увеличиха скоростта още повече, ръцете му се протегнаха към въжетата, които придържаха задния капак на каросерията. Обзе го чувство на отчаяние. Едва ли щеше да успее да поддържа това бясно темпо повече от секунда-две, а камионът всеки момент щеше да набере преднина. В същия миг машината се разклати и почти спря, дясното й колело се беше натъкнало на някакво препятствие, най-вероятно труп… Това беше достатъчно. Пръстите на Никълъс се вкопчиха във въжето, камионът дръпна напред, но с това само му помогна да се прехвърли в каросерията.

Обърна се назад, гърдите му бурно се надигаха и отпускаха. Зърна Рок, който се надигаше от земята, бавно и мъчително… Господи! Как е възможно все още да е жив? Та в гърдите му беше забита двадесетсантиметрова стоманена тръба! Но фактът не подлежеше на съмнение. Тялото му успя да се обърне на една страна, ръцете му се протегнаха към гранатомета и го стиснаха в положение за стрелба.

В същия момент камионът зави и гледката изчезна. Никълъс потъна дълбоко във вибрациите на Тао-тао, светлината стана водниста и неясна, сякаш се намираше на дъното на планинско езеро. Времето се подчини на волята му, дори друсането на камиона престана да съществува. В съзнанието му се появи образът на Рок, сгърчен от разочарование поради липсата на заряда…

След още един завой на пътя пред очите му отново се разкри порталът. Рок отново беше паднал на земята, а може би се беше навел над нещо… В ръката му се появи някакъв предмет. Никълъс насочи енергията на Тао-тао и веднага го позна.

Това беше още един „Факел“!

Рок вкара заряда в широкото дуло на гранатомета, а Никълъс едва сега разбра какво е искал да му каже Абраманов — в лабораторията е бил създаден и втори ядрен заряд!

Буда да ме закриля, изпищя вцепененото му от ужас съзнание. Тоя луд се готви да изстреля „Факел“!

Усещаше намеренията на Рок, въпреки разстоянието. Бандитът затвори цевта на гранатомета и го подготви за стрелба, макар и с цената на върховни усилия. Срещу Никълъс зейна широкото смъртоносно дуло.

Пръстът на Рок се уви около спусъка и Никълъс направи това, което беше възможно: превърна психическата си енергия в плътен сноп и го изстреля по посока на врага си. Не беше в състояние да засегне неодушевен предмет, какъвто е гранатометът, но енергията експлодира с огромна сила в съзнанието на Рок. За съжаление закъсня. Пръстът на Рок конвулсивно натисна спусъка, разнесе се силен трясък и „Факел“ излетя.

Усилията на Никълъс все пак дадоха известен резултат. Камионът беше на доста голямо разстояние от портала на Плаващия град, за да попадне в полезрението на Рок. Зарядът изсвистя през надвисналите клони на дърветата и се издигна нагоре в почти вертикална посока. Психическият удар беше принудил Рок да падне по гръб, дулото на гранатомета се насочи към небето.

Поклащайки се в каросерията на раздрънкания камион, Никълъс си спомни какво беше казал Нийгата — само две малки плочки от елемент „114-М“ са достатъчни за унищожаването на поне четири квартала от голям град. Четири!

Пресвета майко!

Зае се със светкавични изчисления — скоростта на камиона, ъгъла на изстрелването, траекторията на заряда, очертана от законите на гравитацията.

Майк отпред очевидно бързаше. Камионът се люшкаше и подскачаше по разбития черен път, който водеше надолу към равнината. Подобно на всички планински пътища, и този правеше многобройни завои, Плаващият град отдавна се стопи в далечината. Придвижваха се бързо, но Никълъс знаеше, че няма да успеят да се отдалечат на безопасно разстояние.

Надникна зад капака на каросерията. От едната страна на тесния път се издигаха назъбени канари, от другата зееше дълбока пропаст. Камионът изскърца със спирачките си на остър завой, в ушите му се появи оглушителен грохот. Кръвта му замръзна в жилите, за момент му се стори, че „Факел“ вече е взривен. После видя водопада, който се спускаше от почти отвесната скала сред облаци от пръски, а долу, от другата страна на пътя, тъмнееше пълноводна река.

Решението светкавично се оформи в главата му и се сля с изпълнението. В този миг „Факел“ положително наближаваше земята, след секунди щеше да последва ужасна експлозия. И тогава ще бъде късно за каквото и да било. И той, и Майк, и всичко живо в района ще бъдат изпепелени… Ръцете му пуснаха въжето на капака, тялото му се сви на топка и полетя към водопада. Плъзна се по повърхността на кипящата вода и се стрелна надолу, енергията на Тао-тао го тласкаше напред със скоростта на куршум. Заби се с главата надолу в дълбокия вир под водопада, могъщото течение го понесе на вълните си с главозамайваща скорост. Много по-бързо от камиона, много по-бързо от скоростта на краката му… Ядреният заряд се изплъзна от ръцете му и потъна в синкавите дълбини.

Миг по-късно над планините блесна зеленикаво-златно сияние, беззвучно и почти красиво. Изстреляният от Рок „Факел“ се възпламени на някакви си стотина метра от централния площад на Плаващия град. Земята потръпна като жива.

За хилядна от секундата от Плаващия град не остана дори следа, сякаш опитен хирург го беше изрязал от снагата на джунглата. Взривната вълна настигна камиона, вдигна го във въздуха и го захвърли отвъд банкета на тесния път, който миг по-късно престана да съществува. Тежката каросерия се разцепи още по време на стремителния си полет в пропастта, върху назъбените скали в дъното се стовари само купчина разкривени железа…

Епилог

В нощ като тази, с ярка луна, дори и най-потайните мисли могат да бъдат разбрани…

Изуми Шикибу

Токио | Венеция | Вашингтон

Пролет в наши дни

Никълъс бе спасен от Тао-тао и дълбоките води. Усети експлозията не физически, а по-скоро с душата си, която спазматично регистрира полъха на смъртта. Беше достатъчно далеч от епицентъра и когато се измъкна от водата на километър-два надолу по течението, не мислеше толкова за радиацията, колкото за крайното изтощение на тялото си.

Когато се прибра в Токио, там вече го чакаха Кроукър и Веспър. Останаха в дома му цял следобед и дори част от вечерта, разменяйки информация за събитията от последните три дни.

— Господи! — въздъхна Кроукър. — След всичко, което ни разказа Сърман, аз просто не мога да си представя последиците от експлозията на „Факел“!

— За щастие Плаващият град беше построен на много отдалечено място и загинаха единствено неговите обитатели — отвърна Никълъс. — Въпреки това районът трябва да бъде проверен от експерти по ядрено замърсяване, на които ще се наложи да претърсят и речното дъно за втория „Факел“…

— Ужасен урок за всички, които имат желание да си играят с ядрено оръжие! — потръпна Веспър. За разлика от мъжете тя беше права и крачеше напред-назад из дневната. Никълъс забеляза нервността, която я обзе след вечерята. Беше отскочил до банята да смени бинтовете на изгорената си дясна ръка и случайно я чу да разговаря по телефона.

Легнаха си рано, но той не успя да заспи, пред очите му продължаваше да бъде ужасната картина на експлозията. Виждаше собственото си тяло, потънало дълбоко във водите на бистрия планински поток, виждаше и Майк Леонфорте зад волана на камиона, натиснал до дъно педала за газта. Изпитваше мъчително желание да усети последните мигове от живота му — беше съвсем ясно, че именно той — Майк Леонфорте, беше го спасил. Може би го беше направил, за да прекъсне връзката си с Рок, който, според собствените му думи, вече беше станал излишен… А по странна ирония на съдбата Никълъс беше направил всичко възможно да го спаси от смъртта в онзи ужасен миг, в който Рок беше насочил гранатомета си към камиона…

На стената помръдна сянка и той извърна глава.

— Никълъс? — долетя гласът на Веспър. — Мога ли да вляза?

Той се надигна от футона и включи нощната лампа с абажур от оризова хартия. Тя пристъпи в стаята и коленичи до него.

— Зная, че искаш да прекараш известно време с приятеля си…

— Честно казано, наистина е така.

Тя помълча малко, после тръсна глава:

— Имам заповед да те отведа във Венеция.

— Във Венеция ли? Защо?

— Знаеш защо.

— Оками?

— Иска да те види — кимна тя.

Изведнъж го напуши смях. Месеци наред отчаяно се беше опитвал да открие този човек, двамата с Кроукър се бяха подлагали на какви ли не опасности, за да го спасят… И сега — хоп! Ела, че те викам! После си даде сметка, че Оками все още трябва да се крие. Не бяха открили онзи, който желаеше смъртта му. Вътрешният съвет отпадаше, просто защото престана да съществува. Дидалъс също беше мъртъв. Кой остана?

Потъна в блясъка на яркосините й очи и се приготви да откаже. Даде си сметка, че във Венеция ще трябва да се срещне с Челесте, а не беше сигурен, че сега, след появата на Коей, все още иска това…

После, тласкан от неизвестен импулс, кратко кимна с глава:

— Можем да заминем утре сутринта.

— Приех да ви закрилям, но това е всичко! — отсече той тридесет часа по-късно. — Нито Лю Кроукър, нито аз сме склонни да ставаме съучастници на вашите планове!

Микио Оками посрещна думите му спокойно. Изглеждаше в отлична форма, едва ли някой страничен наблюдател би допуснал, че на гърба му тежат повече от деветдесет години. Намираха се в приятен ресторант на две преки от Риалто, любимо място на рибарите и местните жители. Веспър остана в града само докато заведе Никълъс при Оками, после взе самолета за Вашингтон.

— Свободен си да постъпиш както решиш — отвърна Оками и отпи глътка еспресо. — Но просто ми е любопитно защо се обявяваш против моите планове без дори да знаеш какви са те?

— Вие сте якудза — тръсна глава Никълъс. — Ваш партньор беше Доминик Голдони, един от най-известните мафиотски босове на Америка. Това ми е достатъчно!

— Така ли? А защо не се опиташ да разместиш пионките в тази игра и да разгледаш нещата от по-друг ъгъл? Две жени на този свят са близки на сърцето ти… Едната е от семейство на Якудза, а другата е сестра на Дом и работи за мен. Ако и това не е достатъчно, можеш да помислиш за баща си, който ми беше най-добрият приятел и делови партньор…

Настъпилата тишина се стовари като гръмотевица върху съзнанието на Никълъс. Но навън грееше ярко слънце, Венеция блестеше с цялото си великолепие. А той бавно осъзна, че тътенът в ушите му не е гръмотевица, а просто чува ударите на собственото си сърце.

— Партньор ли казахте? — с несигурен глас попита той. Тук не ставаше въпрос за разместване на пионките, а за цялостна преоценка на играта.

— Кой според теб измисли цялата схема с „Годайшу“? — сви рамене Оками. — Полковник Денис Линеър!

— Но защо, Господи?

— Той беше гений, беше нещо като ясновидец и пророк… А аз — негов предан ученик… След смъртта му продължих започнатото — създаването на мрежа за глобален контрол в един свят, населяван единствено от престъпници… Той работеше с Якудза по силата на служебните си задължения, но това съвсем не му попречи да открие у нас онези качества, които дори ние невинаги осъзнаваме… Верността и храбростта… И това му помогна да очертае схемата на бъдещото сътрудничество между икономическите групировки, правителствата и Якудза. Всички подчинени на една цел.

— Която така и не беше реализирана…

— Напротив. Свидетелство за това е икономическото чудо, постигнато от Япония. В рамките на три десетилетия ние се превърнахме в икономически колос, а започнахме от нищо — бяхме просто един победен народ, беден и разкъсван от безработица, инфлация и неефективно ръководство. Един народ с тежко чувство за вина…

Нима Майк Леонфорте беше казал истината, запита се Никълъс, после погледна гладкото лице на стария Кайшо:

— Наистина ли баща ми е създал Министерството за международна търговия и индустрия, сливайки старото МТИ и Търговската палата?

— Кой ти каза това?

— Майк Леонфорте. Дълго време проучвал дейността на баща ми…

— Значи трябва да се радваме, че е бил изпепелен от „Факел“ — изръмжа Оками, отпи нова глътка еспресо и се замисли. — Механизмите на този процес трябваше да бъдат осъществени от японци. Нямаше друг начин. За целта полковник Линеър прибягна до услугите на Йошида и Ширасу. А когато последните им противници в МТИ изпратиха да ги шпионира един младеж на име Нагаяма, именно баща ти го привлече на страната на Йошида. Една година по-късно Нагаяма стана главен секретар на „МИТИ“ и „Годайшу“ започна да действа…

— Но как е било възможно довчерашни смъртни врагове да заработят заедно?

— Казах ти, че Полковника беше ясновидец. Успя да види онова, което ги обединяваше — жаждата за богатство. Всички бяха нетърпеливи да натрупат пари, това беше главната цел в живота им. И баща ти, който познаваше историята на Япония като никой друг, им предложи „Годайшу“ като средство за постигане на тази цел. Защото си даваше ясна сметка, че страната е на ръба на хаоса, че има нужда от здрава ръка на кормилото, която да я ръководи най-малко едно-две десетилетия… И тази ръка беше Либерално-демократическата партия. На практика това, което стори полковник Линеър, беше един исторически акт, променил из основи съдбата на Япония.

— В началото на XVII век на власт идва Йеасу Токугава — един от най-великите шогуни в японската история. Заварва страната разпокъсана от феодални междуособици, люшкаща се на ръба на анархията. И започва да я управлява с желязна ръка. Законите му наистина са били жестоки, но историята доказва, че само по този начин е можел да обедини нацията…

— В подобна насока бяха и съветите на полковник Линеър към политици, бюрократи и ръководители на Якудза. ЛДП и „Годайшу“ бяха съвременният еквивалент на двестагодишното управление на Токугава. Тяхната цел беше да обединят народа около главната задача — възстановяването на страната. А също така да го предпазят от заразата на социалистическите и комунистическите идеи.

Оками млъкна, повика келнера и си поръча второ еспресо. Никълъс получи паузата, която му беше необходима да осъзнае чутото. Все още не можеше да възприеме фактите, трудно му беше да повярва, че малко или повече баща му е архитектът на съвременна Япония. Как е успял да го постигне? Докъде се е простирала гениалната му прозорливост? В гърдите му потрепна нетърпение. Да, непременно ще трябва да открие това…

Сякаш прочел мислите му, Оками вдигна глава и продължи своя разказ:

— Но времето работи за истинската човешка същност и това никой не е в състояние да промени. Годините течаха, заедно с тях се раждаше и корупцията. Баща ти притежаваше изключителни качества, но най-силното от тях вероятно беше умението му да се справя с властта. По деликатен, бих казал дори елегантен начин…

— Моето задължение беше да привличам все повече оябуни в системата на „Годайшу“. Но заедно с тях в нея проникваше и корупцията. В един момент разбрах, че скоро възможностите й ще бъдат изчерпани, а аз самият вече няма да съм в състояние да я контролирам. Могъществото й ставаше прекалено голямо и затова тя трябваше да бъде ликвидирана. Подобно на избягал от клетката си хищник, нашата организация се обърна срещу своите създатели, родиха се уродливите й отрочета, като Плаващия град например… В момента, в който Рок и Майк Леонфорте станаха съдружници, „Годайшу“ се превърна в заплаха от световен мащаб. Хора като Шоза, Козо и Акинага неминуемо щяха да я подчинят на своите цели и да я превърнат в инструмент за икономически натиск по всички точки на света. Нормалните пазарни отношения щяха да отстъпят място на сделки от рода на тези, които се сключваха в Плаващия град, търговията с наркотици и оръжие щеше да се разрасне като чумна епидемия… Това не исках и не можех да позволя!

Времето за обяд отмина, посетителите на ресторанта оредяха. Келнерите в бели ливреи безгрижно си бъбреха, никой не обръщаше внимание на двамата мъже в ъгъла. Един от помощниците на готвача се зае да сменя леда в подносите с прясна риба, изложени пред входа.

— Можеш да си представиш как съм се чувствал, когато разбрах, че имам нужда от помощта ти — продължи Оками. — Знаех, че ненавиждаш Якудза, но ще изпълниш дадената на баща си дума. Дори и да разбереш, че той е бил мой учител и партньор… Но знаех и нещо друго — любовта между теб и Коей все още е жива, въпреки превратностите на съдбата…

Трябва да бъдеш излекуван, каза му Диш там, в далечния Виетнам. Едва сега Никълъс разбра какво е имал предвид.

— Миналата година, когато се отзова на молбата ми и пристигна тук, аз веднага видях, че омразата ти към Якудза е все така силна — продължи Оками. — Това ми попречи да ти разкрия цялата истина. Бях сигурен, че всичко ще отиде по дяволите. Вероятно щеше да ме наречеш лъжец и да се откажеш от клетвата, дадена на баща ти… Защото всъщност не те бях извикал да ме закриляш — ти веднага видя, че спокойно мога да се справям и сам… Това беше само претекст, първата крачка към истината, добре прикритата истина… Нея ти трябваше не само да научиш, но и да разбереш. Защото дойде време именно ти да продължиш делото, започнато от баща ти.

— Ти дойде при мен с много отрова в душата си… Беше огорчен от младежката си любов, станала жертва на сили, които вие с Коей не сте били в състояние да разберете… В нощта, в която Челесте те доведе в дома ми, аз веднага осъзнах, че си наранен много по-дълбоко, отколкото баща ти си беше представял… В подобно състояние беше безполезен както за мен, така и за себе си.

— Признавам, че част от отговорността за това състояние е моя. Трябваше да поправя допуснатата преди много години грешка. Тогава не оцених какви поражения може да ти нанесе светът на Якудза. Реших отново да те срещна с Коей, но за тази цел трябваше да премълча истината. За себе си, за Челесте, Маргарет и Веспър… Но най-вече за баща ти.

— Преди години баща ти настояваше да се срещна с теб, да направя опит за сближаване. Но аз отказах. Времената бяха лоши, бях се предал в плен на пиянството и отчаянието. Не можех да контролирам себе си, да не говорим за чувствата на младеж като теб… Тогава той, за добро или лошо, избра Тцунетомо Акинага. И ти се запозна с Коей… Карма, Ник-сан.

Платиха сметката си и излязоха. Венеция грееше под топлите лъчи на следобедното слънце, фреските на старите дворци изглеждаха свежи и ярки, сякаш току-що изрисувани. По водите на Канале Гранде цареше оживление, кафенетата от двете му страни вече бяха извадили масички и чадъри на открито. Един гондолиер пееше с пълно гърло, игривата ария звънтеше в чистия въздух.

Никълъс искаше да получи отговор на хиляди въпроси, да разбере истинското състояние на нещата. Но в главата му непрекъснато се завръщаха думите на Майк Леонфорте, казани в онази ужасна виетнамска нощ: Геният на баща ти задвижи един огромен по мащаби план, чиито последици се чувстват и до днес… Едва сега Никълъс започна да осъзнава истинските параметри на този гений. Дишаше с пълни гърди, гледаше Венеция и се радваше, че е жив. Довечера му предстоеше среща с Челесте, сърцето му потръпна от нетърпение.

В душата му бавно се промъкваше възторг. Кайшо искаше именно той да продължи „гениалното дело“ на баща си, а това означаваше, че двамата ще работят в тясно сътрудничество и той най-сетне ще овладее тайната на „корьоку“. Защото и той, подобно на Таши, беше неин пълновластен господар… Пред Никълъс се разкриваше уникалният шанс да навлезе в един нов свят — тайния и внимателно съграждан свят на Денис Линеър, който нямаше нищо общо нито с Якудза, нито с други престъпни организации. Как би могъл да устои на подобно изкушение? Естествено ще поиска известни гаранции от Оками, не трябва да забравя и задълженията си към „Сато-Томкин“ и верния приятел Танцан Нанги. Това бяха подробности. В гърдите му се оформи усещането, че баща му е искал именно това, че е предвидил развоя на събитията и мъдро го е накарал да обещае, че ще се отзове на молбата на Оками…

Подаръкът, който получи, наистина беше безценен. Защото разбра, че миналото е нещо живо и оказва влияние върху настоящето. Всеки миг, всеки час… А бъдещето е съвсем друго нещо — в него всеки получава това, което му е предначертала съдбата. Включително и той, Никълъс Линеър…

Седмиците след завръщането на Веспър от Токио бяха изпълнени с напрежение. Преди всичко, защото беше включена в разследването на Пентагона по отношение на сенатора Дидалъс и неговата роля в обектите на АМОП. Друго, секретно разследване трябваше да открие причините, довели до назначаването на Джони Леонфорте за директор на „Огледалото“ — тайната разузнавателна организация на американското правителство. А вместо да спи, свободното си време прекарваше над кодираната информация, която беше преснимала от офисите на „Моргана“…

Не беше имала време да се занимава с нейното дешифриране, но Кроукър беше свършил добра работа и й предаде всички данни на токийското летище, малко преди двамата с Никълъс да отлетят за Венеция.

След точно четиридесет часа без сън вече беше убедена, че нещо в секретната информация не е наред. Загадката се съдържаше в думичката „ларва“. Първата й работа беше да провери дали няма грешка в дешифрирането. Към нея нямаше нито номер, нито цена и срок на доставка и това я наведе на мисълта, че тук не става въпрос за оръжие или някоя друга стока от номенклатурата на „Моргана“… Едновременно с това обаче думата „ларва“ се появяваше там, където цифрите завършваха с много нули и където очевидно ставаше въпрос за стотици милиони долари. Дидалъс се беше погрижил да прехвърли върху нея всички постъпления на „Моргана“ — суми, които рядко слизаха под границата на милион…

Челесте беше тази, която я насочи по вярната следа. Това стана по време на една от редовните им срещи за размяна на информация по канала Нишики.

— Странно — рече тя. — „Ларва“ е името на една от традиционните венециански маски. Обикновено е бяла, много рядко може да се срещне и черна… В превод от латински думата означава спектър или призрак… А самата маска има и друго име — наричат я „волто“…

Втората следа получи в самия Вашингтон.

— За какво са похарчени тези триста хиляди долара? — попита тя един от следователите на Пентагона, които проверяваха архивите на „Огледалото“.

— По всичко личи, че Дидалъс е наел частна фирма за проучване на персонала — отвърна човекът. — Действала е горе-долу година и половина…

— Това не е ли странно?

— Не особено. Ограниченията на бюджета често налагат отстраняване на хората, които за момента не са ангажирани с конкретни задачи. В посочения период Дидалъс е съкращавал предимно секретарки и помощен персонал…

— Как се казва тази фирма?

— Сега ще видим — промърмори следователят и започна да прелиства дебелия том пред себе си. — Ето… Компанията носи името „Национална служба за сигурност“.

Веспър пристъпи към компютъра и поиска наличните данни за НСС. На пръв поглед всичко беше наред, но тя изведнъж забеляза, че компанията е собственост на конгломерат, обозначен със съкращението ВО. Набра името и поиска пълна информация.

Екранът остана празен в продължение на няколко секунди, после компютърът изстреля съхранените в паметта му данни. Веспър затаи дъх. Пълното име на конгломерата беше „Волто Ентърпрайсиз“! „Волто“ означава и „Ларва“! Бялата маска на призрака! Която понякога може да бъде и черна…

Мозайката започна да се подрежда в главата й със забележителна бързина. Но картината, която се очерта, беше толкова ужасна, че тя за миг затвори очи и отпусна ръце до клавиатурата. Хидрата наистина има стотици глави! Отсечеш една, на нейно място поникват две! Нима всичките им усилия са били напразни? Нима ще се окаже, че Дидалъс не е бил главният ръководител на „Годайшу“ в Америка, а просто обикновен изпълнител?

Адресната регистрация на ВО сочеше Уест Палм Бийч, Флорида, но в компютъра нямаше данни за нито един от нейните служители. В душата й се промъкна ужас, ръцете й механично подадоха нова команда. Пръстите й бяха студени като лед, клавишите глухо потракваха… И изведнъж…

Опасенията й се превърнаха в действителност. Адресът на ВО беше идентичен с този, който подозираше… Огромна каменна къща на брега на океана, собственост на някаква чуждестранна компания без никаква дейност на територията на САЩ, без приходи, подлежащи на данъчно облагане. Седалището й беше на Бахамските острови, а фактът, че данните й бяха вкарани в компютрите на ФБР и Пентагона, се дължеше на една съвсем прозаична причина — през банковата сметка на тази компания ежегодно преминаваха стотици милиони долари!

А човекът, който използваше тази къща през зимните месеци на годината и който по всяка вероятност беше собственик на компанията, се наричаше Чезаре Леонфорте.

Веспър се облегна назад, по челото й избиха ситни капчици пот. Ако разсъжденията й са верни, именно Гадняра е извършил проучването на Леон Уоксман и по този начин е вкарал в „Огледалото“ собствения си баща! Дидалъс го е назначил за директор без никакви по-нататъшни проверки и това означаваше само едно: Гадняра го е държал в свои ръце, именно той е собственик на „Моргана“, „Малъри Ентърпрайсиз“ и „Авалон ЛТД“. Той е „ларва“ — призракът с черна маска, която добре е прикривала истинската му самоличност. Той е хидрата със стоте глави, с която се бяха борили всички.

Значи нищо не е приключило, помисли си Веспър. Напротив, то едва започва…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3804

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Нинджа срещу Плаващия град

Американска, първо издание

Превод: Веселен Лаптев

Редактор: Константин Божинов

ИК „Гарант 21“, София, 1995 г.

ISBN: 954-8009-46-3 (ч.2)

1

Питие, подобно на мастиката. — Б.пр.

2

Игра на думи — в превод мейджър означава майор. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Нинджа срещу Плаващия град
Част II

Част II Секс и страх

Книга трета Череп и кости

Девета глава Вашингтон

Десета глава Токио | Лондон | Киото

Единадесета глава Виетнамските плата | Лондон

Дванадесета глава Йошино

Тринадесета глава Лондон | Токио | Йошино

Надолу към мъртвата зона

Книга четвърта Мечти и кошмари

Четиринадесета глава Лондон | Токио | Сайгон |Тиен Гианг

Петнадесета глава Тиен Гианг | Токио

Шестнадесета глава Вирджиния | Токио | Виетнамските плата

Седемнадесета глава Плаващият град | Токио | Вирджиния

Осемнадесета глава Токио | Вирджиния | Плаващият град

Епилог

Информация за текста

1