Ерик Лустбадер

Двойникът на нинджата

Част II

Книга втора (Продължение)

Светци (Продължение)

Джаки винаги си беше представяла, че в душата на Майкъл е затворен огромен и гладен вълк, който отчаяно иска да изскочи на свобода. И именно това отчаяно желание я плашеше. Тя беше в състояние да се възхищава на природната му интелигентност, оценяваше решението му да се държи настрана от фамилния бизнес изключително високо. Но нито за миг не забравяше за дремещия в душата му звяр, сърцето й тръпнеше от уплаха.

И въпреки това беше привлечена от него.

Какво я караше да бъде уверена, че у Майкъл вижда една сродна душа? Сънуваше го. Двамата бяха на малка полянка сред необятна гора. Наоколо беше тъмно, в гората се прокрадваха нощни хищници. Върху полянката падаха бледите лъчи на луната, но под гъстия листак цареше непрогледен мрак.

Висок и красив, Майкъл стоеше неустрашим сред тревата, докато самата тя усещаше ужаса като втора кожа върху тялото си, като пъплене на противно насекомо…

— Майкъл! — крещеше тя. — Помогни ми, страх ме е!

Той се усмихваше с онази топла усмивка, която пазеше единствено за нея.

— Майкъл!

Той очевидно не я чуваше, а тя изведнъж си даде сметка, че е няма, напълно лишена от дар слово. В ушите й прозвучаха ритмичните латински псалми, тя сграбчи ръката на Майкъл и двамата хукнаха към тъмната гора.

Тишината на мрака се нарушаваше единствено от ударите на сърцата им, синхронизирани и хармонични като гласовете, които пееха латинските псалми. Тя го теглеше все по-навътре в тъмната гора, полянката и лунните лъчи бързо изчезнаха. Защо? Какво искаше да открие тук?

Събуди се с чувството, че всеки момент щяха да бъдат нападнати, в главата й се въртеше една-единствена мисъл, тежка и болезнена: Аз му причиних всичко това! Грешката е моя!

Този сън прогаряше съзнанието й и през онази душна юнска нощ на 1961 година, когато се качи при Майкъл на покрива на блока им в Озоун парк. Дядо му беше подарил телескоп — един чудесен подарък за момчето мечтател, което най-силно от всичко желае да прекоси границите на грубия свят около себе си. Но дядо си беше такъв — той сякаш винаги знаеше какво най-силно желаят внуците му. За нейния деветнадесети рожден ден (който съвпадаше с празника на свети Валентин), той й подари историческа книга за раждането на Италия. На Чезаре пък подари револвер.

В онази нощ от Майкъл се излъчваше едно особено напрежение. Сякаш и той беше навлякъл онази втора кожа от съня на Джаки, под която се криеше непознат звяр. Държеше се странно — ту топъл и отзивчив, ту напълно затворен в себе си. Като човек, който все още няма отговор на най-важния въпрос, който го измъчва.

Тя прояви интерес към звездите, въпреки че те й се струваха толкова далечни и мъртви, колкото латинският език. Но дори този език излъчваше нещо от себе си, особено когато се използваше за религиозните псалми. Докато звездите винаги си оставаха равнодушни и студени. Те й бяха прекалено чужди, но тя имаше нужда от човешка дума и не намери друга причина за оправдаване престоя си на покрива. Майкъл обичаше да е сам, може би дори мечтаеше за това. Нещо, което също плашеше Джаки. Защото самотата е твърде взискателна, за нея е необходима особена концентрация на духа. Това състояние тя току-що беше започнала да опознава, благодарение на разговорите си с Бърнис в манастира „Дева Мария“.

Господи, колко глупаво се държа тогава! Приближи се до него толкова близо, че усети защитното свиване на душата му. Мечтаеше да сподели всичко с него, да му разкаже за необикновеното пътуване, което й предстои. Но в последния момент се уплаши и замълча. Как е възможно да има подобни желания? Нима ще разкрие толкова лесно тайните си? След като е склонна да наруши дадената пред Бърнис и Ордена клетва, тя трябва моментално да се оттегли, да поправи грешката си!

Знаеше, че няма да го стори. Орденът е това, което й трябва. Съдбата й е предопределена — тя ще наследи Бърнис. Беше сигурна в това така, както в дишането си. Но защо иска да сподели тайната си с Майкъл? Какво е това негово особено излъчване?

Получи отговор на този въпрос по-късно през нощта, след особената интимност с Майкъл и въпреки трагедията, на която станаха свидетели. Реакцията му на убийството на дядо — коренно различна от тази на Чезаре и далеч по-интелигентна от нея, я накара да повярва, че благодарение на непонятна алхимическа реакция звярът в душата му най-сетне е изскочил на свобода. Може би причина за това беше смъртта на близък човек, накарала го да отметне от себе си онази втора кожа — тайнствена и ужасна. Изправена до него на окървавените плочи, ослепена от ярките светкавици на полицейските фотографи, Джаки изведнъж разбра всичко. Сънят се смеси с действителността, резултатът беше раждането на една нова, съвсем различна реалност. Видя се до него в тъмната гора, разбра защо беше избягала от светлината, вкопчена в ръката му. Защото я привличаше онзи ужасяващ звяр, който дремеше в душата на Майкъл.

При Чезаре нещата бяха далеч по-прости. Той беше страшилище за целия квартал, но Джаки не се страхуваше от него. Често й крещеше, но тя беше убедена, че го прави от страх и гняв. Просто защото усещаше, че душата му е разтворена книга за нея. А чувствата му съвсем не бяха трудни за разгадаване: Чезаре обожаваше мама, докато по отношение на баща им чувствата му бяха така раздвоени, че го изправяха пред прага на лудостта. По характерен начин той не обръщаше никакво внимание на очевидните провали на майка им — прекалената й пасивност, маската на постоянното страдание, превърнала се в неразделна част от нейното съществувание. Убедена, че крепи на плещите си цялото семейство, на практика тя правеше точно обратното. Децата й рискуваха да възприемат собствената й пасивност, или обратното — да станат агресивни насилници като Чезаре.

Ех, ако Джони не беше ги напуснал заради низките си страсти, често въздъхваше Джаки. Дълбоко в себе си тя беше убедена, че нехранимайкото Джони Леонфорте е напуснал семейството си заради друга жена — по-млада и по-привлекателна от мама. И сега безгрижно си живее с нея някъде из тропиците. Как другояче да обясни унизителната му постъпка? Как да се тълкува фактът, че дядо Чезаре дори дума не проронва за него? Сякаш Джони Леонфорте никога не е съществувал на този свят… Ако дядо Чезаре е знаел срамната тайна на сина си, тя е била заключена дълбоко в душата му.

Ами мама? Дали има представа какво е станало с мъжа й, жив ли е, мъртъв ли е? Джаки често си задаваше този въпрос. Веднъж завари мама да плаче на широкото брачно легло и си даде сметка, че отговорът му няма да е лесен…

Това стана около година преди постъпването й в манастира „Свещеното сърце на Дева Мария“. Стресната от появата на Джаки, мама набързо мушна нещо под смачканата възглавница и започна да трие очите си. Решила, че това е някаква игра, Джаки изтича към леглото и измъкна смачканото писмо.

— Не! — изкрещя мама. В гласа й прозвуча такъв гняв, че момичето мълчаливо й позволи да вземе писмото. Червените набръчкани ръце на мама нервно го смачкаха на топка.

— От кого е това писмо, мамо? — попита Джаки.

— Не мога да ти кажа — отвърна мама и на лицето й се изписа онова силно безпокойство, което до този момент момичето беше откривало единствено в романите.

Подчинявайки се на детински импулс и прозорливост, Джаки тръсна глава:

— Знам от кого е — от Джони!

Моментално осъзна колко абсурдно прозвучаха думите й. Ако все още е жив, Джони Леонфорте без съмнение се припича на някой плаж в компанията на разкошна блондинка с едри гърди и…

Прозрението я връхлетя с главозамайваща сила.

— Наистина е от Джони! — извика тя.

— Бих искала да го наричаш татко — промълви мама и в очите й се появиха сълзи.

Разтърсена от непонятен ужас, Джаки се отпусна на колене и уви ръце около раменете й.

— Моето малко момиченце! — разплака се мама. — Виждаш толкова много неща, знаеш толкова много! — Главата й горчиво се поклати. — Това е несправедливо! Ти си единствената ми надежда на този свят!

Джаки долепи глава до нейната и тихо попита:

— Жив ли е Джони?

— Искам да ми се закълнеш, Джаки! — погледна я с разширени от болка очи мама. — Искам да се закълнеш в Бога и Дева Мария, че няма да кажеш на никого!

— Но защо, мамо?

— Закълни се!

Усетила с нова сила стоманената воля на майка си, Джаки се подчини. Дори не успя да се учуди откъде се е появила тази воля…

— Жив е — промълви мама, а Джаки вдигна ръка и избърса сълзите от скулите й. — Не, миличка, остави ги. За мен е полезно да си поплача… Твърде дълго сдържам чувствата си, а това е вредно… Питай дядо си, ако не вярваш…

— Той знае, че Джони е жив, така ли?

— Той знае всичко — кимна мама. — Всичко до последната подробност. Но никога не го карай да признае това. По-скоро би си прерязал гърлото. Ще побеснее, ако разбере, че съм ти казала…

— Но какво е станало? — стисна месестото й рамо Джаки. — Къде е Джони?

— Не зная — отвърна мама и съкрушено сведе глава. — Доскоро писмата му идваха от Япония, но напоследък на пликовете има американски печат… От тукашни градове, пръснати из цялата страна… Аз обаче мисля, че той не е там…

— Ще се върне ли?

— Не зная — прошепна мама.

— Защо ни е напуснал, мамо? — попита Джаки и разтърси раменете й. — Защо?

Тялото на мама се клатеше като парцалена кукла.

— Мамо! — изкрещя Джаки и по-възрастната жена подскочи, сякаш улучена от светкавица.

— Той… Баща ти участва във войната, знаеш… След нея остана в Япония… — Тялото на мама се разтърси от ридания, но този път Джаки нямаше желание да я утешава. Имаше чувството, че стои в коритото на отдавна пресъхнал поток и очаква водните талази на далечната планинска буря всеки момент да я връхлетят. — Опита се да направи нещо… Някакъв бизнес. Не ме питай какъв, защото никога не съм била информирана… Важен бизнес, който, по думите на дядо ти, щял да позлати цялата фамилия Леонфорте…

— И какво стана? — нетърпеливо попита Джаки, за която тези обяснения не означаваха нищо.

— Не зная — въздъхна майка й. — Нещата се развили по друг начин, някой излязъл по-умен… Във всеки случай нещастието било толкова голямо, че дядо ти още не може да се съвземе… Нито пък останалите членове на фамилията.

Значи в клюките и слуховете е имало известна доза истина, съобрази Джаки.

— Но какво значение има това? — попита тя. — Защо Джони не е тук, когато се нуждаем от него?

Главата на мама се повдигна, погледът на зачервените й очи беше пуст. Направи опит да се усмихне, ръката й погали блестящите коси на Джаки:

— Толкова си красива! Напомняш ми за…

— Мамо!

— Мога само да ти кажа, че такова беше желанието на дядо ти…

— Дядото е прогонил за цял живот, така ли?

— За цял живот? — повтори мама и в погледа й се появи недоумение. — Не зная… Това е бизнес, в който нямам право да се бъркам. Приех го и толкоз. Ти трябва да сториш същото.

Мама изгори писмото, без да позволи на Джаки да го прочете, и веднага се почувства по-добре. Залови се с къщната работа спокойно, сякаш нищо не беше се случило. А вечерта посрещна дядо с такава сърдечност, че Джаки замръзна от учудване.

— По дяволите, кога ще се върне татко? — изръмжа Чезаре и ядно натисна педала. Караше Джаки обратно в „Дева Мария“ след погребението на дядо Чезаре. — Ако беше тук, изобщо нямаше да правя разни сделки с чичо Алфонс!

Безкрайно изненадана от доверието му, Джаки допусна глупостта да му каже истината.

— Джони никога няма да се върне — рече. — Трябва да се примириш, че ни е напуснал окончателно. Теб и мен, мама и Майк… Просто си е тръгнал. Защо му е да се връща сега?

А Чезаре замахна и й удари оглушителна плесница.

По-късно си даде сметка, че той не е имал друг избор. В неговия черно-бял свят Джони не беше само баща, а глава на семейството, върховен идол. Да не говорим за ролята на всепризнат дон, под чието командване са много хора и пари.

Останалият път до Астория изминаха в мълчание. Бузата на Джаки пламтеше. Чувстваше именно топлината, а не болката. Когато колата спря пред портала на „Дева Мария“, тя беше толкова унижена и обидена, че забрави за християнския обичай му ду подложи другата си буза, да прости и забрави. Ако можеше да я види отнякъде, Бърнис положително би се срамувала от нея.

По-късно обаче разбра, че е получила добър урок. Истината, като всички неща в живота, също си има точно определено място. Тя не може да се подмята насам-натам, просто защото има моменти, в които причинява не по-малко болка и страдания от наглата лъжа.

Спрял до отворената врата на колата си, Чезаре се обърна и подхвърли:

— За последен път идваш тук, в „Дева Мария“!

— Какво?! — смаяно се извърна Джаки.

— Докарах те само заради мама!

Джаки поклати глава, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Какво говориш?

— Да не си глуха! — тросна се Чезаре. — „Дева Мария“ е територия на Голдони!

— Че какво от това?

Търпението му се изчерпа.

— Ние мразим шибаните Голдони, забрави ли? — ревна той и Джаки уплашено се сви.

— Аз нямам нищо общо с тъпите ти вендети! — окопити се бързо тя. Сърцето й блъскаше с такава сила, че се уплаши да не се пукне. — Това е манастир! Божие място!

— Може и да е така, но то принадлежи на Голдони! — на лицето на Чезаре се изписа задоволството на човек, който знае повече от събеседника си. — Хвърлили са тук купища пари. Този манастир отдавна нямаше да го има, ако не бяха мангизите на Голдони!

— Дръж си езика! — сряза го Джаки. — Това е свято място!

Той й отправи продължителен поглед, после тежко въздъхна:

— Ти май наистина си вярваш, а?

— Да, точно така!

Тялото му стремително се приведе напред:

— В жилите ти обаче тече кръвта на Леонфорте, да те вземат мътните!

— Зад стените на „Дева Мария“ това няма значение — поклати глава Джаки. — И именно затова искам да съм тук!

— Мамка им на тези монахини! — отчаяно изпъшка Чезаре, вдигна ръце и те щръкнаха над отворения покрив на колата. — Забрави ги за момент и се опитай да използваш главата си! Голдони никога няма да забравят коя си!

— Грешиш.

— Грешката е на мама — поклати глава Чезаре. — Не трябваше да те води тук. Това, което ти казах, не е моя идея, а заповед отгоре. Лично чичо Алфонс иска да се прибереш у дома!

Гледаха се в очите дълго, всеки от двамата мислеше за баща си.

— Хич не ме интересува — обади се най-сетне Джаки.

— По-добре е да те интересува! — изръмжа Чезаре, завърнал се в ролята на безмозъчен бандит.

— Защо? — попита тя, докато слизаше от колата. — Ти искаш да приличаш на него, а не аз!

— Не можеш да избягаш, сестричке! — изрева през отвореното прозорче той. — Родена си Леонфорте и ще умреш Леонфорте! Няма мърдане, по дяволите! Няма да те спаси нито „Дева Мария“, нито всичките светци на света, взети заедно!

Джаки се молеше. От устните й излиташе молитвата за мъртвите, която беше научила от Бърнис, тъй като подобен текст липсваше в молитвеника.

През разноцветните стъкла на параклиса идваше мека като течен мед светлина. Прозорците бяха тесни и издължени като средновековни копия, от тях навяваше усещането за крепост, подсилено от абсолютното ехо на затвореното помещение.

Молеше се на латински, според изискванията на ордена. Думите излитаха тромаво от несвикналите й устни. Отново беше поразена от аскетизма на живота, който беше избрала. Или той беше избрал нея? Това беше въпрос, който пробуждаше страховете в душата й. Не би могла да понесе факта, че е изпуснала юздите на собствения си живот. Което на практика вече беше сторила. Бърнис правилно й напомни, че, влизайки в ордена, човек трябва да предаде съдбата си в ръцете на Бога.

Продължи да се моли, но в душата й плъзна съмнението. От Бърнис знаеше, че съмнението е творение на дявола. Вярата в Бога е Сияйната пътека за всеки смъртен, но тя се опасяваше, че тази вяра е измама, която води до сляпо подчинение. А Джаки дълбоко ненавиждаше както сляпото подчинение, така и липсата на разум.

Опита се да не мрази баща си, опита се да прости на Чезаре безумието и погрешното отношение към нея и баща й, към заобикалящия го свят. Даваше си сметка, че омразата също е дяволско творение; че ако това чувство надделее в душата й, няма смисъл да бъде в ордена, да се ползва от доверието на Бърнис и на самия Господ Бог. Да мразиш, означава да умираш бавно. Тя ясно съзнаваше това, но беше безсилна пред чувствата, които се трупаха в душата й. Те бяха насочени към зли хора, дълбоко в сърцето си тя беше убедена в това. Бог никога няма да ги дари с усмивката си, никой от фамилията не може да разчита на Неговото благоволение. Никой, с изключение на Майкъл…

Не се чувстваше пречистена. Бърнис я успокои, като каза, че чистотата не е неразделна част от човешката природа. Тя е предназначена за светците и за самия Бог. На смъртните остава само едно — стремежът към тази чистота. Такава е волята на Бога…

Свела глава към коленете си в тишината на параклиса, Джаки усети присъствието му, появило се във въздуха като плясък на невидими криле. Усети топлината му и затвори очи. Беше убедена, че една топла длан окуражително я докосна по рамото, изпита сигурност и спокойствие.

Бърнис може би е права… Може би Джаки действително е избраницата на Бога за велики дела…

В началото на пролетта Джаки срещна Пол Киарамонте. Това стана в малката пекарница на ъгъла срещу манастира. Той влезе в момента, в който госпожа Паля опаковаше шест големи хляба, а Джаки броеше парите върху покрития с трохи стъклен тезгях. Неволно вдигна очи и срещна погледа на мургавия млад мъж.

Той пристъпи напред с прекалената самоувереност на пияница, или може би на хлапак, който иска да изглежда по-голям в очите на околните. Но от него не лъхаше на алкохол, а черните му очи не се откъсваха от лицето на Джаки. Тя му се усмихна, реакцията му беше странна и неочаквана. Придоби вид на човек, който всеки миг ще припадне — краката му се подгънаха, ръцете му се вкопчиха в тезгяха с отчаянието на удавник.

Вечно загрижената за хората госпожа Паля разтревожено вдигна глава:

— Добре ли си, Поли?

— Разбира се, госпожо Паля — изграчи Пол, после тръсна глави и добави: — Но малко вода няма да ми дойде зле…

Жената кимна, остави торбите на Джаки и забърза към задната част на магазинчето.

— Здрасти — усмихна се измъчено той. — Казвам се Пол Киарамонте.

— Джаки Леонфорте — отвърна тя и му протегна ръка.

Пол толкова се смая, че не знаеше какво да прави с ръката й. Продължаваше да я зяпа, сякаш беше статуетка от порцелан. Най-накрая се осъзна, сграбчи ръката й и я раздруса. После рязко я пусна, сякаш беше хванал нажежен шиш. На лицето му се изписа разочарование, очевидно беше недоволен от държанието си, но вече беше късно да се поправи.

— Живея тук наблизо — промърмори той. — А ти?

— Аз съм от Озоун парк — отвърна Джаки. — Но след няколко седмици ще се преместя в „Дева Мария“.

— Ще ставаш монахиня? — ококори се той.

— Толкова ли е странно?

— О, Господи! — сломено въздъхна той. — Защо се запознахме толкова късно?

Госпожа Паля се завърна с чаша вода. Пол я погълна на един дъх, а Джаки плати сметката си.

— Радвам се, че се запознахме — подхвърли тя. Направи огромно усилие да сдържи смеха си, видяла как младежът за малко не се задави.

Неволно се запита защо му направи такова силно впечатление. Той не беше сродна душа, не я привличаше като Майкъл. Двамата с Майкъл бяха на една и съща емоционална вълна, това едва ли можеше да бъде постигнато с друг човек.

Но към Пол изпита нещо по-различно. Никога не беше имала приятел, дори на среща не беше ходила. Момчетата я отегчаваха с потните си ръце и бавни мозъци. Докато мозъкът на Майкъл беше бърз и непредвидим, именно затова го обичаше. Може би по тази причина не направи опит да го спре, когато тръгна да търси убийците на дядо им. Не одобряваше жаждата му за мъст, но можеше да я разбере. Ницше пишеше, че най-голямата опасност за човек идва от собственото му състрадание.

На това, макар и по свой начин, я учеше и Бърнис. Стойността на личността е въпрос на фанатизъм. Защото състраданието в крайна сметка се беше оказало недостатъчно за защитата на „Свещеното сърце на Дева Мария“ и Бог беше показал друг път на Дона ди Пиаве и нейните бойци в монашески одежди. Те бяха взели мечовете на падналите воини и с тях бяха победили врага. След което Бог им беше показал трети път: това, което Бърнис наричаше „дипломацията на фанатизма“. „Наш, особен вид фанатизъм, уточни тя. В онези времена са имали нужда от фанатизъм, за да се издигнат над своето традиционно битие, да разкъсат оковите му. Но Бог е дарил Дона ди Пиаве с прозрението, че фанатизмът е опасен и лесно може да скрие фактите от очите на вярващите.“

А когато „Свещеното сърце на Дева Мария“ е било успешно защитено от агресорите, Бог изтръгнал окървавения меч от ръцете на Дона ди Пиаве и й забранил повече да се докосва до него. Ослепил я за тридесетина секунди, само за да й покаже опасния път, по който никога не трябва да поема. Фанатиците са слепи за истината, защото могат да виждат само тази истина, на която са заложили живота и вярата си.

В светлината на всичко това Джаки не се учудваше, че след отстраняването на убийците Майкъл се беше превърнал в нещо като герой. От друга страна обаче си даваше сметка, че той едва ли ще търпи дълго своята известност в света на престъпниците, които ненавиждаше. Дълбоко в душата си усети, че рано или късно Майкъл ще се махне оттук, ще замине някъде надалеч…

Макар и по друг начин, Пол също й се стори различен. За своя огромна изненада Джаки откри, че се спира на тротоара пред пекарната на госпожа Паля и го чака да излезе. Когато това стана, той беше не по-малко смаян от нея. Занесе й торбите до манастира и остана да чака пред желязната врата, докато тя предаваше хляба в кухнята.

Започнаха да се разхождат в здрача на отминаващия ден. Фаровете на колите ги заливаха със златиста светлина. Уличните лампи светеха по друг начин — разсеяно и някак мътно.

Разговорът им течеше разпокъсано, с дълги паузи, темите бяха общи и незначителни. Джаки нямаше желание да му разкрива душата си, както беше направила пред Майкъл. Отношенията с брат й бяха святи, дори с Бърнис се държеше по-сдържано и по-различно… Желанието да бъде с Пол приличаше на остър глад, на присвиване в стомаха. За пръв път в живота си изпитваше подобно чувство, но все пак беше достатъчно благоразумна да разбере, че задоволяването на този глад би било глупаво. Защото само след няколко седмици щеше да се затвори зад високите стени на „Дева Мария“, далеч от света на Майкъл и Пол. Вече беше дала обет на Ордена и чувствата й към Пол само можеха да засилят решимостта й.

Но въпреки това го искаше. Глупаво, пропито от егоизъм чувство. В момента той е неотразимо привлечен от нея, но с времето това чувство ще отмине. Затова е глупаво и себично да търси нещо повече от тази невинна разходка, да изследва причините за острото чувство на глад, което дълбаеше стомаха й. Дори нещо повече — подобно поведение би било жестоко. Но нали вече го предупреди за бъдещите си планове? Да, стори го. Въпреки това обаче той държеше ръката й, а в очите му проблясваше такова желание, че коленете на Джаки започнаха да омекват.

Никога не беше се събличала гола пред мъж. Като дете тичаше гола заедно с братята си, но това беше много, много отдавна. Понякога взаимно се оглеждаха сред парите на горещата баня и това беше всичко. Обикновено детско любопитство, нищо повече…

То не беше същото като с горещите вълни, които я заляха, когато Пол започна да разкопчава роклята й, а собствените й пръсти нервно се впиха в токата на колана му. Но когато ръцете му махнаха сутиена и се докоснаха до гърдите и, тя имаше чувството, че ще припадне. Клепачите й запърхаха, тялото й омекна в прегръдката му.

Той я взе на ръце, прекоси тревата в задния двор на къщата им и отвори с ритник вратата на бараката за градински сечива. Острата миризма на добре смазаните панти се смеси с аромата на тялото му, ноздрите и неволно потръпнаха. От устата й се изтръгна тих стон, устните й се впиха в голото му рамо.

Той се надвеси над нея, огромен и силен като Бог. Тази гледка щеше да остане в паметта й, докато е жива — наситена, ярка, незабравима. Той не я притисна под себе си, силните му ръце не й причиниха никаква болка. Просто стоеше и чакаше тя да поеме инициативата.

Не бързаше да проникне в нея, предпочиташе любовната игра. Целуваше я навсякъде — по челото и бузите, по клепачите и полуотворените устни. Езикът му леко се плъзваше в задъханата й уста, после бързаше да се отдръпне. Извита като струна, тя сама притискаше щръкналите си зърна към гърдите му.

Устните му се сключиха върху едно от тях. От устата й се изтръгна възбуден стон, бедрата й широко се разтвориха. Той се плъзна надолу и докосна с език пламналата й женственост. Тя сподавено извика, ноктите й потънаха в могъщите му раменни мускули.

— О, не!

Всъщност нямаше представа срещу какво протестира, тъй като усещането беше главозамайващо, фантастично. Устните и езикът му нежно разтваряха пламналата й женственост, а тя имаше чувството, че наблюдава как се разтварят листенцата на розите в двора на манастира. Потъна във вълните на неземната наслада, никога не бе допускала, че човек може да изпитва подобно нещо. Усети оловна тежест между бедрата си, стоманени струни тръгнаха нагоре по цялото й тяло. Сякаш се беше озовала на далечна планета с огромна гравитация, която я засмуква с неотразима сила.

Членът му леко се плъзна в нея. Желанието й беше толкова огромно, че ръцете й се вкопчиха в раменете му, бедрата й рязко отскочиха нагоре. Девствената ципа се разкъса леко, без никакви усилия и той проникна дълбоко, дълбоко в пламналото й тяло.

Очите й станаха широки като езера, устните попиваха ситните капчици пот по челото му. Зениците й станаха огромни — две тъмни луни, виждаха всичко… Гребла и лопати, ножица за подрязване на храсти, тубичка с масло, два чифта употребявани градинарски ръкавици, купчина подпалки, торби с посадъчен материал… Всичко това се превърна в блестящо съзвездие, обгърнато от сиянието на екстаза… Тя го искаше с всяка фибра на тялото си. Сега, тук, в този момент! И го получаваше… После се отпусна, очите й се навлажниха. Плачеше за прекрасния миг, защото знаеше, че той никога няма да се повтори…

Коленичила в параклиса, Джаки чакаше. Наближаваше полунощ, небето навън беше чисто, без нито едно облаче. Лъчите на луната бяха ослепителни, някак тържествени. Проникваха през цветните стъкла на тесния прозорец и рисуваха странни шарки по каменния под. Олтарът, пред който беше коленичила Джаки, беше обвит с яркочервено кадифе. Дълга редица от сребърни свещници очертаваше формите му, някъде отдалеч долиташе напевен псалм.

Беше облечена в бяла ленена роба, над нея беше наметнала черно расо от тежък муселин със златен кръст на гърба. Тези дрехи бяха точно копие на облеклото на Дона ди Пиаве отпреди стотици години. За последен път ги беше обличала Бърнис, коленичила пред подобен олтар и покорно свела глава пред Светата майка Мери-Маргарет…

Коленичила в безмълвна молитва, Джаки ясно усети появата на Бърнис на прага на параклиса. В ръцете й проблясваше тежката сабя на Дона ди Пиаве. Застана до нея и започна дълга молитва на латински. Напълни сребърния потир със светено вино, започна нова молитва и бавно натопи върха на сабята в него. Избърса го с бяла кърпичка и леко я подхвърли във въздуха.

— Това е кръвта на всички загинали за ордена — мелодично пропя Бърнис. — Ние ги помним и тачим паметта им. Това е кръвта на Дона ди Пиаве, която е нашата светица… — пръстите й внимателно сгънаха кърпичката на три и я положиха под сребърния потир.

После Бърнис отстъпи крачка назад от олтара и се извърна към Джаки:

— Сестра Мери-Роуз, ти си богоизбрана да продължиш делото на Дона ди Пиаве и да прославяш името Господне… — Сабята се спусна към рамото на Джаки и остана там. — Закълни се пред Бога, че ще му служиш вярно при всички обстоятелства, независимо от изненадите на Съдбата.

— Заклевам се — прошепна Джаки.

Бърнис премести сабята на другото й рамо.

— Закълни се, че ще служиш на Ордена, че ще изпълняваш всичко, което се изисква от теб.

— Заклевам се.

Сабята се спусна над челото й:

— Закълни се, че отдаваш живота, душата и сърцето си на Бог и ордена.

— Заклевам се.

Бърнис отдръпна сабята, а Джаки започна да шепне молитва на латински. Бърнис я изчака да свърши и й направи знак да стане. Хвана я за раменете и я целуна.

Първо едната, после и другата буза. Очите й светеха с божествено сияние.

— Край! — прошепна тя. — Всичко е свършено!

Разбира се, в последния момент всичко замалко щеше да се провали. Джаки съзнаваше, че грешката е нейна, но едновременно с това беше склонна да приеме мнението на Бърнис, според което тук се намеси и ръката на Бога. Вече се беше сбогувала с Майкъл, който се отби да я види, преди да поеме дългия си път. Изобщо не се изненада от решението му да се махне, нито пък от избора му да постъпи доброволец в армията. Той просто трябваше да избяга от Озоун парк, каквото и да му струва това. Баща им Джон също е бил военен, по време на Втората световна война частта му е била разположена в Токио. Джаки нямаше да се изненада, ако и Майкъл се озове там.

Но сбогуването се оказа доста по-мъчително, отколкото си го беше представяла. Майкъл беше много развълнуван, сърцето му тръпнеше от мъка. Много му се искаше да я вземе със себе си, заедно да открият непознати земи. Но такъв си беше той — винаги искаше цялата торта за себе си.

Тя, от своя страна, беше прекалено щастлива заради него, за да почувства загубата. Но от тъжното му лице разбра, че въпреки непроницаемата фасада, зад която се беше скрил, душата му се гърчеше от болка за дядо. Той беше най-близък със стареца, разбираше го по-добре от всички. Такава е била съдбата му…

Радваше се да го види и по друга причина. Просто беше убедена, че когато умре, той няма да е тук. Не можеше да понесе мисълта, че Майкъл ще бъде над гроба й в мига, в който ковчегът се спуска сред пръстта. Видяла изражението на лицето му, когато се изправиха над надупченото тяло на дядо в онзи двор, тя искрено се надяваше, че това изражение никога повече няма да се появи.

С Чезаре нещата се развиха далеч по-просто. Спорът в колата се оказа последният им разговор. Той не си направи труда да я разбере, просто защото прекалено много приличаше на баща им. С жените се отнасяше като с мебели — за него те бяха полезни само когато мъжът има нужда от тях.

Нещата почти се провалиха заради единствената, но прекрасна нощ с Пол Киарамонте. Двете с Бърнис предвидиха и планираха смъртта й веднага след като Чезаре й отправи заплахите си. Отначало това й се струваше прекалено, тъй като си представяше единствено мъката на мама и Майкъл. Но Бърнис монахинята воин, бързо успя да я убеди, че в този акт се крие единственият им шанс за успех.

Чезаре така и не се появи повече в „Дева Мария“, но за сметка на това там пристигна чичото на Джаки. Ядосан, че трябва да прекоси цялата страна и да зареже работата си в Сан Франциско, Алфонс влетя в канцеларията на Бърнис като пратеник на Бога. В крайна сметка обаче беше принуден да се признае за победен.

— Джаки е тук по собствена воля! — твърдо му заяви Бърнис. — Както и по волята на Бога. Никой няма право да я отклонява от избрания път! — думите й бяха пропити с божествена сила, бяха твърди и убедителни. Дори умен и властен човек като Алфонс беше принуден да признае поражението си. Излезе обратно на улицата, хвърли един последен поглед към стените на манастира и потегли за летището.

Бърнис обаче съвсем не се заблуждаваше.

— Ти си Леонфорте — каза на Джаки тя, неволно повтаряйки думите на Чезаре. — Семейството ти никога няма да забрави, че си тук и никога няма да ти прости. Има само един начин да се избавиш от всичко това — да умреш.

В манастира имаше една млада монахиня — сестра Агнес, която беше на смъртно легло. Лекарите бяха безсилни срещу болестта й, а тя беше помолила да прекара последните си дни в манастира, вместо сред сивите стени на болницата. Бърнис, естествено, удовлетвори молбата й.

— Вие двете доста си приличате — съобщи на Джаки тя. — Ако човек се вгледа внимателно, едва ли ще ви вземе за сестри, но приликата е достатъчна за нашата цел…

— Но…

— Никакво „но“! Обсъдила съм всичко с нея. Тя няма семейство и веднага се съгласи. Такава е волята на Бога.

Джаки отстъпи едва когато проведе дълъг разговор със сестра Агнес. Дълбоко в душата си се съмняваше, че именно такава е волята на Бога. По-скоро беше волята на Бърнис, тъй като отговаряше отлично на византийските й кроежи.

Обсъдиха плана до най-малки подробности, оглеждаха го отвсякъде. Но, както често казваше Мери-Маргарет, Бог не обича заговорите и винаги прави така, че да ги разруши…

В случая направи така, че Пол Киарамонте се появи пред пекарната точно когато колата, която трябваше да блъсне Джаки, изскочи иззад близката пряка. В продължение на цели шест месеца момичето ходеше за хляб и зеленчуци точно в определен час на денонощието, избирайки винаги един и същи път.

Но в деня на фалшивата катастрофа тя седеше зад ъгловото прозорче на манастирската сграда и напрегнато очакваше развоя на събитията. На нейно място бяха изпратили специално наета жена, която работеше в киното като дубльор и всеки ден по няколко пъти я „убиваха“.

Изцяло ангажирала вниманието си във времето и мястото на инцидента, дубльорката твърде късно видя Пол. Той рязко извика и тя автоматически се обърна. За частица от секундата очите му недоумяващо пробягаха по лицето й.

Господи Исусе! Никой не трябваше да вижда това лице!

В следващия миг той вече летеше напред. Дубльорката отлетя встрани, колата блъсна Пол с ужасна сила. Тялото му полетя високо във въздуха, Джаки беше сигурна, че чу пукота на строшените му кости, въпреки стъклото и разстоянието.

Бърнис беше тази, която уреди всички подробности по траурната церемония. Майката на Джаки беше твърде съсипана, за да стори каквото и да било. Именно Бърнис посрещна ченгетата от пътната полиция, пак тя разговаря и с цивилните детективи, появили се по-късно на сцената. Познаваше ги до един, както познаваше съдебния лекар и собственика на погребалното бюро. Погребението стана при затворен ковчег, това също беше заслуга на Бърнис. Работа свърши майсторски пуснатият слух, че лицето на момичето е твърде обезобразено, за да бъде изложено на показ.

Всичко мина гладко, точно според прогнозите на Бърнис.

Нещата бяха на ръба на провала след погребението, преминало без никакви инциденти. Фамилията занесе на ръце до гробището ковчега с тялото на сестра Агнес, всички повярваха, че вътре лежи нещастната Джаки. Тя самата получи уверенията на Бърнис, че за Пол е направено каквото трябва и не бива да се безпокои. Манастирът плати всичките му операции, нещата се развиваха по плана.

После Бърнис й съобщи, че Пол разпитва очевидци на катастрофата.

— Според мен той не вярва в смъртта ти — заключи тя.

— Остави нещата такива, каквито са — примоли се Джаки. — Не прави нищо…

— Той може да ни създаде проблеми — поклати глава Бърнис. — Разказва, че не ти си била ударена от колата… Подозира някаква конспирация.

— Нормална реакция, нищо повече — държеше на своето Джаки. — Познавам го. Едва не загина, след болницата вече е коренно различен човек. Иска да си вярва и това е всичко!

Останала сама, Джаки усети как решителността бързо я напуска и на нейно място идва чувството за вина. Ето до какво доведе единствената й любовна нощ! Пол знае всичко. Видял лицето на дубльорката, той неминуемо е стигнал до заключението, че нещо не е наред.

Горещо се надяваше, че нещата ще спрат дотук. Може би Пол ще започне да се съмнява в очите си, особено след като мине време и последиците от контузията отзвучат. Ще престане да задава неудобни въпроси и ще се заеме със собствения си живот. Ще я забрави и толкоз…

Ами ако не го стори? Парещ и тревожен, този въпрос започна да се появява във всяка от дългата поредица безсънни нощи. Планът им беше подготвен и реализиран безупречно, но една нощ на безумна страст заплашваше да го унищожи. Тогава всичко отива по дяволите: клетвата й за вярност на ордена, стремежът й да наследи легендарната закрилница на манастира — Дона ди Пиаве. Но Бог винаги влага елемент на изненада в своите действия. Така стана и сега.

На утрото след „смъртта“ си, Джаки влезе в параклиса и започна да се моли. Юлският ден обещаваше да бъде изключително горещ и задушен. Макар че още нямаше осем часа, термометърът показваше тридесет градуса. Молеше се за майка си. Много я обичаше, но дълбоко в душата си изпитваше и някакво презрение към нея. То по всяка вероятност се дължеше на факта, че мама безропотно понасяше съществуванието си в рамките на фамилията, приемаше за нормални дивите актове на насилие и смърт, които бяха част от ежедневието на Леонфорте. И с това се приравняваше към мъжете, които ги осъществяваха. В крайна сметка и тя беше грешница като всички останали.

Сега обаче Бог реши да й разкрие истината. Винаги го правеше, когато намери за добре, по свой особен начин. Джаки изведнъж осъзна, че с решението си да я доведе в „Дева Мария“ мама се беше превърнала в истинска героиня. Какво ли е било ужасното наказание на чичо Алфонс? Той никога не би й простил волността да заведе дъщеря си — една Леонфорте, във владенията на Голдони!…

Съвсем сама в параклиса, изпотена от жегата, Джаки неволно потръпна. В сравнение със смелостта на майка й, нейният собствен кураж изглеждаше блед и незначителен, готов да се стопи при първия сигнал. Камбаните екнаха, каменното помещение се разтърси. Джаки поднови горещите си молитви към Бога, но този път включи и майка си в тях.

Книга трета

Doppelganger

Двойници

Ако не видиш ръката, убиваща нежно — не си наблюдавал внимателно живота.

Фридрих Ницше

Седма глава

Токио | Саут бийч

В ранното утро къщата на Кисоко изглеждаше някак гола. Огромните складове край реката Сумида я заобикаляха отвсякъде, намръщено надвесени над нея. Дъждът спря, на хоризонта се появи розовата светлина на изгряващото слънце. Пръснатите по асфалта зелени листа приличаха на стъпки на невидими призраци.

Никълъс слезе от седлото на своето кавазаки и натисна звънеца. Отвори му млада жена в униформа и неохотно го покани да влезе.

— Господарката още не приема — обяви тя с тих, потрепващ глас.

— Няма нужда да я безпокоите — отвърна Никълъс. — Дошъл съм при Нанги-сан.

— Страхувам се, че старото момче все още спи — обади се заповеден глас от дъното на коридора. — Може би аз ще ви помогна…

Мъж на около четиридесет години бавно вкара инвалидната си количка в средата на помещението. Върху бледото му издължено лице доминираха кафяви очи с влажен блясък, които само привидно изглеждаха меки. Раменните му мускули гъвкаво се движеха от усилията да придвижва блестящата никелирана количка. Гумите едва чуто просъскаха по мраморния под. Прислужницата му хвърли един бегъл поглед и побърза да се оттегли.

— Дадох дума на Кисоко-сан…

— Тя е майка ми.

Никълъс озадачено млъкна, а човекът в количката се усмихна:

— Не ви е казала нищо за мен, нали? — масивните му рамене леко се повдигнаха. — Нормално. Казвам се Кен и вече зная вашето име, Линеър-сан… — Не се поклони, не протегна ръка.

— Дадох дума на майка ви, но наистина се налага да поговоря с Нанги-сан — довърши мисълта си Никълъс. — Има редица неща, които се нуждаят от разясняване.

Кен сплете пръстите си. Мазолите върху тях бяха толкова дебели, че приличаха на броня.

— Невежеството е едно от най-често срещаните състояния на човешката душа отново се усмихна той.

— Някои хора просто са по-невежи от другите…

Никълъс втренчено го погледна. Приличаше му на някого, но не можеше да разбере на кого.

— Тревожа се от състоянието на Нанги-сан — подхвърли той.

— Предполагам — кимна другият. — Лоша болест, доста годинки на гърба му… Но ще се оправи, няма от какво да се страхувате — главата му леко се наклони. — Вероятно знаете, че някога те са били любовници и ще останат такива завинаги…

Притежаваше обезпокоителния навик да скача от тема на тема, без да споменава имената на хора и предмети. Съвсем като следовател.

— И представа си нямах — излъга с лекота Никълъс.

— Това не бива да ви тревожи — отвърна Кен. — Малко хора на света знаят за тях… — помълча малко, сякаш искаше да се концентрира. — Запознали се през 1948 година в едно „торуко“… Знаете ги — японската версия на турската баня… Там ходели американски войници от окупационните части.

Когато Кен спомена за „торуко“, нещо помръдна в паметта на Никълъс. Майката на Хонико беше работила в такава баня, наричаше се Тенки.

— Къде се е намирало това „торуко“? — попита той.

— В Ропонги — сви рамене Кен. — Там са били почти всички подобни заведения…

Тръпки пробягаха по кожата на Никълъс. Какво е това? Миналото и настоящето се смесиха, отрупвайки го с въпроси без отговор. Нанги и Кисоко се бяха запознали едва преди единадесет години. Кен го лъже, но защо?

— Как беше името му?

— Чакайте да помисля — извърна очи към тавана Кен. — Май беше Тенки…

Същото „торуко“, в което беше работила майката на Хонико! Кен сякаш се опитваше да му каже нещо…

— Кен!

Острият глас на Кисоко накара Кен да отправи един мълчалив, но настоятелен поглед към Никълъс.

— Кен, имаш неотложна работа!

Кисоко се появи от стълбата, по която преди малко беше изчезнала прислужницата. Вероятно именно тя й беше съобщила какво става тук.

Усмивката на младия мъж заприлича по-скоро на гримаса. Без да поглежда майка си, той завъртя количката и изчезна към задната част на къщата.

— Едва ли мога да извиня грубостта на сина си — промълви Кисоко и се насочи към Никълъс. — Предполагам, че тя се дължи на неговия… хм… на неговия недъг… — Беше облечена в домашно кимоно от мек памук в индигов цвят, но прическата й беше както винаги безупречна.

— Справя се много добре — рече Никълъс.

— Извинете — усмихна се Кисоко. — Все още не съм ви разказала за него… Но ние едва се познаваме… — Ръката й махна по посока на кухнята: — Идвате точно за закуска. Нали ще се присъедините към нас? Страхувам се, че Нанги-сан все още е в леглото си…

Сърцето на Никълъс се сви от мрачно предчувствие.

— Добре ли е той?

— Съвсем — разшири се усмивката на Кисоко. — Вече ви казах, Линеър-сан… Той се нуждае единствено от малко време. Не се тревожете, ще се оправи.

Никълъс отвори уста да отговори, но изведнъж изпита усещането, че някой е тикнал дърво между челюстите му. Мракът се спусна пред очите му като зейнал гроб, мраморният под се размърда под краката му. Подхлъзна се, направи опит да се задържи, но Кшира го повали на колене.

В средата на мрака се отвори огромно око. Не беше неговото око на танжин, а нещо друго — страшно, отвратително. Никълъс го виждаше за пръв път.

Окото се отвори напълно и той видя заобикалящата го среда в нови, напълно непознати измерения. Къщата заприлича на пчелна пита. В нея имаше гангстери, присъстваше и Божията ръка. Видя как се ражда любовта, видя преливащи от радост сърца да се разкъсват на парчета, видя сълзи на болка и мъка, светкавичните проблясъци на злото…

Отвори очи и срещна загрижения поглед на Кисоко. Коленичила на хладните мраморни плочи, тя държеше главата му в скута си и леко го люлееше.

— Аз… — започна той, но се принуди да млъкне от силния световъртеж.

— Зная — успокоително прошепна Кисоко. — Зная какво изпитвате, усещам страданието ви…

— Но как е възможно… — отново млъкна и се втренчи в образа, който се появи в съзнанието му. Това беше Кисоко, но такава, каквато е била през 1947 година. В мрака около нея мърдаха неясни сенки, чуваха се сподавени гласове. Сякаш реалността беше придобила нови измерения и миналото оживя. Усети любовта й като нещо живо, като скъпоценен камък върху затоплената си длан. Усети, че психиката й го увива в нежна прегръдка.

После видението изчезна. Но топлината остана и той уморено затвори очи.

— Вие сте танжин — прошепна.

— Познавам Акшара, усещам нещичко и от Кшира. Зная, че през душата ви преминават ивици от светлина и мрак…

— Кшира набъбва и се опитва да ме погълне — прошепна Никълъс, отвори очи и попита: — Какво става с мен?

— Промяна. Независимо от посоката си, тя изисква време.

— Но аз…

— Прогонете страха от сърцето си. Доверете се на „кокоро“, центъра на всичко в този свят.

— Имам чувството, че Кшира ще ме завладее напълно, Кисоко-сан… Оками-сан не успя да ми помогне. Вие ще можете ли?

Тя мълчаливо поклати глава.

— Но мракът…

— Вие нямате нужда от помощ, Линеър-сан — нежно прошепна тя. — Оставете се на мрака…

Двадесет минути по-късно той отново беше на улицата. Дъждът плющеше с пълна сила, вятърът увиваше клоните на дърветата. Небето имаше теменужен цвят, слепите стени на складовете го гледаха намръщено.

Какво трябва да мисля за Кисоко, запита се Никълъс. Без съмнение тя е танжин, при това опитен. Спомни си как я видя за пръв път — спокойна и неподвижна като статуя, сякаш не дишаше. Вероятно би могла да му помогне…

Оставете се на мрака…

Възседна кавазакито и се насочи към задръстените улици на Шинжуку. На портативното „Ками“ имаше послание от Оками. Искаше да се видят в музея Шитамачи утре следобед в пет без четвърт. Никълъс спря на червен светофар и изпрати сигнал за потвърждение.

Оставете се на мрака…

Възможно ли е да стори това? Абсолютна ли е вярата му в „кокоро“? Потърси отговора дълбоко в сърцето си, но не го откри там.

Дойдоха за Майк Леонфорте в часа, в който той обикновено напускаше „Двата горящи края“ — известния нощен клуб в Ропонги, където основна атракция беше стриптийзът на едрогърди момичета, придружен от покриване на телата им с нагорещен восък под облещените погледи на тълпа потни, похотливи мъже.

Акцията беше координирана отлично. Изе Икудзо — шефът на стоманодобивното „кейретцу“ със същото име — остана в блестящо белия мерцедес, докато шофьорът и бодигардът му изскочиха от предните врати и се понесоха с пълна скорост към Майк. Единият беше нисък и широкоплещест борец сумо, а другият — значително по-млад — беше с обръсната глава, върху която мърдаше цветна татуировка на феникс.

— На улицата май не си толкова велик! — извика Икудзо. — Никой не може да ме унижава безнаказано, господинчо! Сега ще получиш един добър урок!

Минаваше три през нощта, но на светлината на неоновите реклами Майк безпогрешно определи, че двамата бандити са членове на клана Шикей. Значи са верни слуховете за връзка между Икудзо и мафията, помисли си Майк и съжали, че Йоши не е тук да се наслади на предстоящия екшън.

— Ти си натрапник тук — продължаваше откъм мерцедеса Икудзо. — Освен това си „итеки“ — презрян чужденец! Аз не се оставих да ме омайваш със сладки приказки като другите. Утре сутринта, като те открият, и те ще разберат, че не бива да се водят по акъла на един чужденец! Ще им бъде за урок!

Двамата едри бандити очакваха да хукне да бяга, но Майк не помръдна от мястото си. Дебелият сумо се стрелна напред, но той беше готов. Дясната му ръка се плъзна под сакото и стисна дръжката на острия нож, с който беше ликвидирал Родни Къртц. Едно светкавично движение и острието потъна в гърдите на нападателя, вдясно от гръбначния стълб. Ръбът преодоля съпротивата на костта с остро изскърцване, после се завъртя и прониза сърцето. Майк отстъпи крачка назад да пропусне връхлитащото тяло и се обърна да посрещне онзи с феникса. Краката на дебелия зад гърба му отчаяно задраскаха по асфалта, после утихнаха. Малката уличка се изпълни от напрегнато дишане и отвратителната миризма на смъртта.

Майк нямаше време да обърне внимание на обстановката, тъй като трябваше да се справи с късото дуло на пистолета, насочено в гърдите му от втория бандит. Направи това, което онзи най-малко очакваше — изправи се точно срещу дулото, ръцете му светкавично се стрелнаха напред и нагоре. Бръснатата глава на татуирания оглушително тресна в повдигнатото му нагоре коляно.

Строшиха се кости и хрущяли, бръснатият остана без нос. Пръстите му изпуснаха пистолета и Майк побърза да го изрита в канавката. Едновременно с това ръбът на дланта му потъна в незащитената зона точно зад дясното ухо на татуирания — там, където се преплитаха много нервни възли.

Човекът-феникс се строполи на улицата, сякаш привлечен от огромна гравитация. Майк сложи единия си крак на врата му, а с другия притисна рамото. Рязко натисна с тока на обувката си и вратните прешлени се строшиха.

Време за губене нямаше. Обърна се и хукна към белия мерцедес. Икудзо благоразумно се беше прибрал вътре, електронните ключалки на вратите изщракаха, ръката му трескаво местеше лоста на скоростите. Лакътят на Майк се стовари върху страничното стъкло. Икудзо уплашено извика и направи опит да се отърси от ситните късчета, които го засипаха. Но Майк го сграбчи за яката и го измъкна навън, направо през прозорчето. Японецът извади малък пистолет 25-и калибър, но Майк му го отне с едно рязко движение и презрително го запрати в мрака.

— Значи съм итеки, така ли? — изръмжа той и нанесе слаб, но парализиращо точен удар между очите на японеца. — Много лошо. Писано ти било да умреш от ръката на итеки!

Стиснал камата в ръка, той направи първия ритуален срез, точно според древната митология на нунгите. Нямаше смисъл да бърза. Улицата беше абсолютно пуста, Токио равнодушно наблюдаваше ритуала на отмъщението му.

Изряза сърцето, черния дроб и далака, после просна окървавения труп върху покрива на тихо работещия мерцедес, синкав на светлината на рекламите. По блестящата боя плъзна кръв, синкавочерна като печатарско мастило. Майк разтвори стиснатите челюсти на Икудзо с върха на ножа и натика далака между зъбите му.

— Идеята ти за урока е добра — промърмори той. — Сбърка само в избора на жертвата!

Вървя пеш в продължение на десетина минути, преди да стигне до колата си. Никога не паркираше в близост до заведенията, които държеше под контрол. Клекна и положи димящите органи пред себе си — както го беше правил безброй пъти в джунглите на Виетнам и Лаос. Избърса ръцете си колкото можа, после взе мобифона.

Йоши вдигна още след първото позвъняване и мълчаливо изслуша разказа му.

— Искам двата трупа да изчезнат по обичайния начин! — заключи Майк.

— Само двата?

— Точно така. Третият нека остане върху белия мерцедес. Той е символ на една тайна война, която току-що започна…

Лю Кроукър се протегна на удобния стол в „Плая дел Сол“ — един от безбройните ресторанти по крайбрежната улица на Южен Маями. Слънцето безмилостно напичаше. Човек можеше да изгори дори под дебел чадър. Облечен в широка шарена риза, бермуди в златист цвят и леки сандали, той разрови с вилица храната пред себе си. Кренвирши с ориз и черен боб — „християни и безбожници“, както ги наричаха кубинците. Нямаше апетит, стомахът му се беше свил като мидена черупка. Вдигна глава, намести слънчевите си очила и проследи стройната фигура на младо момиче по бикини, което летеше на летни кънки по отсрещния тротоар на булевард „Океан“.

Южният плаж на Маями беше възвърнал буржоазния си разкош, на който се беше радвал през 30-те и 40-те години, главно благодарение на масовото нахлуване на европейски и международни модни централи, привлекли като магнит вниманието на богаташите от северната и южната част на американския континент. До старите, колоритно боядисани колониални хасиенди никнеха като гъби ултрамодерни хотели и частни резиденции, обитавани от известни личности. Току зад ъгъла например се издигаше разкошната вила в европейски стил на Джани Версаче, пред която денонощно дежуреха свирепи бодигардове, отблъскващи тълпата любопитни туристи.

По асфалта се плъзна кървавочервено „Камаро“ с издънена докрай стереоуредба. Двамата русокоси здравеняци вътре очевидно извършваха поредния оглед на женското стадо, избрани образци от което евентуално биха получили благоволението им. След тях боботеха три богато никелирани мотоциклета „Харли Дейвидсън“, възседнати от дългокоси самци.

Мобифонът на масата тихо зажужа.

— Надявам се, че двамата с Веспър правилно сте изчислили всичко и Гадняра вече е захапал въдицата! — прозвуча в слушалката гневният глас на Уейд Форест, началник на Групата за антикартелна дейност към ФБР. — В противен случай всички ние сме изправени пред цяла камара с лайна!

Кроукър придърпа стола си към масата и вдигна глава. Не искаше да напуска наблюдателния си пункт, тъй като Веспър и Гадняра всеки момент щяха да се появят. Рано сутринта успя да се измъкне незабелязано от хотел „Марлин“ и подкара колата си към бялата резиденция на Гадняра. Паркира на безопасно разстояние и насочи мощния си бинокъл към терасата на втория етаж, разположена над входа. Точно в седем завесата се размърда и в окулярите за миг попадна лицето на Веспър. Облекчението му беше толкова силно, че от устата му се откъсна шумна въздишка. Появата й на това място и по това време означаваше, че всичко се развива по план. Веспър и Гадняра щяха да се появят на южния бряг някъде по обед.

— Какво ти е влязло под шапката? — промърмори в слушалката Кроукър.

— Хората на Гадняра очистиха Тони Д. и направиха опит да сторят същото и с мадамата му…

— Какво?! — подскочи като ужилен Кроукър. — Как е Маргарет де Камило? Жива ли е?

— Познаваш ли я? — любопитно попита Форест.

— Да… Всъщност тя е много важна част от нашия план, по косвен начин… — оплете се Кроукър. — Какво е станало, за Бога?

— Къде са Веспър и Гадняра?

— Още не се виждат — озърна се Кроукър.

— Работата е там, че хората на Гадняра са изпуснали мадамата и сега преминават към резервния вариант…

Кръвта блъскаше в ушите на Кроукър.

— Какъв е той?

В миг като този беше готов да удуши Форест със собствените си ръце. Копелето очевидно се наслаждаваше на ситуацията.

— Отмъкнаха хлапето… Как му беше името?

— Франсин — отвърна Кроукър и за миг затвори очи.

— Точно така, Франсин. Отмъкнаха хлапето и мамичка сама им отиде в ръчичките. Но тя се оказала по-умна, отколкото предполагаха горилите, и взела със себе си някакво ченге от отдел „Убийства“, мисля че се казва Барнет… — Форест прекъсна разказа си, прикри с длан слушалката и започна да крещи заповеди на хората от екипа си: Кръвта блъскаше в ушите на Кроукър, стомахът му се сви. — Нещата се задвижиха — върна се на телефона Форест. — Градското ченге видяло сметката на двете горили, изпратени да приберат Маргарет, но си го получило от трети бандит, който умно се спотайвал наблизо. Вътрешен човек на фамилията Голдони, казва се Пол Киарамонте…

Сърцето на Кроукър пропусна един такт. Ярките лъчи на слънцето играеха по разноцветните лимузини и никелирани мотоциклети, пълзящи бавно и тържествено по булевард „Океан“. Двама голи до кръста юнаци се настаниха на свободна масичка, отегчено размърдаха мускули и поръчаха водка с доматен сок на скучаещата келнерка. Стройно момиче в оскъдно облекло на черно-червени ивици разхождаше кафяв доберман на дебела верига. Юнаците впериха погледи в дълбоко изрязаното й деколте.

Кроукър започна да се поти и подръпна ризата си. Нещата стават опасни. Гадняра очевидно разполага с агент в щаба на Маргарет, но никой не се сети за подобна възможност… Какво, по дяволите, правя тук, запита се Кроукър. А Маргарет и Франси се намират в смъртна опасност! Започна да планира най-бързия начин за придвижване до летището, устата му механично попита:

— Какво е направил с тях Киарамонте?

— С кого? — попита Форест, сякаш беше забравил за какво говорят. — С мадамата Де Камило и момичето ли? Според последните ни сведения ги качил на някакъв частен самолет…

Кроукър изчака продължението, но в слушалката цареше тишина. наистина ще му извия врата на това копеле, закани се той. После въздъхна и зададе въпроса, който Форест очевидно очакваше:

— Накъде са отлетели?

— За Маями, тоест тук — доволно обяви онзи. — Киарамонте ги води право в клетката на лъва. Днес по някое време Гадняра ще ги приеме да им съобщи условията си… — Форест направи кратка пауза и невинно попита: Чуваш ли ме, Кроукър?

— Чувам те, по дяволите!

— Не знам до какво ще доведе всичко това, но мадамата Де Камило очевидно е загазила… Тя е Голдони, а ти знаеш как стоят нещата между Леонфорте и Голдони, нали?

Кроукър знаеше, при това дяволски добре.

— Хей! — в гласа на Форест звънна напрежението. — Говорим за вълка, а той в кошарата! Северният пост току-що докладва за раздвижване. Вървят по „Океан“ в твоя посока. Внимавай, защото обектът е облечен в спортно яке, което предполага скрито оръжие!

Кроукър се обърна и видя Веспър и Гадняра. Хванати за ръце, те бавно се насочваха към входа на заведението. Бързо прибра телефона и влезе в покритата част на ресторанта. Мушна се в тоалетните и направи опит да успокои бясно препускащия си пулс.

— Разполагаме с две минути, не повече — предупреди го Веспър. — Казах му, че отивам да си поизцедя бъбреците… — Намираха се в дамската тоалетна, която, типично за Маями, имаше една-единствена кабинка. — Има свои хора в Бреговата охрана — забързано продължи Веспър и му разказа за срещата в морето през нощта. Не пропусна да направи словесен портрет на мъжа, представил се като Майло, съобщи и номера на катера — CGM — 1176. Накрая описа гнева на Чезаре, разкрил с нейна помощ арсеника в торбичките с наркотик.

— Ще поискам съответната проверка — обеща Кроукър. — Тази връзка с Бреговата охрана е доста интригуваща. Имам чувството, че Гадняра използва този катер не само за контрабанда на кокаин… Може би с негова помощ изнася от страната и секретите разработки на ДАРПА…

— Възможно е — кимна замислено Веспър. — Какво по-добро прикритие от катер на Бреговата охрана, който пътува където си пожелае? Между другото, утре имаме нова среща с него. В пет следобед, аз също съм сред поканените…

— Справяш се отлично. Разполагаме с номера на катера и можем да го поставим под наблюдение.

Тя беше толкова горда с успеха си, че на Кроукър никак не му се искаше да й разваля настроението. Но нямаше избор. Набързо й разказа за нападението на Чезаре срещу фамилията Голдони, за Маргарет и Пол Киарамонте. Веспър и Маргарет бяха близки приятелки, след смъртта на Доминик двете бяха почти неразделни.

— Господи Исусе! — простена тя и ръцете й се свиха в юмруци. — Трябва да направим всичко възможно, за да я отървем от лапите на Гадняра!

— Няма да е лесно — въздъхна Кроукър.

— Чезаре го остави на мен — докосна ръката му тя. — А ти се заеми с жените… — прехапа устни и поклати глава. — Значи са видели сметката на Тони Д. Защо не предвидихме този ход, Лю?

— И аз си задавам същия въпрос — тръсна глава той. — Но сега не е време за анализи…

Веспър кимна в знак на съгласие, после каза:

— Гадняра ми съобщи, че днес очаква някакъв свой приятел на име Пол… Щял да бъде с гаджето си. Бас държа, че ще ги настани в къщичката за гости! — Погледна Кроукър и загрижено попита: — Добре ли си?

— Да — кимна с въздишка той. — А ти?

— Всичко е наред. — Не й се искаше да говори за отношенията си с Чезаре. Стисна ръката му и убедено добави: — Ще ги измъкнем, не се безпокой!

— Разбира се.

— Скоро ще имам пълното му доверие, Лю. Нали това беше крайната ни цел? — Напълни дробовете си с въздух и добави: — Разполагаме с тридесет секунди, за да реализираме операцията. Няма страшно, все едно, че се давиш…

— Благодаря ти, много ме успокои…

— Не се опитвай да дишаш и всичко ще е наред — почука с кокалче по дървената врата и добави: — Отпускаш се и чакаш. Останалото е моя работа.

— Надявам се някой ден да си разменим ролите — усмихна се насила той.

— И това може да стане — засмя се тя и стисна ръката му за сбогом. — Сега и без това ще бъдеш зает с Маргарет и Франси. Наистина ще имат нужда от помощта ти… — Превъртя ключалката и изпитателно го погледна.

— Готов ли си?

Той мълчаливо кимна.

— Ще се видим оттатък.

Плъзнаха се покрай чакащата отвън проститутка с огромни слънчеви очила и оранжево червило, която поклати глава и равнодушно промърмори:

— Какви хора, Господи!

Чезаре моментално засече забързаната фигура на Веспър и напрегнато се надигна от мястото си. Не му хареса изражението на лицето й.

— Чезаре! — извика тя и хвърли поглед през рамо.

Той тръгна към нея.

— Какво става, по дяволите! — изръмжа той, после видя Кроукър и изведнъж млъкна.

— Хей! — гневно извика някогашното ченге и се завтече след Веспър. — Не можеш да ми се измъкнеш просто ей така! За каква се мислиш, да те вземат мътните?

— Махай се! — изкрещя Веспър и направи опит да избегне протегнатите му ръце.

Копринената й блузка се разцепи с дразнещ ухото звук и Чезаре хукна натам. После събитията се развиха с такава бързина, че дори той не разбра какво става.

Стиснал в юмрук разкъсаната блузка на Веспър, Кроукър замахна и стовари тежка плесница върху лицето й. Тя изкрещя и политна.

— Копеле нещастно, пусни я! — изрева Гадняра и пръстите му нервно потърсиха ръкохватката на автоматичния пистолет под лявата му мишница.

Екна оглушителен изстрел, гостите на ресторанта наскачаха. Кроукър отлетя назад, сякаш улучен от гигантски юмрук. С един светкавичен поглед Чезаре обхвана както димящото дуло в ръката на Веспър, така и струйката алена кръв, бликнала от гърдите на Кроукър. Разлетяха се маси и столове, настана истинска лудница. Клиентите хукнаха към изхода, келнерките захвърлиха таблите и потърсиха някакво укритие. Разнесе се втори изстрел и паниката нарасна. Този път Чезаре беше сигурен, че видя как куршумът се заби в гърдите на Кроукър, на милиметри от предишното попадение. Бившето ченге се претърколи през някаква маса и се просна на пода. Въпреки суматохата в душата на Чезаре се прокрадна възхищение. Господи, какъв стрелец е тази Веспър!

После си даде сметка, че час по-скоро трябва да изчезват оттук. Разбута обзетите от паника хора и се хвърли към Веспър. Наложи му се да използва и юмруците си, имаше гадното чувство, че плува срещу течението на буйна река… Ужасените крясъци на тълпата стигнаха своето кресчендо. Чезаре не обръщаше внимание на нищо, единственото му желание беше да се добере до нея. Най-накрая успя и рязко я дръпна към себе си.

— Копеле мръсно! — ръмжеше Веспър. — Никой не може да се отнася така с мен!

Чезаре си даваше сметка, че положението й е сериозно и без помощта му с нея ще бъде свършено. За пръв път усети, че може да й има доверие и иска да й даде тази помощ. Такава беше и крайната цел на цялата сложна игра. Осланяйки се на помощта му, Веспър щеше да получи пълното му доверие. Такива са законите на човешката природа.

Той пристъпи крачка напред и се взря в сгърчената фигура на Кроукър, от която обилно течеше кръв. Дали е мъртъв? Исусе Христе, та нима е възможно обратното? Веспър беше вкарала два куршума в сърцето му! Какви нерви има тази жена, Господи!

Обърна се, сграбчи ръката на Веспър и я повлече навън. Затичаха се по тротоара, от обратната страна на булевард „Океан“ се разнесе вой на полицейски сирени. Тълпата любопитни туристи бързо ги погълна.

Осма глава

Токио | Саут бийч

Отначало хорът на електрическите китари наподобяваше сирените на хиляди линейки, но после акустиката на огромното помещение влезе в правата си и воят някак внезапно се превърна в музика — страстна, задъхана, екзалтирана. Музика, която раздвижва кръвта във вените и те кара да скочиш на дансинга.

Никълъс и Танака Гин си пробиваха път сред извиващите се разгорещени тела на танцьорите в огромната дискотека „Мудра“, над главите им проблясваха тънките нишки на лазерни лъчи и ги караха да се чувстват като в аквариум. От време на време светлината попадаше на древните санскритски надписи и още по-древни скулптурни композиции, на които съдбата беше определила ролята да пробуждат нирвана в душите на живите…

Навън, въпреки че беше четири сутринта, Кайгон-дьори беше задръстена от народ. Сводници с пачки пари за харчене, фотомодели, певици, новоизлюпени актьори… Край тях обикаляха обичайните нощни хищници, готови да се възползват от всеки удобен шанс за удар, след което да изчезнат в мрака на нощта. Цялата тази тълпа безгрижно се люшкаше около мястото, на което Гиай Къртц беше намерила смъртта си.

Прокурорът позвъни на Никълъс и го помоли да разпита един човек. Определиха си среща в сърцето на Токио — квартала Шибаура. За да стигне навреме, Никълъс доста поизмъчи подсиления двигател на своето кавазаки. Прие поканата на Гин без колебание, тъй като и без това не можеше да заспи и правеше опити за анализ на предварителната информация, която Оками му беше предоставил за личния състав на Токийската градска прокуратура. Остави бележка на Коей, която, за разлика от Джъстин, изобщо не се влияеше от внезапните му нощни разходки и безгрижно спеше. Тя просто беше приела, че тези разходки са част от неговия начин на живот.

— Открих кой е наследил парите на Къртц — съобщи му Танака Гин, принуден да крещи в лудницата около тях. — Това е създадената от него корпорация „Стърнголд“.

— Интересно — промърмори Никълъс и ловко избегна сблъсъка с гъвкаво женско тяло, стрелнало се към него със скоростта на ракета. Гърдите на момичето сякаш всеки момент щяха да изскочат от дълбоко изрязаното деколте.

— Насам, тук е по-спокойно — подвикна Танака Гин и се насочи към извит бар, чиито стени от фалшив гранит изглеждаха като изсечени в девствена скала. — В завещанието на Къртц изрично е посочено, че делът му в „Денва партнърс“ трябва да се поеме от компания на име „Уърлдтел“. Цял следобед проверявах активите и пасивите на тази компания. Оказа се дребна риба, притежава една-две фабрики за безжични телефони в Югоизточна Азия. А сега изведнъж получава огромно количество акции в „Денва“…

Вниманието на Никълъс за момент бе привлечено от младо момиче с халки на носа, които стигаха чак до бузата. На устните й имаше черно червило, а стърчащата във всички посоки коса беше снежнобяла.

— Кой ръководи „Уърлдтел“? — попита той. — Предполагам, че това е Управителният съвет на „Стърнголд“…

— Може би някога, но не и сега — поклати глава Гин. — „Уърлдтел“ е била продадена съвсем наскоро, вероятно в рамките на изминалите двадесет и четири часа… Успях да се добера единствено до името на новия собственик… Някаква компания на име „Тенки асошиейтс“…

Косъмчетата по врата на Никълъс настръхнаха. „Тенки“ е името на онази стара турска баня „торуко“, където според Кен е била първата среща на майка му с Нанги. Среща, станала цели тридесет и четири години преди двамата да се съберат. На същото място е работила и майката на Хонико по време на Окупацията…

— „Тенки“? — вдигна вежди той. — Сигурен ли си? Животът го беше научил, че подобни съвпадения никога не са случайни.

— Да, защо?

— Проверил ли си всичко?

— Естествено — кимна Танака Гин. — Компания призрак със седалище в Шри Ланка. На обаждането ми отговори телефонен секретар. Оставих съобщение, но едва ли ще дочакам отговор.

Никълъс се замисли.

— Според мен, открием ли собствениците на „Тенки асошиейтс“, ще получим шанс да стигнем и до убиеца на семейство Къртц — промълви той.

— Ти вече имаш този шанс, Линеър-сан — напомни му Гин.

Подът под краката на Никълъс изведнъж омекна, изпита чувството, че пропада. Светлините и музиката на „Мудра“ надвиснаха над главата му като блестяща дъга. После го обгърна мрак и дълбока тишина, в главата му отново се появи натрапчивото жужене на хиляди пчели. Миг — и то се превърна в нестроен хор от човешки гласове. Говореха на непознат език, но в главата му сякаш задейства електронен преводач и думите им бяха напълно разбираеми. Изпита чувството, че е малко дете, залепило ухо до вратата, за да чуе какво си говорят гостите в другата стая.

Кшира запълваше душата му с блестящата лава на злото. Тя се промъкваше в него като нощен хищник, чиито зъби зловещо проблясват на лунната светлина. Никълъс просто нямаше сили да се бори. Не беше спал почти тридесет и шест часа, липсваше му енергията, необходима за достигането на светлината и звуците, които висяха някъде далеч, високо над главата му.

Промяна, беше казала Кисоко. Оставете се на промяната, не се страхувайте от нея. Доверете се на „Кокоро“…

Потъваше все по-дълбоко в желеподобния мрак, жуженето на хилядите пчели постепенно стихваше. Накрая то внезапно се трансформира в един общ глас, който му проговори на непознат, но напълно разбираем език:

— Трябва да опознаеш революционерите, защото един от тях те е отгледал… — Гласът беше едновременно познат и смразяващ: — Аз проучих баща ти до последния детайл… Полковникът се оказа най-потайният човек на света… По-потаен дори от баща ми, който променяше самоличността си толкова често, че дори аз забравих кой всъщност е той… — Гласът на Майк Леонфорте кънтеше в главата на Никълъс, обвит от мрачното сияние на Кшира. Но как е възможно това? — Заех се с тежката задача да разбия илюзиите на миналото и да ги превърна в удобно за себе си бъдеще…

Очите на Никълъс рязко се отвориха, втренчени в светлината, която само той беше в състояние да види. По странен, смразяващ душата начин Кшира му разкриваше своя път — една невероятна комбинация от отминали и предполагаеми събития, които се подреждаха в сложната мозайка на настоящето и бъдещето.

Едва сега си даде сметка, че Пътят на Кшира е огледалото, в своето видя собствения си лик там, в дома на убития Къртц. Но сега вече знаеше истината: това не беше огледало, а прозорец. През него видя не собствения си лик, а лицето на Майк Леонфорте, което обърка със своето. Видя двойника си. Своят Doppelganger… Тази старомодна, почти излязла от употреба немска дума отекна в главата му с гръмотевична сила. Майк и аз сме огледални образи, еднакви като кръвни близнаци, но с обратен знак!

Не, това е абсурд! Вече беше сигурен, че именно Майк е убиецът на семейство Къртц. Но защо? За да притежава акциите на Родни Къртц в „Денва“? Едва ли. Това не се постига с убийство. Нима тези акции са толкова ценни, че струват два човешки живота? Може би, особено за човек като Майк Леонфорте… Въпреки привидната логика във всичко това, Никълъс остана с чувството, че пропуска важна част от главоблъсканицата.

Страхът напусна душата му, на негово място се появи радостна, но някак свирепа възбуда. Оказа се, че не Акшара, а Кшира му показа пътя към истината. Защо ли толкова много се беше страхувал от нея? Нима умишлено обръща гръб на това, което Кшира беше сторила с Канзацу — неговия луд „сенсей“? Нима забрави какво стана с Оками, опитал се да му помогне? Глупости! Това са несъществени подробности! Важно сега е само едно — истината. Истината, която се изправи пред него с цялата си могъща сила. Благодарение на Кшира той постигна състоянието „шикаку“ — прозрение и разбиране на тайнствените сили, които движат съдбата на хората. Състояние, към което цял живот се стремят най-опитните сенсеи на различните психофизически изкуства, но малцина го постигат.

— Линеър-сан?

Клепачите му потрепнаха, завръщането му в света на светлината и шума беше стремително. Оказа се на колене в близост до дансинга, полезрението му се запълваше от стройните фигури на две млади японки, чиито коси бяха по-дълги от полите им. Тайната беше разкрита.

— Видях го — промърмори Никълъс, докато Танака Гин му помагаше да се изправи. — Зная името на човека, убил семейство Къртц. Казва се Майкъл Леонфорте.

Очите на прокурора широко се разтвориха.

— Човекът, създал Плаващия град? — учудено прошепна той, докато водеше Никълъс към опразнения ъгъл на бара.

— Да, заедно с американския наемник Рок…

— Но аз мислех, че е загинал в ядрената експлозия, която унищожи тяхната крепост…

— Вероятно такова е било и неговото желание — въздъхна Никълъс. — Между другото, вече съм убеден, че именно той е откраднал документацията на „Кибер-нет“…

— Това означава, че всичко е свързано — погледна го внимателно Гин. — Убийството на семейство Къртц и кражбата в „Сато интернешънъл“… Нашите случаи се преплитат.

— Така изглежда — кимна Никълъс. — Но доказателство можем да имаме, само ако разкрием собственика на „Тенки асошиейтс“…

Танака Гин замълча. Грохотът на музиката превръщаше тишината в далечен спомен. Басите и чинелите разтърсваха не само телата, но и душите на посетителите.

— Това е единственият шанс за мен — въздъхна най-сетне прокурорът. — Защото за теб нещата стоят другояче… Започвам да разбирам, че подхождаш към тях по свой начин и не мога да скрия възхищението си… — Главата му се склони с уважение. — Признавам необичайния ти талант, но искам да разбереш само едно: аз съм дал клетва да прилагам закона и винаги ще го правя. Дълбоко съм убеден, че ти си достоен човек в пълния смисъл на тази дума, но едновременно с това имам чувството, че моето отношение към закона… хм… невинаги ще съвпада с твоето…

Никълъс отново се смая от невероятната прозорливост на този човек. Никога в живота си не беше срещал следовател като него. Наричайки го „достоен човек“, той му беше отправил най-високия възможен комплимент, отношенията помежду им очевидно навлизаха в нова и доста неочаквана фаза. Отвърна на поклона на Гин и каза:

— Вероятно ще стане точно така, както казваш, Гин-сан. Но аз съм готов да ти се закълна, че моето и твоето отношение към закона никога няма да влязат в противоречие.

Този път поклонът на Танака Гин беше дълбок и пропит с уважение. С този жест необичайното приятелство между двамата мъже беше подпечатано завинаги.

— Ще можеш ли да разговаряш с този индивид? — промени тон японецът, преминал към конкретните задачи.

Изчака Никълъс да кимне, после го поведе към една врата, почти незабележима до стената на бара. В момента, в който вратата се затръшна зад тях, музиката и вибрациите изведнъж изчезнаха. Сложна акустична изолация, механично отбеляза Никълъс.

Почти веднага усети друга вибрация — по-ритмична и по-поносима, която се усилваше заедно с напредването им по дългия коридор с дъсчен под, който вероятно беше последен остатък от някогашния склад, превърнат в дискотека. Поскърцващ товарен асансьор с метална решетка ги свали в приземния етаж. Отново се появи музика — този път тиха, ритмична, чувствена.

Асансьорът ги стовари в тесен вестибюл, отвъд който се виждаше ярко осветена сцена. Жена с дълга до кръста коса беше приклекнала над тялото на гол мъж, около шията на когото имаше метален кучешки нашийник с шипове. Жената беше облечена в къси кожени панталонки с ципове, смразяващ на вид сутиен от черна коприна и малка кожена шапчица. На краката й имаше обувки с десетсантиметрови токчета, в едната си ръка стискаше кучешка каишка, закачена за нашийника, а в другата — тънък камшик.

Срещу тях се изправи безупречно облечен японец със зализана коса и набраздено от бръчки лице.

— Какво мога да направя за вас, господа? — попита той.

Жената дръпна един от многобройните ципове на панталонките си и започна да уринира върху лицето на голия мъж.

— Имаме среща с Тенто-сан — отговори Танака Гин.

— С Тенто-сан? — повтори занизаният и внимателно ги огледа.

Това беше шега, игра на думи. На токийски жаргон „тенто“ означава възбуден член, коренът на думата произхожда от английската „тент“ (палатка), което едва ли можеше да бъде наречено остроумно.

— Той ни очаква — спокойно добави Танака Гин.

Голият мъж на подиума започна да пие урината на жената, Никълъс го наблюдаваше с разширени от учудване очи.

— А вие сте? — попита зализаният и леко се приведе напред.

— Не е нужно да знаете кои сме. Просто му кажете, че го търси Гин.

Японецът се поклони и изчезна, разнесоха се аплодисменти. Осветлението в малката театрална зала се включи, на сцената се появиха работници с парцали и усърдно затъркаха осветеното от прожекторите пространство. Никълъс потръпна от погнуса, надявайки се да се махнат оттук преди началото на следващия акт. Мъже с потни лица и измачкани костюми се струпаха пред вратата на асансьора.

В следващия момент пред тях се изправи дебел японец с лъскав костюм и отрупани с пръстени ръце, главата му се склони в почтителен поклон. Това беше Тенто.

— Да минем отзад, Гин-сан — каза той с тънък женски гласец. — Там ще ни бъде по-удобно…

Канцеларията му се оказа килия без прозорци с голи стени. Единственото украшение върху тях беше дупка за вентилация, от която се разнасяше подозрително трополене, вероятно от краката на безброй гризачи. Обзавеждането се състоеше от старо и очукано метално бюро, вероятно останало от американската окупационна армия, прост дървен стол и две етажерки до стената. Това ли е представата за удобство на дебелия Тенто, неволно се запита Никълъс. По-вероятно е имал предвид уединение…

Благоразумно отклони поканата на домакина за питие и зачака. Дебелият духна в една чаша, върху която личаха мазни отпечатъци от пръсти, а Танака Гин започна:

— Тенто-сан, при последния ни разговор споменахте, че Гиай Къртц на няколко пъти е посещавала заведението ви…

Тенто измъкна бутилка „Сънтъри“ от бюрото, сипа си два пръста и кимна с глава:

— Да, точно така.

Танака Гин извади снимка на Гиай Къртц и я постави на бюрото пред него:

— За тази жена ли става въпрос?

Тенто погледна снимката, после премести очи върху лицето на следователя.

— Мене ме бива в две неща — обяви той. — Едното е да боравя с пари, а второто — да запомням лица. Помня лицето на всеки, който е посетил клуба ми повече от веднъж… — Дебелият му пръст се заби в снимката. — Тая мадама е идвала тук поне пет-шест пъти.

— Тук или в дискотеката? — намеси се Никълъс.

— Тук, в „О Бас“… — отвърна Тенто и опразни чашата си. — Така се казва театърът на френски: „Долу, в дупката“…

— Харесвала е подобен род шоу? — намеси се Никълъс.

Тенто леко изви глава към Танака Гин:

— Кой е той?

— Приятел на семейството — отвърна следователят. — Моля, отговорете на въпроса му.

— Не съм разговарял с нея, знаете — облиза устните си дебелият. — Но от поведението й бих казал, че не си падаше по номерата, които показваме тук. Помня, че винаги извръщаше глава. Но не и придружителят й…

— Опишете го, ако обичате — каза Гин.

— Нали вече го сторих?

— Нищо, направете го още веднъж…

Тенто започна. Думите му бяха точни и ясни, очевидно наистина беше наблюдателен. Описанието му отговаряше на външността на Майк Леонфорте. Никълъс и Танака Гин си размениха бързи погледи.

— Значи той харесваше номера, така ли? — попита Никълъс, след като дебелият свърши.

— О, да — кимна Тенто и отново напълни чашата си. — Дори би го разнообразил, ако можеше… Тук идват много извратени типове, знаете… Веднага ги надушвам.

— В какъв смисъл извратени? — попита Танака Гин.

— В сексуален — отвърна Тенто и с нежелание отмести чашата, която междувременно отново бе успял да опразни. — Понякога той се връщаше без жената, плащалите допълнителната такса и вземаше в стаята си изпълнителките… По две, по три наведнъж…

— И какво правеше с тях? — попита Никълъс.

— Откъде да знам — направи гримаса Тенто. — Да не мислите, че и аз съм извратен? Нито съм питал, нито пък искам да знам. Предлагам стока на всеки перверзен тип и толкоз…

— Друго? — попита Танака Гин.

Тенто се замисли, после поклати глава:

— Нищо особено, ако не се брои фактът, че Лонда — една от най-добрите ми изпълнителки, напусна преди три месеца. Останах с чувството, че оня тип има нещо общо с тази работа.

— Имате ли адреса й?

— Имам го, но само боговете знаят дали е истински — отвърна Тенто. — Тези създания са непредвидими… — Отпусна се зад бюрото и започна да рови из чекмеджетата. Измъкна голяма парцалива тетрадка и бавно я запрелиства. Откри каквото му трябва, надраска няколко думи върху лист хартия и го побутна към ръба на бюрото.

Танака Гин го взе, прибра снимката на Гиай Къртц и се насочи към вратата. Никълъс го последва, после изведнъж се спря.

— Казахте, че мъжът е идвал и без жената, нали? — обърна се към Тенто той.

— Да.

— Означава ли това, че е идвал и с нея?

— Да — кимна дебелият. — В тези случаи винаги вземаха Лонда и тримата заедно се качваха горе…

— Това не ви ли учуди?

Очите на Тенто с копнеж опипваха бутилката уиски.

— Не — промърмори той. — Защо трябва да ме учудва?

Насочиха се към асансьора.

— Какво ще кажеш? — попита Танака Гин.

— Не съм сигурен — отвърна Никълъс и отвори металната врата. Беше доволен, че следващият сеанс на сцената все още не беше започнал. — Имам чувството, че сексът и смъртта винаги са свързани в съзнанието на Майк… Това чувство беше особено силно онази вечер, в апартамента на семейство Къртц… Мисля, че трябва да издиря тази мадама Лонда.

— Само с мен — поклати глава прокурорът.

— Слушай, Гин-сан — погледна го тежко Никълъс, докато си пробиваха път през навалицата в дискотеката и се насочваха към изхода. — Жените от този тип принадлежат на съвсем друг свят. Формално работата й може да е законна, но веднъж забъркана с човек като Майк Леонфорте, въпросната мадама неминуемо е преминала оттатък чертата. Едва ли ще бъде възхитена от възможността да си има работа с теб… Още повече, че имам някои сведения за прокуратурата, които несъмнено ще изискват цялото ти внимание през следващите няколко дни…

Танака Гин се готвеше да възрази, но го спря тихото жужене на пейджъра в джоба на сакото му. Очите му пробягаха по екранчето, лицето му светна.

— Да вървим — възбудено каза той. — Съобщиха ми нещо доста интересно и за двама ни…

Навън отново беше започнало да вали, мокрият асфалт отразяваше размазаните светлини на рекламите. Никълъс следваше хондата на Танака Гин, която пресичаше града в северозападна посока. Прекосиха мрачните южни предградия и навлязоха в Ропонги — блестящото електронно гето за туристите и рояците живописни японски рокери, яхнали мощни мотоциклети.

Хондата навлезе в една странична уличка, блокирана от полицейски коли с включени светлини на покрива. Никълъс слезе от мотора и се насочи към белия — мерцедес, върху който беше проснато неподвижно човешко тяло. Танака Гин му проправяше път сред униформените, а той успя да зърне лицето на трупа. Позна го, въпреки отвратителното нещо, което висеше от устата му, въпреки кървавия полумесец, издълбан на челото му.

— Икудзо-сан!

Танака Гин рязко спря и се обърна:

— Познаваш този човек?

— Да. Това е президентът на „Икудзо Нипон стийл“ — Никълъс пристъпи крачка към колата и добави: — Той беше член на „Денва партнърс“, Гин-сан…

— Изрязано му е сърцето, черният дроб и Бог знае още какво — промърмори прокурорът. — Какво е това в устата му?

— Далак — обади се един мъж до него, очевидно съдебен лекар.

Танака Гин кимна в знак на благодарност и промърмори:

— Прекалено много прилича на Родни Къртц, за да допуснем случайност…

Никълъс изпусна въздуха от гърдите си и попита:

— Пипано ли е тялото?

— Само го фотографирахме — отвърна съдебният лекар. — Получих заповед да не пипам нищо до пристигането на Гин-сан.

— Искам да огледам раните.

Танака Гин кимна на доктора, той от своя страна подхвърли няколко думи на сътрудниците си. Трупът беше свален от покрива на колата и положен по гръб върху носилка.

Никълъс помоли за фенерче и насочи лъча му към жертвата.

— Виж тук — промърмори той. — И тук… Раните са нанесени с широк нож, също като при Родни Къртц… Няма разкъсване, няма разръфана кожа както би станало с обикновен нож…

— Какво тогава е оръжието на престъплението?

— Специален кинжал — отвърна Никълъс.

— Какво ще рече това?

— Острието се опира на здрава метална ръкохватка, позволявайки нанасянето на удар с цялата тежест на тялото. Силата му е страхотна, реже всичко, включително и костите — показалецът му се насочи към една от раните на гърдите. — Ето, виж тук… Пробивната рана е изключително дълбока, но със съвършено гладки стени. Това е работа на специалния кинжал, друг нож не може да я свърши… — пръстът му се премести към зейналата коремна кухина. — Виж как са изрязани органите. С едно движение, като от хирург. Ако погледнеш по-внимателно, отново ще откриеш следите на специалния кинжал…

Отдръпнаха се, Танака Гин изчака кимването на Никълъс и даде знак на медицинския екип да прибере трупа.

— Искам подробен доклад от аутопсията, докторе — промърмори той.

— Ще го имате в девет сутринта — отвърна онзи.

Танака Гин гледаше как товарят трупа на Икудзо в линейката.

— Показно убийство, а? — промърмори той.

— Несъмнено — кимна Никълъс. — А далакът в устата е предупреждение…

— Към нас или към някой друг?

— Вероятно и двете…

Бяха уморени и премръзнали, но прекалено възбудени, за да мислят за сън и почивка. Освен това вече се разсъмваше. Подкараха към Тцуки. Рибният пазар работеше, ярката светлина и оживлението им подействаха като балсам. Изправиха се под навеса на щанд за закуски и си поръчаха пълни купи димящи макарони, гарнирани с пресни зеленчуци и тънки резенчета печено свинско.

— Трябва да действаме с изключително внимание — предупредително се обади Никълъс.

Лицето на Танака Гин беше изгубило част от обичайната си безизразност.

— Вертикалният полумесец е ритуален символ на едно племе, което обитава високите плата на Виетнам…

— Нунгите — кимна прокурорът. — Чувал съм за тях.

— Значи през цялото време си знаел?! — рязко се извърна Никълъс.

— Исках да ти вярвам, Линеър-сан — поясни японецът и напълни устата си с макарони. — Но исках и ти да ми вярваш… В крайна сметка нещата се подреждат добре, нали?

— Сигурно — засмя се Никълъс и отпи глътка горещ бульон. — Значи знаеш и за обичая на нунгите да изяждат органите на враговете си, за да попият силата им…

Да. Наричат го „нго мей юхт“, което означава полумесец…

— В случая ритуалът има и друго значение — подхвърли Никълъс. — Древните месулети са използвали символа на полумесеца, за да изобразяват двуострите си саби, наречени „Гим“… Мажели лицата си със синя боя същото правели и с телата на жертвите си.

Танака Гин с мъка преглътна залъка си и вдигна глава:

— Да не би да твърдиш, че Майкъл Леонфорте е месулет?

— Не зная — въздъхна Никълъс. — Но дълго време е живял във Виетнам и Лаос, при това именно в пущинаците, обитавани от нунгите. Ясно е, че познава техните ритуали. Никой обаче не може да каже дали е бил посветен и в тайните им…

Танака Гин взе пръчиците и отново започна да се храни.

Никълъс внимателно го погледна:

— Не ме попита какво е месулет, Гин-сан… Това означава, че знаеш.

— Изкарах цяла година в платата на Виетнам — усмихна се прокурорът. — Едно от безумията на младостта… В колежа имах един преподавател, който беше запален антрополог и вечно организираше експедиции. Едно лято тръгнах с него за Виетнам и се върнах чак след дванадесет месеца…

— Значи си се срещал с нунгите…

— Почти през цялото време живеехме сред тях. Страшно интересни хора. Живеят в постоянен допир с духовете и древните богове… Или поне така си въобразяват. — Танака Гин вдигна ръкава на палтото си, разкопча ризата и я нави до лакътя. От вътрешната страна на лявата му китка беше татуиран син полумесец.

Никълъс бавно изпусна въздуха от гърдите си. Ето защо непрекъснато имаше чувството, че този японец знае повече, отколкото показва. Просто защото е един от новопокръстените последователи на нунгите…

— Трябва да попречим на Майк Леонфорте — каза с хладно спокойствие Танака Гин. — Трябва да сложим край на убийствата!

— Всички следи водят към „Денва“. Майк очевидно иска да установи пълен контрол над съдружието, едновременно с това иска и новата видеотехнология… — Никълъс се замисли за момент, после продължи: — Мисля, че на всяка цена трябва да открия онази Лонда, която го е забавлявала!

— Идеята ти не е добра — поклати глава прокурорът и закопча ръкава си. — Мина ли ти през главата, че Леонфорте без колебание е ликвидирал Гиай Къртц пред вратите на клуб, в който ходи кажи-речи всеки ден? Реално погледнато това е неразумно. Една от грешките, които ни позволяват да залавяме тъпите престъпници. Но ние познаваме този човек и знаем, че той е от друга категория. Следователно инцидентът с жената на Къртц не може да бъде грешка, нали?

— Не може — кимна Никълъс. — Прекалено умен е за подобни грешки.

— Тогава?

Никълъс пое дълбоко в гърдите си соления въздух, наситен с миризмата на риба. Дъждът го беше пречистил от саждите и въглеродния двуокис, утрото изглеждаше свежо и чисто като в планината.

— Подозирам, че ни води за носа — промърмори той. — Никой не може да каже какво е намислил… — помълча, после добави: — Вероятно си прав. Все си мисля за оръжието, използвано при убийствата… Познавам един майстор на тези специални ками с широко острие… Мисля да отскоча, до него и да разбера още какви изненади ни е подготвил Майк.

— Мразя типовете, които се правят на богове — въздъхна Танака Гин и остави пръчиците за хранене в празната купичка. — Те просто не знаят къде им е мястото.

— Най-точната дефиниция за Майк Леонфорте — погледна го е уважение Никълъс. Вътре в себе си обаче неволно се запита дали тя не се отнася и за него…

Майк докосна с длан голата гръд на Хонико и тя се размърда като събудена змия. Лежеше гола, просната по гръб. Кожата й блестеше, обилно намазана с ароматични масла. Китките, бедрата и глезените й бяха здраво завързани, копринена кърпа стягаше очите й, други две минаваха под и над гърдите й, карайки ги да изскочат нагоре като зрели плодове. Дъждът монотонно почукваше по малкото прозорче. Бяха полулегнали върху широк стол, който ритмично поскърцваше под тежестта им. В ноздрите го удари ароматът на възбудата, която пробяга по тялото й като електрическа искра.

Езикът й пробяга по тъмносиния полумесец на китката му. Бамбуковите игли бяха оставили дълбоки следи по кожата. Груби и примитивни, те сякаш се бяха превърнали в неразделна част от отличителните му белези.

— Никой не разбира хората като мен — промърмори Майк и се плъзна върху влажното й тяло. — Обществото се плаши от страстта, единствената му грижа е да се предпазва с всички средства от нея… — Пръстите му докоснаха зърното на гърдата й, влажно и щръкнало от възбуда. — Прави го дори когато е гнило и напълно безполезно…

Хонико го усети дълбоко в себе си. Беше свикнала с подобни приказки, възприемаше ги като част от философията му, като божествените псалми на Аполон или Дионис, превърнали се в неразделна част от начина, по който някога са се любили… Майк превръщаше в ритуал всичко, до което се докосваше. Любовта също. Хонико потръпна от възбуда.

— Аз съм изследовател на живота. Като Юлий Цезар, Наполеон и Ницше… От мен се страхуват и ме мразят… — Притиснал таза си в удобното седло на Хонико, той насочи поглед към прозореца на малкия апартамент във високата капсула на кулата Найгай. — Те са били истински герои. Знаели са как да наситят съществуванието си с тежест и дълбочина, от които всички са изпитвали страх. Но страхът е бил последната им грижа, те никога не са мислили за него. — Дъждът почукваше по стъклото, панорамата на града се превръщаше в ивица блестяща светлина, като изстинала глазура на огромна торта. — Виждали са единствено страхопочитанието в очите на околните… Нещо, което е бликало направо от сърцата им. — Очите му се спряха на красивия нов небостъргач, издигащ се на стотина метра от тях, потърсиха една неясна фигура зад редицата ярко осветени прозорци.

— Постигали са го не само благодарение на традицията, но и на божествената си вяра… — Фигурата отсреща пристъпи към прозореца и включи настолна лампа. Майк беше в състояние да види ясно лицето на Коей. Намираха се точно срещу апартамента, в който тя живееше с Никълъс. Ръцете й се повдигнаха, освободена от фибите, косата й се спусна към раменете като блестящ водопад.

— Как е възможно да се постигне това? — Тласъкът на бедрата му беше могъщ и внезапен, Хонико неволно извика. — Крал Вишвамитра е разкрил истината още преди столетия: силата да се изгради новият рай се поражда от ада, който човек носи в душата си!

Все едно, че се давиш… Думите на Веспър се оказаха точни. Затворил очи, Кроукър имаше чувството, че всеки момент ще получи инфаркт. Гърбът го болеше от удара в ръба на масата, в душата му нахлу изтощението. Даваше си сметка, че всичко това е дело на Веспър, но не можеше да разбере как го прави. Беше чувал, че подобни чувства изпитват хора, спасили се като по чудо от удавяне. Потънали дълбоко във водата — там, където дори тропическото море е студено и този студ ги пронизва до костите… Смъртта е наблизо, в напрегнатите до пръсване дробове почти няма въздух, тялото отмалява, предава се на изтощението и тръгва надолу, към мрачните дълбини…

Чуваше писъците като през дебела бетонна стена, смътно си даваше сметка за движение около себе си. Веспър беше успяла да притъпи чувствата му благодарение на странната си дарба, наследена от Оками, организмът му стремително се приближаваше към онова безчувствено състояние, което предшества смъртта. Кръвообращението му почти спря, ударите на сърцето му бяха слаби. Как го прави, по дяволите?

Положиха го на носилка, ярката слънчева светлина престана да пари клепачите му. Вкараха носилката в предварително наетата частна линейка. Изръмжа мотор, завиха сирени.

— Как е той?

Гласът принадлежеше на Рико Лемон — специалист по филмови ефекти, който Веспър беше настояла да включат в екипа на антикартелното звено. Останалите членове на този екип действаха като агенти на ФБР, поели в свои ръце „разследването“ на „смъртта“ на Кроукър. Добре съм, отвърна мислено Кроукър. Вече започвам да се съвземам…

— Ква е тая ръка, бе?! — прозвуча слисано втори глас. — Никога не съм виждал такава!

Прииска му се да избухне в смях. Докторът се интересуваше от биомеханичната му протеза, вместо да се грижи за синините под жилетката от кевлар, причинени от куршумите.

— Как действа подобно чудо?

— Ще ти каже, ако успееш да го съживиш — отвърна троснато Лемон.

— Добре де, няма проблеми — отвърна докторът. — Излишно е да се нервираш.

Вонята на амоняк накара Кроукър да се закашля. Ръката му отблъсна шишенцето, очите му се отвориха.

— Стига, достатъчно — промърмори той.

Мургавото лице на Лемон загрижено се наведе над него:

— Как е, братче? Гадно ли е там долу, при мъртвите?

— Не мисля, че съм бил там — изръмжа Кроукър.

— Дотук всичко върви по план — обади се трети глас от дъното на фургона. Принадлежеше на Уейд Форест, ръководителя на екипа. Лицето му бавно се появи в кръга светлина на лампата. — Искам го като нов — обяви той, без да се обръща конкретно към никого. Беше огромен мъжага с фигура на футболен защитник, вратът му беше значително по-дебел от талията на повечето фотомодели. Тъмнорусата му коса беше късо подстригана, под огледалните слънчеви очила се криеха хладни, воднистосини очи. Брадичката му беше твърда и решителна. — Как е работата, Кроукър?

Положително е разбивал сърцата на хубавиците в гимназията, помисли си Кроукър и тръсна глава:

— Дай ми още две минути, моля те…

— Не разполагам дори с една! — отвърна с железен тон Форест. На подобно поведение тези копелета ги учат там, край бреговете на Потомак, въздъхна в себе си Кроукър. Масивният гръб на другия се изви над носилката, пръстите му докоснаха късата коса. — Три години вървя по дирите на Чезаре Леонфорте, косата ми побеля заради гадното копеле! Пропуснах дори абитуриентската вечер на дъщеря си, защото трябваше да съм в Л.А. и да инструктирам един тъп агент. В крайна сметка получих един нещастник с кървяща язва, който не знаеше нищо… Днес пък е рожденият ден на по-малката ми дъщеря, а аз отново съм тук, за да ти правя компания в шибаната линейка! — Масивното тяло не помръдваше, само огромните бицепси играеха под ръкавите на фланелката. — Но този път ще го пипна, Кроукър! Ще го пипна, гадното копеле! Ти и Веспър ще ми го поднесете на тепсия!

Кроукър добре познаваше типове като Форест. За тях преследването се превръща в мания, готови са на всичко. Най-добре е човек да не им обръща внимание, особено когато става въпрос за агент с пълна свобода на действие като този тук. Тази политика беше сравнително нова, въведена от шепа теоретици във ФБР, на които им беше дошло до гуша да губят скъпо струващи агенти.

— Помогни ми да се освободя от тези доспехи — обърна се към Лемон той.

Надигна раменете си и онзи разкопча каишките на жилетката от кевлар, която стягаше гърдите му.

— Какви дупки, господи! — обади се с уважение докторът. — Точно в сърцето! А и кръвта изглежда съвсем истинска…

— Защото е истинска, но от пиле — поясни Лемон и пъхна пръст в дупката върху ризата на Кроукър. — Много ли си натъртен?

Имайки предвид връзките и влиянието на Чезаре Леонфорте, Веспър и Кроукър не изгаряха от желание да си сътрудничат с полицията на Маями. Затова бяха предпочели услугите на Лемон, който, с помощта на хитроумно дистанционно управление, беше отворил торбичките с кръв, прикрепени към бронираната жилетка. Ефектът беше поразителен всеки свидетел би се заклел, че куршумите на Веспър са пронизали гърдите на Кроукър сред фонтани от кръв.

— Ти как мислиш? — направи гримаса Кроукър. — Замалко да получа инфаркт! — Внимателно се надигна до седнало положение. — Не бих ти препоръчал подобни упражнения за сутрешната гимнастика…

Смъкна ризата и се остави в ръцете на доктора, който внимателно опипа лявата част на гърдите му.

— Доста сериозни натъртвания — обяви онзи и му направи знак да се извърти. — Но най-странното е, че кожата ти дори не е разкъсана… — Събра инструментите си и се изправи. — Искаш ли шишенце с успокоително? Довечера тези натъртвания ще ти създадат доста проблеми…

— Не, благодаря. От хапчетата ми се доспива.

— Както искаш — сви рамене докторът, хвърли любопитен поглед към биомеханичната протеза и добави: — Ще ми покажеш ли как действа това?

— Защо не? — отвърна Кроукър, сви титановите пръсти в юмрук и го стовари в страничната стена на линейката. Докторът подскочи, а шофьорът натисна спирачките и извика:

— Какво става, по дяволите?

Докторът се наведе и смаяно огледа дупката в стоманената обшивка на кабината.

— Господи Исусе Христе! — прошепна с уважение той.

— Хайде стига, че имам работа — безцеремонно го изтика Лемон. — Нали ти направихме кефа? — Наведе се над голям метален сандък и започна да се рови в съдържанието му. Беше млад човек, най-много на тридесет, строен и стегнат. Имаше топли кафяви очи, черна коса и тънки мустачки в стил „Дик Пауъл“. Беше от онези влюбени в професията си хора, които непрекъснато експериментират и предлагат неочаквани новости. А фактът, че беше местен, го правеше още по-ценен за операцията.

— Сега ще те подредя така, че дори майка ти няма да те познае — обърна се той към Кроукър. В ръцете си държеше изкуствен нос от мека гума. — Харесва ли ти?

— Ти си майсторът — сви рамене Кроукър.

— Дяволски си прав — съгласи се Лемон. — Най-красивото нещо в това приспособление е един малък чип в лявата ноздра, затова те съветвам да не кихаш… — бутна го обратно на носилката и добави: — Лягай и не мърдай. Трябва да взема отпечатък от лицето ти, за да съм сигурен, че всичко ще е наред. Нещо като смъртна маска, нали разбираш?

— Точно това ми трябва — промърмори Кроукър, отпусна се в носилката и заслуша как вятърът свири през дупката, която беше пробил в стената на линейката.

Когато Тетцуо Акинага, оябун на клана Шикей, най-сетне беше освободен от предварителния арест, той не се прибра у дома, не отиде и в нито един от многобройните си офиси, пръснати из града. Предпочиташе да постъпи така, особено след смъртта на Наохиро Ушиба, министър на МИТИ. Лично беше издал заповедта за премахването на Ушиба, който в крайна сметка премина на страната на Микио Оками и се превърна в негов смъртен враг.

Познатите места станаха табу за Акинага не само заради убийството, но и заради събитията, които го последваха. Особено начина, по който съдия-следователят Танака Гин го арестува в обществената баня „офуро“ построена от бащата на Акинага, а и всички унижения, на които беше подложен в затвора.

Влезе в един от десетината апартаменти, които държеше за лично ползване в центъра на Токио. Свали вносния костюм за 3500 долара и го натика в кухненския умивалник. Сложи при него бельото и чорапите си, поля ги с бензин и драсна клечка кибрит.

Бузите му пламнаха, сякаш докоснати от белите езици на огъня. Но това беше резултат от гнева му, от понесените унижения. Познатите неща в живота му станаха неизползваеми, чувстваше се безпомощен като свещеник в поругания си храм. Нямаше къде да отиде, останаха му единствено тези анонимни квартири, лишени напълно от естетическа стойност. Сякаш беше свещеникът от поругания храм, принуден да отслужва своите литургии в мазето на безлична служебна сграда…

Яростта му гореше далеч по-ярко от всякакъв бензин. Вонята на изгорял плат се смеси с миризмата на бързо засъхналата пот по тялото му и от тази отвратителна смес му се догади. Но яростта отказваше да го напусне. Стиснал топлия порцелан на умивалника, той стоеше гол, леко приведен върху кривите си, мускулести крака. Беше кльощав като концлагерист, ставите на крайниците му стърчаха като чужди. Годините му бяха едва петдесет и пет, но тежката битка за власт доста го беше състарила. Сивата му коса беше старомодно дълга, стегната в самурайска плитка на тила. Дълбоко хлътналите му очи гледаха хладно, видът му издаваше човек, който е способен да понася, но и да нанася удари. Човек, който не моли за милост и не дава милост. Човек, който не вярва в нищо, с изключение на факта, че е чужденец в един полудял свят…

Ключалката на входната врата меко изщрака. Акинага не се обърна, защото знаеше кой е. Ключ за този апартамент имаше само един човек, освен него.

— Да ти налея ли питие? — попита Лонда с онзи сладък глас, който караше мъжете да мечтаят за леглото й.

Той не отговори, очите му продължаваха да следят умиращите пламъци. Дрехите се превърнаха в пепел, заедно с тях умираше и онзи противен страх, който беше стиснал душата му от мига, в който попадна в ръцете на властта и стоманената врата на килията, се затръшна зад гърба му.

Ще убие Танака Гин, ще го свърши сам, с дълбоко удовлетворение. Но и след това нямаше да му прости. Защото той беше причината за този парализиращ страх, който продължаваше да се таи в душата на Акинага.

Лонда пристъпи зад него, дългата й коса гальовно се уви около шията му. С нейна помощ го издърпа от умивалника, далеч от парещия страх и противното чувство на безпомощност.

— Трябва да се изкъпя — дрезгаво промълви Акинага.

— После — прошепна тя. — Сигурно ще вониш още повече, когато свърша с теб…

Вече беше успял да се възбуди. Тази жена го постигаше когато пожелае, без никакво усилие. Достатъчно беше да усети косата й върху голата си кожа, докосването на кадифената й длан. А понякога му стигаше дори блясъкът на очите й. Просто защото знаеше какво се крие зад него, мечтаеше за чудесния начин, по който тя го караше да се отпусне и забрави за всичко: пари, власт, корупция, бизнес… В опитните й ръце Акинага се превръщаше в малко дете, ненаситно за ласки.

Прозорците бяха тесни и високи, от пода до тавана. От тях се разкриваше прекрасна гледка към Ропонги — символа на съвременна Япония, където рядко се срещат старомодни, в традиционния смисъл на думата, хора като Акинага. Апартаментът се намираше на висок етаж и това позволяваше на наблюдателя да види дори Ноги Джинджа — паметника на генерала-самурай, който без колебание беше прибягнал до ритуалното самоубийство сепуку след смъртта на любимия му император Мейжи през 1912 година. Противопоставянето на живия самурайски дух с доминирания от чуждестранни обичаи Ропонги беше пропито с онази горчива ирония, която беше неразделна част от живота на Акинага.

Отпусна глава върху грубите косми на дебелия берберски килим. Не намираше нищо необичайно в позата си, от която все пак можеше да гледа Ноги Джинджа, блеснал като факел в нощта. Коленете му опираха в килима, задникът му се повдигна нагоре, гениталиите провиснаха между кльощавите крака. Усети миризмата си, която не беше чак толкова неприятна. После усети и миризмата на Лонда, която тикна токчето на обувката си в процепа между краката му и се наведе над него.

Беше странно, че не изпитва никакво неудобство от тази поза. Заливаха го единствено вълните на облекчението. Неудобството и срамът бяха останали там, в обществената баня на баща му, в момента на ареста му от Танака Гин. Неудобството и срама изпитваше в затвора, опипван от опитните ръце на надзирателите, много от които без съмнение бяха играли комар в някой от вертепите му или пък бяха получавали сексуално облекчение в публичните му домове… Някога те се бяха страхували от него, но там — зад решетките, в очите им проблясваше присмех. Стиснал вързопа с дрехите пред срамотиите си, гол и безпомощен, той се беше превърнал в един стар и уморен престъпник, който няма достатъчно пари и влияние, за да се измъкне на свобода.

Беше се огънал, но в това нямаше нищо странно. Унижението беше проникнало в кръвта му като силен наркотик, нищо не можеше да го спре. Но сега вече е друго. Сега просто трябва да се измъкне от старата коса и да стане напълно нов човек! Лонда ще се погрижи за това, както само тя умее… Тази нощ ще отиде докрай, тази нощ ще прочисти душата си от всички унижения!

Тази нощ ще бъде друг, няма да се преструва. Даде си сметка, че иска невъзможното, и безсилно заблъска с юмруци по дебелия килим.

— Готов ли си? — попита Лонда и ръката й се спусна към възбудения му член. В същия миг нещо пропука, прониза го остра болка отзад, в главата му нахлу кръв. — Още не си… — пропя успокоително тя. — Но ще те отведем където трябва, нали?

Разбира се, че ще стане така. Това е нейният специалитет, именно по тази причина той беше така запленен от нея. Да, това е точната дума — запленен! За пръв път я зърна в един нашумял нощен клуб — изгледа акта на сцената и реши, че трябва да я има на всяка цена. Получи я, разбира се… Макар че я имаше не толкова често, колкото би му се искало. Лонда беше изключително популярна, имаше могъщи покровители и дори той — Тетцуо Акинага, беше принуден да си чака реда…

После, около месец преди да го арестуват, нещо стана… Тя изведнъж се оказа на негово разположение, можеше да я има когато пожелае. Държеше единствено тя да определя часа на срещите. Логично възникна въпросът какво е правила преди, когато го виждаше далеч по-рядко? В крайна сметка реши, че е по-добре да не знае… Защо да разрушава илюзията, която му действаше така добре?

Болката стана достатъчно силна, за да го накара да простене. Членът му помръдна и започна да се развива като змия, душата му се изчисти от всички спомени за мъка и унижение. Болката продължаваше да нараства. Беше особена, изтънчена болка, която бавно се доближаваше до границите на екстаза. После двете усещания се смесиха, превръщайки се в ярък пламък на насладата, бликащ от слабините му…

От устата му излитаха тихи стенания, а Лонда го обработваше така, както само тя умееше. Потта й капеше върху гърба му като разтопен восък, всяка капка беше пропита от мъчителна наслада. После, приведена над него като гигантски рак, тя направи нещо, от което очите му почти изскочиха. В гърдите му се появи могъща вибрация, имаше чувството, че всеки миг ще припадне. Но това, както винаги, не стана… То би означавало край на влудяващото й докосване, край на мъчително сладката болка… Нещо, което Акинага не можеше да си позволи… Продължаваше да се гърчи на колене и лакти, — зъбите му яростно проскърцваха. Още малко, още съвсем мъничко!…

До ушите му долетя странен звук, коренно различен от това, което вършеше Лонда. Беше остър и металически, като изщракване на ключалка.

— Какво става? — замаяно промърмори той.

— Нищо — отвърна Лонда и заби токчето си до дъно. В устата му нахлу особеният горчиво-сладникав вкус, който предвещаваше кулминацията.

Изщракването се повтори, Акинага смътно се запита дали Лонда беше заключила вратата. Разбира се, успокои се той. Тя винаги го прави. Но този път… Дали наистина чу превъртането на ключа в бравата? Или…

Насълзените му очи се спряха на чифт скъпи черни обувки, излъскани до блясък. Бяха мъжки, нямаха нищо общо с обувките, на Лонда.

— Кой? Какво?… — объркано изломоти Акинага. Направи опит да смени позата, но погледът му стигна едва до маншетите на безупречно изгладен панталон. Лонда го притискаше в желязна хватка.

— Радвам се да ви видя, Акинага-сан — прозвуча плътен мъжки глас.

Потънал дълбоко в еротичната мъгла, Акинага направи отчаян опит да се съсредоточи. Но Лонда го притискаше здраво, кръвта във вените му полудя, тестостеронът в нея виеше и пропукваше като гигантски горски пожар.

— Кой…? — едва успя да изпъшка той.

— Казвам се Майкъл Леонфорте — отвърна мъжът. — Може би сте чували името ми.

Акинага направи опит да поклати глава — нещо, което, разбира се, не му се удаде.

— Не — промърмори той.

— Това няма значение — продължи неканеният гост, обувките му леко помръднаха. — Аз съм слушал много за вас, хрумна ми, че можем да направим съвместен бизнес… Положително бихме имали полза един от друг…

— Не ми трябва… никаква полза.

— Трябва да се видите отстрани, Акинага-сан — засмя се Майк. — Позата ви е страхотна! Сигурен ли сте, че нямате нужда от помощ?

— Ще ви убия! — скръцна със зъби Акинага. — И двамата!

— С токче в задника? Съмнявам се…

— Ако наистина сте чували за мен…

— Да, да… — прекъсна го Майк. — Зная всичко за Якудза. Но вие вече съвсем не сте това, което бяхте… Вътрешният съвет на Кайшо го няма, издухан като есенни листа… И какво остана? Властта ви вече не съществува и никога няма да се върне… Тя е изцяло в ръцете на Никълъс Линеър и вашия Кайшо — Микио Оками… Опитът ви да свалите Оками беше грешка. Изпратихте убийците си да го ликвидират и той се принуди да потърси закрилата на Никълъс — син на неговия стар приятел и партньор полковник Денис Линеър… Погрешен ход, Акинага-сан. Твърде погрешен… Линеър почти ви унищожи, в момента стискате душата си в зъбите…

— Какво правя?

— Американски жаргон, Акинага-сан. Означава, че сте на ръба на отвъдното…

— Нищо подобно. Разполагам с достатъчно връзки и власт, именно те ме измъкнаха от затвора. Съмнявам се вие да сторите същото при подобни обстоятелства…

— Аз изобщо не бих позволил да се окажа в подобни обстоятелства — язвително отвърна Майк.

— Приказки! — презрително изсумтя Акинага. — Обичайният атрибут на глупаците!

Главата му рязко отскочи нагоре, зъбите му изтракаха. Очите му се заковаха в хладното лице на Майк Леонфорте, който го беше дръпнал за косата.

— Глупак си ти, приятелю! — изръмжа американецът. — Вирнал си задник и мислиш, че използваш жената, която почти не познаваш!

— Какво искаш да кажеш?

— Лонда работи за мен, ето какво. Пратих я да те омайва веднага след като видях с какви очи я зяпаш в клуба… — главата му се поклати с недоумение. — Но все още не разбирам как е възможно да се преценяват нещата според количеството на болката и удоволствието… Този начин на мислене ми е непонятен. Аз добре познавам могъществото на човешкия мозък, съзнавам напълно огромния му потенциал… И именно затова не мога да ти простя начина, по който изпусна властта си… — Придърпа главата на Акинага към себе си и попита: — Нима си сляп? Аз съм шогун тук, в твоя дом. И ти ми се покланяш!

Акинага не отговори нищо. Този властен и очевидно налудничав тип започна да го интригува.

— Фридрих Ницше казва, че у всеки човек се крие както творецът, така и творението — продължаваше Майк. — Разбираш ли какво означава това, Акинага-сан? творението е суровината, глината на съществуванието. В нея се съдържат частици от други времена и друг живот, мръсотия, безумие и хаос, прекомерно удоволствие и непоносима болка… Но творецът е съвсем, друго нещо: той създава образите, превръща глината и хаоса в нещо повече от глина и хаос, оформя характери в пресата на болезнения си опит. Извлича божественото от суровината, разкъсва я, мачка я, формира я наново, нагорещява я до блясък… Така новото творение се пречиства и достига друга, по-висша и по-добра фаза на съществувание!

Майк пусна косата му, в същото време Лонда отдръпна крака си. Акинага се просна по гръб, от гърдите му излетя болезнен стон, очите му се втренчиха в лицето на неканения гост.

— Не говориш като итеки — отбеляза задъхано той. — И не мислиш като итеки… — Помълча за момент, после добави: — Бих могъл да те убия. Тук, още в този миг. И окото ми няма да мигне…

— Приказки! — приклекна до него Майк. — Обичайният атрибут на глупаците!

Акинага отметна глава и се разсмя. Дрезгавите звуци отекнаха в тихия апартамент.

— Искам саке! — обяви той.

Лонда изчезна по посока на кухнята, а той се надигна до седнало положение и каза:

— Ти наистина си необикновен човек. Чудя се откъде си се появил…

— От казана на опита…

— Добър отговор — одобрително кимна Акинага.

Заедно с оризовото вино Лонда донесе и копринена роба, която наметна върху раменете на домакина. Той проговори отново едва когато всеки от тях беше опразнил по три чашки алкохол:

— Спомена нещо за взаимна полза между нас…

— Аз искам нещо от теб, ти искаш нещо от мен… Най-простият бартер на света.

Акинага внимателно го погледна:

— Доколкото усещам, ти не си по простите неща… Но можеш да продължаваш, слушам те с огромно внимание.

— Този път нещата наистина са прости — погледна го в очите Майк. — Искам достъп до „Сато интернешънъл“.

За момент тишината в апартамента стана абсолютна, кънтяща от напрежение. После Акинага избухна в остър, неприятен смях, от очите му потекоха сълзи.

— Това ли е всичко? — изхълца той, посочи отстъпилата в мрака на стаята Лонда и избърса скулите си: — Страхувам се, че чукаш на погрешна врата и способностите на тази хубавица са отишли напразно… Аз самият мечтая за достъп до „Сато“, но за съжаление го нямам…

Майк невъзмутимо напълни чашата си със саке.

— Ще ти разкажа една история — започна той, без да показва с нищо, че е чул последните му думи. — Случила се е преди десетина години. Един амбициозен помощник-оябун мечтаел да застане начело на клана си, който, останал без водач, попадал под все по-силното влияние на клана Ямаучи. Решил да сключи сделка, която, откровено казано, членовете на Якудза сключват всеки ден помежду си… Но тази сделка младият мафиот сключил не с японец, а с итеки. Известен чужденец, собственик на международен бизнес и много промишлени предприятия, който искал да се настани в Япония, без да попада под ударите на протекционистични закони, наказателни мита и бюрократични спънки. Именно такъв бил човекът, приел да направи помощник-оябуна богат, като го пусне да действа на Токийската фондова борса…

Акинага помълча, отправил замислен поглед в осветената статуя на генерал Ноги зад прозореца.

— Поучителна история — промърмори най-сетне той. — Но не виждам какво общо има тя с мен…

— Почакай, още не съм свършил — хищно се усмихна Майк. — Помощник-оябунът взел всички мерки да прикрие незаконните сделки — открил си сметка в авторитетна брокерска фирма, наел собствен брокер и му поверил малка сума лични пари, с които да оперира. Междувременно сумите от незаконните сделки влагал по сметка на синовете си близнаци… — Чул последните думи, Акинага видимо потръпна. — Сега вече виждаш ли какво общо има с теб тази история, Акинага-сан? — изви глава Майк, почака малко за отговор и продължи: — Виждаш, че съм прилежен изследовател на човешкото поведение. И затова зная какво най-много от всичко на света желаеш ти…

— Какво? — вдигна глава Акинага, а Майк веднага отбеляза унилата нотка в гласа му.

— Продължение на рода ти, на доминиращата му роля в подземния свят на тази страна. Искаш синовете ти да управляват клана Шикей, след това техните синове и така нататък… Да се създаде династия, която да съперничи на шогуната Токугава, управлявал Япония в продължение на двеста години…

— Мисля, че дълбоко се заблуждаваш — кротко отбеляза Акинага.

— Значи съм се изложил — сви рамене Майк. — Но въпреки това нека изиграя козовете си, Акинага-сан. Ей така, за удоволствие на дявола! Случайно притежавам документи, които доказват онези незаконни сделки. Те вече не могат да навредят на чуждестранния капиталист. Името му е Родни Къртц и миналата седмица го сполетя най-лошото… Аз бях близък с жена му. Къртц сериозно я подценяваше. Докато аз му слагах рога, тя с удоволствие и радост издаваше тайните му… — Майк махна с ръка: — Но това е друга история. Да се върнем на твоя случай. Признавам, че връзките и контактите ти в правораздавателната машина на Япония са големи и имаш всички шансове да се измъкнеш с минимално наказание… Някоя по-солена глоба например, която ще платиш, без да ти мигне окото, нали? Но близнаците ти едва ли ще имат толкова късмет. Връзките ти вероятно ще им осигурят известна закрила, но репутацията им ще падне до нулата. Никога няма да станат оябуни на клана Шикей, нито пък на друг мафиотски клан.

Майк извади дебела пура и се залови да я пали. Така искаше да даде на Акинага достатъчно време за оценка на обстоятелствата.

— Само пръста си да помръдна и ще бъдеш ликвидиран! — изръмжа старият оябун.

— Не се съмнявам в това, Акинага-сан — отвърна Майк. — Но обстоятелствата са срещу теб. Танака Гин се е лепнал за задника ти и няма да миряса, преди да те види отново зад решетките.

— Майната му на Гин! — изрева Акинага. — Ще се погрижа за него!

— После идва ред на проблема с Никълъс Линеър — невъзмутимо продължи Майк. — Той е близък с Микио Оками, което означава, че автоматически става и твой враг. — Подръпна да разпали пурата си и добави: — Мисля, че имаш нужда от нови съюзници, Акинага-сан. Съюзници, които мразят Оками и Линеър не по-малко от теб… Съюзници, чийто философски мироглед е близък до твоя…

— Като теб! — втренчено го изгледа Акинага.

Майк леко се поклони, очите на Акинага за миг се преместиха по посока на Лонда.

— Ти изигра добра ръка, итеки — промърмори той и на лицето му се изписа горчива усмивка. — Е, защо пък да не опитаме? И без това загубих всичко наведнъж, без дори да се замислям…

Майк допълни чашата му, после вдигна своята:

— Да пием за новия съюз!

Двамата отпиха по глътка под погледа на Лонда, неподвижна като статуя.

— А сега да поговорим за твоя човек в „Сато интернешънъл“ — делово рече Майк.

Акинага дълго мълча. Не беше от хората, които лесно се разделят със своите тайни.

— В „Сато“ работи един човек на име Канда Тьорин — най-сетне промълви той. — Успя да спечели доверието на Танцан Нанги, докато Линеър беше в чужбина. Той е моят човек…

Девета глава

Уест Палм бийч | Токио

— Откъде докопа тоя пистолет? — ревна Чезаре.

— От колекцията ти, откъде другаде! — троснато отвърна Веспър. — Как иначе ще се защитавам?

— Аз за какво съм? — продължаваше да кипи той. — Не ти трябва никакъв пистолет!

Гневът му беше толкова силен, че пробуди любопитството й.

— Както видя — свърши ми добра работа — отсече тя. — Какъв ти е проблемът?

— Ще ти кажа какъв е шибаният ми проблем! — прогърмя той. — Ти си ми проблем! Мразя, когато жените носят оръжие! Ясно ли ти е? — плесна се по челото и съкрушено продължи: — Господи Исусе! И слепците знаят, че на тоя свят има правила, които не трябва да се нарушават! Мъжете вършат мъжката работа, жените — женската! Жените не се разхождат с патлаци и не гърмят по хората! Исусе! Това е ясно като бял ден!

Намираха се в задната част на бялата къща в Уест Палм. В продължение на повече от час Гадняра не пусна слушалката. Дърпаше необходимите струни, напомняше за сторени услуги, правеше всичко необходимо следствието по смъртта на Кроукър да бъде проведено набързо и повърхностно.

— Тоя тип беше истинска болка в задника — каза по време на последния разговор Чезаре. — Някога е бил ченге в Ню Йорк, следователно има куп врагове… Нали ме разбираш? Всички ченгета си имат врагове… Един от тях му е видял сметката и толкоз! Точка по въпроса. Казваш това на ФБР, или който там се заеме с разследването. И гледай да няма свидетели! Край на разследването, край на всякакви приказки! — Затръшна слушалката и мрачно промърмори: — Мръсно ченге! Мисли, че като е станал комисар, вече е голяма работа! — Извърна се към нея и поклати глава: — А ти си пълна откачалка! Какво ще те правя сега, като гръмна онова бивше ченге?

— Кво толкова ти пука? — влезе в тон Веспър. — Доколкото разбирам, между вас двамата не е имало Бог знае колко топли чувства!

— Господи, тая ще ме побърка! — изстена Чезаре, сложи ръце на кръста си и втренчено я изгледа.

— Кипнах, дявол да го вземе! — въздъхна тя. Гласът й се смекчи, в очите й се появи влага: — Нали ще ми помогнеш, Чезаре?

Той я взе в прегръдките си, ръката му се плъзна по златистата й коса. Душата му преливаше от гордост. Ето, тя има нужда от закрилата му. Тя е слаба и беззащитна, доверява му се и разчита на него… Точно това искаше той! Да, точно това! Тази жена беше като сън, като сияйно видение. Всеки ден му разкриваше нова черта от характера си, по-прекрасна от предишните. Да, той ще направи всичко необходимо, за да я задържи…

— Няма да мислиш повече за шибаната бъркотия — успокоително промърмори Чезаре. — Мисля, че нещата са задействани и всичко ще бъде наред.

Най-странното и най-невероятното беше, че, сгушена в силните му ръце, Веспър наистина се чувстваше защитена. Далеч повече, отколкото в къщата на родителите си, далеч повече дори от онова, което изпитваше пред Мадоната-Майка в храма „Санта Марбела“! Даже в присъствието на Оками не беше се чувствала така. Оказа се напълно неподготвена за това усещане обезоръжена и лишена от непробиваемата си броня. Оказа се просто жена…

Чезаре я целуна, после леко я отстрани от себе си.

— Поли е тук и трябва да го видя — тихо рече той.

— По работа…

Тя мълчаливо кимна.

Палецът му повдигна брадичката й:

— Добре ли си? Питам, щото все пак уби човек, при това не кой да е… В такива моменти понякога ти се иска да повърнеш, да си легнеш…

— Направих го — усмихна се през сълзи тя. — Още докато ти разговаряше по телефона…

— Тогава всичко е наред — кимна той. — Гледай напред, всичко свърши… Иди в кухнята и накарай Джино да ти приготви нещо…

— И сама ще се справя.

— Знам, за Бога! Има ли нещо, с което не можеш да се справиш?! Но какво да правя аз? На Джино това му е работата, за нея му плащам… Искаш ли да го уволня?

— Не — отвърна с въздишка тя, после покорно склони глава. Инстинктивно усети, че точно това му трябва — една жена, изцяло под властта му. При това жена като нея! Господи, колко са лесни мъжете… — Добре, ще го накарам да ми приготви нещо… — Откъсна се от прегръдката му и вдигна глава. — За теб?

— Нямам време — отвърна той. — Ще хапна нещо с Поли и мадамата му, все й забравям името… — Взе ръката й и долепи устни до дланта й: — Може би ще се позабавя…

— Няма проблеми — усмихна се тя и го побутна към вратата: — Върви, деловите въпроси не трябва да чакат.

На практика Чезаре отдели на Пол Киарамонте само няколко минути.

— Как си, братле? — попита той, после одобрително поклати глава. — Хубава работа свърши, браво… Докара и мадамата, и хлапето й! — После изведнъж се пресегна и жестоко стисна ухото на госта си. — Тъпо копеле! Защо си гръмнал ченгето? Нямаш ли акъл? Сега подире ни ще хукне цялото полицейско управление на Ню Йорк!

— Никой не ме видя, с изключение на мадамата и хлапето — отвърна Пол Киарамонте. — Използвах крадено оръжие със заличен номер. Спокойно можеш да забравиш за тъпите ченгета от Ню Йорк!

— Нямам предвид ченгетата, Поли. Става въпрос за шибаното ти прикритие. Вече едва ли ще мога да те използвам като малкото църковно мишле в параклиса на Голдони!

— Кво ти пука? — сви рамене онзи. — Нали поемаш контрола над тях?

В следващия момент лицето му се разкриви от болка, тъй като Чезаре отново изви ухото му.

— Трябва да четеш повече исторически книги, приятелче — изръмжа Гадняра. — Тогава ще разбереш как римляните са направили световната си империя. Инфилтрация сред покорените, мой човек. Това е тайната на успеха. Да не мислиш, че босовете на клана Голдони ще вирнат крака и ще чакат да ги чеша по корема? Нищо подобно. Привидно ще се покорят, но при първия удобен случай ще ми забият нож в гърба. А с твоята глупост ти ме лишаваш от възможността да бъда крачка пред тях, разбираш ли?

— Съжалявам — наведе глава Пол.

— Добре поне, че се справи с жената на Тони Д. — промърмори Гадняра.

— Значи ще забравим цялата история, така ли? — вдигна глава Киарамонте.

— Нищо подобно! — изръмжа Чезаре и пристъпи напред. — Ще я помним до последната крачка! И знаеш ли защо, Поли? За да не допускаш отново подобни грешки! Ясно ли е?

— Да.

Чезаре протегна ръка, придърпа го за врата и го целуна по челото.

— Ти си добро момче — промърмори той. — И най-вече вярно. Аз високо ценя верността, Поли… — Тръсна глава и добави: — Между другото, време е да прочетеш съчиненията на Плиний, дявол да го вземе! Има какво да научиш от тях… — Очите му бавно обходиха хола на апартамента за гости, обзаведен в неутрални тонове. Не го харесваше, но какво от това? Приемаше го, просто защото никога нямаше да му се наложи да живее тук. — Къде е Маргарет?

— В спалнята.

— Хубаво. Дръж хлапето под око. Не искам да ме безпокоят, ясно ли е?

Поли кимна и се насочи към спалнята. Отключи белезниците, с които беше вързал Франси за вратата на гардероба, и каза:

Хайде, хлапе. Отиваме да обядваме.

Франси хвърли разтревожен поглед към Маргарет, вързана за ръцете и краката към таблите на широкото легло.

— Ами мама?

— Аз ще се погрижа за нея — обади се от вратата Чезаре. — Как си, Франси?

Момичето не го удостои с отговор и тръгна към вратата, следвано от Пол.

Стиснал кутийка диетична кока-кола в ръка, Чезаре бавно пристъпи към леглото.

— Гледката не е от приятните — промълви той.

— Да се бориш с Тони е в реда на нещата — хладно го изгледа Маргарет. — Но да преследваш мен и дъщеря ми означава, че нямаш капчица морал, че си забравил законите на нашия свят! Ти си един презрян нещастник, Чезаре! Човек без никакво достойнство!

— Свърши ли? — небрежно попита Гадняра и се почеса по главата. — Тия приказки никой няма да ги чуе и ще ти кажа защо… Ти си виновна за сегашното си положение, Маргарет. Не ти се искаше да оставиш бизнеса в ръцете на Тони Д., вечно си навираше носа дето не ти е работа… Почна да летиш до Вашингтон всяка седмица, очевидно си търсила подкрепа от старите приятели на Дом… А като капак на всичко се хвана и с онова бивше ченге Лю Кроукър и той окончателно ти размъти главата! — Чезаре въздъхна и прехвърли кутийката в другата си ръка. — Въпросът защо Тони Д. ти позволяваше всичко това ще си остане загадка за мен… Но останалото е просто: ти се превърна в мой враг, опасен поне колкото покойния ти съпруг! По отношение на хубавата ти дъщеричка ще кажа само едно: нямах друг избор. Ти видя сметката на двама от гастрольорите, които бях поканил за операцията, и аз трябваше да действам с максимална бързина. Наложи се да прибегна до услугите на Пол, макар че никак не ми се искаше да го, правя. Но, пак повтарям — ти не ми остави друг избор. Стана прекалено опасна, можех да те неутрализирам само чрез Франси… — Отпи глътка кока-кола и кимна с глава: — И излязох прав…

— Отвратителен си!

Чезаре приседна на ръба на леглото.

— От твоите уста това звучи като комплимент — ухили се той и протегна кутийката: — Искаш ли една глътка?

— По-скоро бих умряла от жажда!

— Жени, жени… — поклати глава Чезаре. — Прекалено ирационални, прекалено темпераментни… Не трябваше да се бъркаш в бизнеса, Маргарет. Мисля, че вече си даваш сметка за това.

— Нямам какво повече да ти кажа! — отсече тя и извърна лице към стената.

— Пак бъркаш, Маргарет — успокоително рече той. — Не съм те докарал тук на почивка, нито пък имам намерение да ти видя сметката… Искам просто да изплюеш всичко, което знаеш от Тони… Трябват ми връзките на Дом, скъпа… Контактите му във Вашингтон и в чужбина, тайните канали… Искам цялата архива на Нишики — онези огромни купчини мръсотия, с чиято помощ твоето братче държи в шепата си няколко наистина големи личности… Нали няма да ме разочароваш, Маргарет?

— Върви по дяволите!

Той скочи на крака и запрати алуминиевата кутийка в лицето й. На бузата й се появи кървава драскотина, от устата й излетя неволен вик.

— Ще изплюеш всичко! — прогърмя Гадняра. — Иначе ще стане страшно! Кълна се в Бога, че ще вкарам тук малката Франси и пред очите ти ще прогоря с цигара всеки квадратен сантиметър от прекрасната й кожа!

Безброй дребни прашинки танцуваха на слънчевата светлина, която нахлуваше през високите прозорци. Далеч под тях Каиши Тойода се беше привел над своето менгеме. Широкият закръглен гръб го оприличаваше на гигантска костенурка, това впечатление още повече се подсилваше от масивните рамене и тесния кръст.

Чукът му се стовари върху нажежената стомана, из мрачното и горещо помещение се разлетяха искри. По опушените стени бяха окачени различни инструменти. Професията на Тойода беше ковач на оръжие. Изпод чука му излизаха прекрасни стоманени ножове и саби, изработени по технологията на древните майстори — чрез многократно закаляване на стоманата и търпелива обработка. За направата на едно наистина безупречно острие отиваха средно по десет хиляди удара с чука — нещо, което единствено японските майстори бяха в състояние да постигнат. Едната му страна се заточва със специална, изключително твърда стомана, а другата — леко удебелена, предлага необходимата здравина. После твърдата основа се покрива с миниатюрни пластове от друга, по-мека стомана и така се постига абсорбирането дори и на най-силните удари. Най-отгоре се полага пласт стомана със средна твърдост и това придава на оръжието необходимата гъвкавост. Такава, описана с няколко думи, е технологията на изключителните хладни оръжия, които правят японците. Здрави, гъвкави и невероятно остри…

— Прорезна кама? — попита Тойода, вдигнал за миг глава да изслуша въпроса на Никълъс. — Напоследък рядко имам такива поръчки… — По преценка на Никълъс майсторът беше поне на седемдесет години, с гладко лице, потъмняло от горещината на пещта. От брадичката му стърчаха няколко дълги бели косъма.

— Все пак опитай се да си спомниш — настоя Никълъс.

Тойода извади нагорещената стоманена пръчка от пещта и вдигна чука над главата си. После забеляза нещо по повърхността на метала, вероятно миниатюрна шупла. Наведе се да я разгледа отблизо и с широк жест изхвърли дефектното късче метал във варел със студена вода, опрян до стената. Разнесе се силно съскане, вдигна се облак пара.

Майсторът избърса мазолестите си ръце в престилката от негоряема материя, заключи вратата на работилницата и леко кимна с глава:

— Да минем отзад…

Прекосиха късия коридор зад пещта, горещ като сауна. В дъното се виждаше отворената врата на стаичка, покрита с татами, от нея се излизаше в миниатюрна градинка, заградена с високи стени. В средата й доминираше красив кипарис „хиноки“ — единственото свежо петно сред околната сивота. Тойода спусна наполовина щорите, стаичката моментално се нагорещи като пустинен пясък.

Обзавеждането беше спартанско, като в монашеска килия. Тойода беше дзенбудист. Обикновено хора с неговите убеждения са привърженици на спартанския живот и изобщо не се притесняват от бедността. Тази стаичка очевидно задоволяваше всичките изисквания на възрастния майстор — също като кипариса „хиноки“ в миниатюрната градинка отвън.

Настаниха се един срещу друг. Върху вътрешната част на лявото бедро на домакина белееше дълбок белег. Оттам, преди около десетина години, хирурзите бяха взели една артерия, с чиято помощ бяха изолирали запушените вени около сърцето му. Никълъс прие предложената му чаша чай. Отпиваха от горещата течност в мълчание, очите им бяха насочени към зеления кипарис навън.

— Познаваме се отдавна, Линеър-сан — обади се пръв домакинът и остави чашата до себе си. — Правил съм — много оръжия за теб… Опасни оръжия, уникални екземпляри.

— Никога не бих се обърнал към друг майстор, Тойода-сан.

— Вероятно защото съм ти подръка — сви рамене Тойода. Деликатно пропусна да добави, че клиентите му никога не отиваха при друг по простата причина, че в целия токийски регион не можеше да се намери майстор като него. Помълча малко, после вдигна глава: — Преди известно време получих поръчка за едно особено опасно оръжие…

— Прорезна кама?

Тойода кимна.

— По твой собствен модел?

Очите на Тойода не се отделяха от кипариса, окъпан в слънчева светлина.

— Тъкмо това е интересното, Линеър-сан — промълви най-сетне той. — Работих по модел на клиента… Примитивен, но остроумен и най-вече функционален…

— Функционален?

— Точно така — кимна старецът. — С прорезна кама можеш да убиеш дори див глиган, стига да притежаваш достатъчно сила и умение…

— Наясно съм с пробивната сила на това оръжие — отвърна Никълъс. — Но искам да ми кажеш нещо й за порезните му възможности…

На лицето на Тойода се появи лека усмивка:

— Вече ти казах, че моделът беше много остроумен… Да, остротата на ножа беше забележителна…

Никълъс извади бележника си и нахвърля груба скица на ножа, който беше разсякъл тялото на Изе Икудзо.

— Нещо такова? — тикна го под носа на стареца той.

Тойода огледа скицата и бавно кимна с глава:

— Горе-долу…

Никълъс извади снимка на Майк Леонфорте, открита в архивите на американската армия. На нея той беше далеч по-млад, прилежно подстриган и чистичък, съвсем като стотиците хиляди новобранци. Но чертите на лицето му, чувствените устни и тежките клепачи не можеха да бъдат сбъркани.

Тойода дълго разучава снимката, после бавно кимна с глава:

— Да, това е той.

— Каза ли ти името си?

— Не съм го питал…

— Защо?

— Имената означават самоличност и цел. А за мен всяка цел извън тази, на която съм отдал живота си, е просто губене на време…

— Изпълнявал ли си други поръчки на този човек, Тойода-сан?

— Не.

Никълъс прибра снимката и бележника.

— Защо прие да направиш такова оръжие, Тойода сан? — попита той.

— Отговорът е очевиден — въздъхна старецът. — По същите причини, по които приемам да правя всички останали оръжия… В завършен вид те са истински произведения на изкуството…

— Не съм гладна — обяви Франси.

— Добре — спря се Пол Киарамонте и внимателно я погледна: — Гадняра те изнервя, нали? Какво ще кажеш за малко плуване? Онзи басейн изглежда наистина чудесно.

— Нямам бански — сви рамене Франси.

— Ще намерим — отвърна той и я вкара в една от съседните спални. Тя се изправи в средата на стаята и пасивно го гледаше как се рови из чекмеджетата на полиран гардероб. — Ето… — в ръката му се появи цял бански в тюркоазен цвят. — Този ще ти стане.

Тя го взе и тръгна към вратата на банята. На прага се обърна и попита:

— Искаш ли да гледаш?

— Господи, момиче, ти наистина си върхът! — отвърна изнервено той. От изражението на лицето й личеше, че това й доставя удоволствие. — Хайде, влизай вътре и се оправяй!

— А ти?

Той отвори друго чекмедже, измъкна мъжки бански със златни рибки по него и тръсна глава, без да обръща внимание на смеха й:

— Аз ще се преоблека тук.

Франси затвори вратата на банята след себе си, а Пол се тръшна на леглото. От устата му излетя въздишка на облекчение. Задачата почваше да му идва до гуша. Първо гръмна действащо ченге от Полицейското управление на Ню Йорк, после се принуди да мъкне чак дотук онази дива котка, а сега трябваше да се оправя и с 16-годишен пубертет, който не само се правеше на умник, но май наистина беше такъв… Освен това този пубертет беше особено важен за него, тъй като съществуваше реален шанс Франси да познава Джаки, а и кой знае?… Може би дори са разговаряли…

Джаки жива!

При тази мисъл през тялото му пробягваше електрически ток. Съзнаваше, че всичко, може би е плод на една дългогодишна, превърнала се в мания илюзия, но въпреки това не можеше да спре. Трябва да научи истината и толкоз! За целта се налага да спечели доверието на това хлапе, което наистина му харесваше. Остроумна, красива и дяволски забавна е тази Франси! Пол рядко срещаше човек, който е в състояние да го разсмее. На практика животът му протичаше в пълен хаос, запълнен изцяло с шпионската роля в полза на Гадняра, която играеше във фамилията Абриола. Душевни вълнения липсваха, тъй като след срещата му с Джаки през 1962 година други жени за него не съществуваха. Беше в състояние да мисли единствено за нея, а споменът от тяхната първа и последна нощ го довеждаше до лудост.

Започна да се съблича. Направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания — нещо, което беше усвоил от курса по йога, на който беше присъствал преди години. Те му помагаха да преодолее стреса. Лишен от помощта им, Пол положително би получил инфаркт. От доста време насам страдаше от високо кръвно и докторът го беше посъветвал да упражнява йога. Упражненията помагаха, предстоеше му да усвои и другата, по-висша фаза на древното изкуство — медитацията.

Съблече ризата и панталона си и започна да смъква гащетата. Вратата на банята се отвори в мига, в който те се бяха усукали около глезените му.

— Мадона! — гневно извика той и тикна шарения бански пред чатала си със зачервено лице.

Франси стоеше на прага в тюркоазния си бански, върху лицето й се беше изписало задоволството на котка, току-що погълнала канарче. На устните й играеше лека усмивка и това я правеше да прилича на Мона Лиза.

— Сигурно си доволна! — троснато рече той.

— Добре ли изглеждам?

Тя се завъртя пред него като опитен фотомодел от модните списания „Вог“ и „Космо“. Направи го много професионално, много секси. Пол се принуди да си напомни, че това момиче още няма седемнадесет, но гледката пред очите му съвсем не потвърждаваше този факт.

— Разбира се — дрезгаво отвърна той. — Изглеждаш отлично…

Тя се приближи и седна на леглото до него. Погледна го в очите и каза:

— Защо не облечеш банския? Искам да поплувам…

— Как така защо? — зяпна насреща й той. — Нали ме гледаш?!

— Че какво от това? И друг път съм го виждала…

— За Бога, дете! — тръсна глава Пол. — Поне се обърни!

Тя се подчини и той забързано навлече банския, ужасен от мисълта, че момичето всеки момент може да се обърне. Не му беше много лесно, тъй като, за свой огромен ужас, очите му видяха как членът му започва да набъбва. Господи Исусе! И това ли трябваше да стане?!

— Готово.

Главата й рязко се извърна, от устата й се разнесе кикот:

— Страхотен си, няма що!

— По-добре наметни нещо! — сопна й се той, малко по-рязко, отколкото би желал.

Очите й се сведоха по гъвкавото тяло:

— Не ме ли харесваш?

— Проблемът е, че прекалено много те харесвам! — извъртя очи той.

Тя прехапа устни и се замисли. После стана, отиде до огледалото на тоалетката и прокара ръце по бедрата и плоския си корем.

— Знаеш ли, миналата година бих дала всичко, за да бъда по-слаба… Ама абсолютно всичко! Пръст, око, каквото се сетиш… Исках да бъда болезнено слаба!

— Това ми звучи прекалено.

— Но е истина — обърна се към него тя. Имаше онзи открит и честен поглед, който винаги създава проблеми на притежателите си, решили да излъжат или скрият нещо от другите. — Тялото ми беше единственото нещо, с което разполагах изцяло… Всичко останало беше под контрола на родителите ми, а те никак не се разбираха… — от устата й излетя горчив смях. — Това едва ли е най-точният израз, тъй като на практика те водеха една безкрайна война… Мама е прекалено умна и си имаше собствен живот, а татко… Той пък реши, че трябва да я наказва за ума… Биеше я непрекъснато!

— Разбирам — кимна с леко притеснение Пол.

— Тогава си внуших, че ако стана слаба и тънка като вейка, нещата между мама и татко ще се оправят — продължи Франси и, му отправи изпълнен с подозрение поглед. Вероятно очакваше подигравки. — Това беше нещо като сделка с Бога. Измина дълго време, преди да разбера, че съм направила сделка не с Бога, а с най-лошата и най-мрачна страна на собствения си характер… Защото на практика се самонаказвах заради скандалите на моите родители…

Пристъпи напред и се просна на леглото. Толкова близо до Пол, че той неволно се отдръпна, сякаш опарен от буен пламък.

— Намразих себе си, най-вече тялото си… — продължи момичето. — Вероятно по тази причина сега се гордея с него и искам да го показвам…

— В това няма нищо лошо — въздъхна Пол. — Но трябва да го показваш на младежи на твоите години… — Тя се засмя и той побърза да замаже гафа. — Искам да кажа, че не трябва да го показваш на всеки… Помниш ли какво ти казах снощи? Не бързай да остаряваш. В живота на възрастните има доста неприятни неща… — Погледна часовника си и скочи на крака. — Хайде, да вървим да поплуваме!

Франси се оказа истинско земноводно. Наблюдавайки я във водата, Пол неволно започна да я сравнява с дресираните делфини, които беше виждал в аквариума на Кони Айлънд. Гладкото й тяло се плъзгаше с лекота в бистрата вода, гмуркаше се, изскачаше на повърхността, играеше с примитивно удоволствие. Плуваше в кръг около него, дългата й червеникава коса се влачеше след нея като опашка на екзотичен звяр, като перката на някоя от златните рибки, изрисувани върху банския му. Моментално го намрази, особено след като видя, че се издува отпред от мехурчетата въздух.

Най-накрая се умори и бавно се оттегли до стената на басейна. Очите му внимателно опипаха фигурите на пазачите, които охраняваха имота и къщичката за гости. За момент се запита какво ли става в онази спалня между Гадняра и Маргарет Голдони де Камило, после тръсна глава и се извърна към Франси, която изплува на метър от него като жизнерадостен кит.

— Какво ти стана? — извика тя. — Много бързо се отказа!

— Предполагам, че съм остарял — направи гримаса той.

Тя направи един кръг, той остана да я гледа с лакти върху месинговия парапет. Тялото й с лекота пореше бистрата вода. Приближи се към него, бедрата й се разтвориха, краката й стъпиха на дъното от двете му страни.

— Не е това — поклати глава Франси. — Ти просто не умееш да се забавляваш.

Той отвори уста да възрази, после изведнъж я затвори. Момичето беше право. Стройното й тяло излъчваше леки вълни, които неусетно се превръщаха във вибрации и го докосваха право в сърцето.

— Сигурно е така — сви рамене Пол. — Но животът, който водя, не ми предлага особени забавления… Отговарям за куп неща, хората разчитат на мен…

— Особено Гадняра — уточни тя, изчака да види реакцията му и добави: — Затова ли казваш, че в живота на възрастните има неприятни неща?

— Това пък откъде ти хрумна? — размаха ръце той.

— Права съм и ти го знаеш — не отстъпи момичето. — Не е лесно да работиш за Гадняра и да мамиш хора, които ти имат пълно доверие, нали? — Живите интелигентни очи не изпускаха лицето му. — Бас държа, че на моменти ти идва до гуша!

Отново е права, въздъхна в себе си той. Естествено, никога не би признал това на глас. Нито пред нея, нито пред когото и да било друг.

— Сам съм избрал този начин на живот — отсече с прекалена твърдост той. — Защото мисля, че е най-подходящ за мен!

— Така ли? — изви вежди тя. — Искаш да повярвам, че харесваш начина, по който мамиш, заблуждаваш и убиваш достойни хора?

Това вече беше прекалено.

— Ей, хлапе! — гневно извика Пол. — Пет пари не давам какво…

— Според мен не ти си избрал този начин на живот, а той е избрал теб! — отсече тя.

— Това пък какво означава по дяволите? — замалко не се задави той.

— Прекрасно знаеш какво.

— Май си падаш по гатанките — промърмори — Пол и с изненада откри, че не може да откъсне поглед от очите й. Чувстваше се парализиран като полска мишка пред бавно поклащаща се кобра.

— Може би — сви рамене Франси. — Но съм сигурна в едно: душата ти се разяжда отвътре, защото не можеш да се освободиш от чувствата, които напират в нея. Омраза, мъст, любов…

— Любов? — смаяно я погледна Пол. — Любов?!

Главата й се доближи до лицето му, клепачите й докоснаха скулата му:

— Аз зная за Джаки — прошепна тя.

Пол изостави всякакви опити да контролира положението, сърцето му пропусна един такт.

— Какво каза? — дрезгаво попита той. Върховете на пръстите му се превърнаха в бучки лед, главата му пламна. Ето! Сега ще чуе това, което се чудеше как да измъкне от момичето!

— Не се изразих точно — прошепна Франси. — Всъщност аз я познавам… Сестра Мери-Роуз. Разговаряла съм с нея, учила съм се от нея… Жената, която се опитваш да откриеш. Жената, която обичаш…

Пол беше убеден, че полудява. Най-сетне чу от устата на друг човек това, в което беше вярвал толкова много години! Че Джаки е жива, че в онази катастрофа е загинала друга жена, че сестрата-майка на „Дева Мария“ му беше спестила истината… Какво ли не стори, за да открие тази истина! Първо се направи на репортер, а после и на лекар от близката болница, напразно опитвайки се да измъкне съдебномедицинското заключение. Паметната 1962 година се отдалечаваше все повече и повече, но вярата му не намаля. Оплака я в душата си, но продължаваше да вярва, че е жива. И ето я бомбата, хвърлена от едно съвсем младо, но очевидно умно момиче, което в никакъв случай не бива да подценява! За съжаление усети, че вече е подвластен на тези умни очи, в които се четеше присъдата му… Подобно на внезапно пробудил се лунатик, той изведнъж разбра, че е изминал голяма част от пътеката, по която го водеше това момиче, че е фатално обвързан.

Събра душевните си сили на топка, тръсна глава и дрезгаво промърмори:

— Не ме ли лъжеш, хлапе?

— Не.

В този едносричен отговор блесна истината. Снощи, по време на полета, беше попитал дали познава монахиня с очи като морския лазур и веднага усети лъжата й. Сега нещата бяха различни, коренно различни. Господи! Джаки!

— Исусе! — едва чуто простена той.

— Искаш ли да я видиш? — прошепна Франси. — Искаш ли да поговориш с нея?

— Повече от всичко на света!

В нормално състояние сигурно би се срамувал от този отговор, от проявата на невъздържаност. Но сега състоянието му не беше нормално. В душата му се надигаше див възторг, доскоро ледените пръсти на крайниците му започнаха да пулсират с приятна топлина, огромен прилив на енергия изду мускулите му.

— Аз ще те заведа при нея — продължаваше да шепне Франси. — Но в замяна на това ще трябва да ни измъкнеш оттук. Мен и мама…

Ето го проклятието. Ето го пътя, от който връщане няма. Усети какво ще трябва да стори още в мига, в който от устните й се отрони името Джаки. Това момиче е много умно, за да се задоволи с по-малко. Но най-лошото в случая беше твърдата му увереност, че то ще изпълни обещанието си. Виждаше го в очите й, усещаше го с всяка фибра на тялото си. Тя иска да му помогне. Но и той, въпреки всички угризения на съвестта, искаше да помогне на нея…

Това желание натежа в душата му с огромна сила. В душата на Пол Киарамонте — човека, известен със своята лоялност и безпощадност; човека, на когото съдбата не беше спестила нито един от мръсните си номера; човека, който е бил предаден от баща си, от Фейт Голдони, а дори и от собствената си майка, не успяла да задържи Пол Черния до себе си по простата причина, че е еврейка…

Искаше да помогне на Франси. Въпреки скъпата цена, която вероятно ще заплати… Въпреки увереността, че Гадняра положително ще го убие…

Ръцете му бавно се повдигнаха, сякаш беше в транс. Увиха се около китките на Франси — единствената прегръдка, която беше в състояние да й предложи. Край, жребият е хвърлен. Договорът им е подпечатан с печата на живота. От душата му се откърти безмълвен стон.

Коей беше потънала в данните, които предлагаше компютърът на центъра „Нипоншу Саке“, намиращ се на улица „Харуми“, в непосредствена близост до пресечката на Гинза и Йоншоме. Тук имаше всичко, което човек би пожелал да научи за алкохолните напитки, произвеждани на базата на ферментирал ориз. Никълъс обичаше саке и това беше причината да се зарови в данните на програмата. Разчиташе с нейна помощ да открие най-доброто питие, което се прави в Япония.

По екрана пробяга неясна сянка и тя вдигна очи. Озова се лице в лице с Майк Леонфорте, появил се като призрак, като кошмар от далечен сън…

— Здравей, Коей — промълви той. — Каква изненада да те видя тук… — каза го с тон, който тя добре познаваше от времето на съвместното им съжителство. Тон, издаващ превъзходство и надменност; тон, с който обявяваше странните си желания за сексуален контакт… От него разбра, че срещата им не е случайна, а той съвсем не е изненадан…

По тротоарите навън се блъскаха хиляди хора, чадърите над главите им бяха жива гора. Но тук, в тишината на залата, Коей се почувства самотна и беззащитна, изцяло във властта на хищния звяр срещу себе си, когото познаваше прекалено добре.

— Не се ли радваш да ме видиш? — дари я с хлапашка усмивка той. — Доста време изтече, откакто избяга и се криеш от мен… — Очите му изглеждаха някак тъжни, чертите на лицето му — смекчени и удължени от светлината на лампата, под която беше застанал. — Какво те накара да ме изоставиш?

Коей механично се огледа. В залата имаше доста хора, но никой не им обръщаше внимание.

— Надявам се, че не си нервна — ухили се Майк, рязко сменил както тона, така и настроението си. — И защо трябва да бъдеш нервна? Само защото трябваше да се омъжиш за мен, а не го стори? Избяга при Микио Оками, който, ако не ми изневерява паметта, направи всичко възможно да те скрие от мен… — Ръцете му се протегнаха напред, здрави й заплашителни като решетки на затворническа килия. Тя неволно се сви; на устните му се плъзна доволна усмивка. — Опитах се да те открия, знаеш… Използвах всички възможни средства, доста хора получиха непосилната задача да изровят някаква информация за теб… И какво получих срещу всичко това? Нищо, една шибана нула! Ти изчезна като дим. Онзи мръсник Оками излезе истински магьосник!

Пристъпи крачка напред, тя неволно се притисна до екрана на монитора, който търпеливо й напомняше да зададе поредния си въпрос.

— Откровено казано, това не отговаря съвсем точно на истината — продължи Майк, очевидно доволен от притеснението й. — Все пак получих нещо срещу усилията си. Унижение. Стигнах дотам, че всички разбраха колко много искам да се върнеш. Ровех се като луд, а зад гърба си получавах подигравателни усмивки… — Лицето му рязко потъмня. — Смееха се на мен!

— Съжалявам.

— Глупости! — тръсна глава той, очите му гневно проблеснаха. — Изобщо не съжаляваш! Направи това, което ти харесваше. Винаги си го правила. Не си ме обичала, както не обичаш и никой друг, освен себе си. — Чертите му се разкривиха от гняв. — Не се безпокой, няма да ти причиня болка! Но изпитвам искрено съжаление към бедното копеле, с което живееш в момента!

После изчезна. Стопи се като призрак, още преди Коей да измисли някакъв отговор. Унижена и дълбоко разтревожена, тя обърна гръб на хората в залата и впери невиждащ поглед в екраните пред себе си. Усети как очите й се навлажняват, направи опит да се овладее, но горещите сълзи започнаха да капят по клавиатурата на компютъра. Прииска й се да изтича у дома и да разкаже на Никълъс всичко. Но знаеше, че не бива да прави това. Все още помнеше реакцията му, когато сподели, че Майкъл е бил влюбен в нея.

От компютъра се разнесе тих звуков сигнал. Коей избърса очите си и видя, че е стигнала до последната информация. Най-сетне откри онова саке, което идеално отговаря на вкуса на Никълъс. Но този факт изобщо не я зарадва.

Трябва да открия защо животът ми протича в паралел с живота на Майк Леонфорте, мислеше Никълъс, докато пресичаше града към адреса на стриптийзьорката Лонда. Доста време беше висял пред ресторанта „Пул Марин“ в Ропонги с надеждата да засече Майк. Дотук стигна в резултат на опита си да открие крадеца на данните за „Кибер-нет“ и вече беше убеден, че Майк рано или късно ще се появи именно в това заведение.

Имаше чувството, че Майк се е превърнал в огромна тъмна паяжина, огледален образ на собствената му същност, пълновластен господар на злото… Логично последва и смразяващото откритие, че именно този човек е физическото превъплъщение на Кшира, която заливаше душата му с мрачните си талази и заплашваше да му отнеме разума. Всеки човек е под влиянието на мрачните сили, всеки човек изпитва егоизъм и злоба, ревност и омраза… Но тези чувства са мимолетни, преминават през филтъра на разума и после изчезват като пухести облачета в светлината на летния ден… И слънцето влиза в правата си. Така е при повечето хора. Но има и индивиди, за които мрачните мисли се превръщат в реалност, в неразделна част от живота им. Обикновено те са преследвани от полицията и правосъдието, затварят ги под ключ, докато са живи… Такъв е Майк, черният огледален образ на Никълъс…

Мислите му бяха прекъснати от резкия вой на полицейска сирена. Погледна в огледалцето и видя сигналните светлини на тежък мотоциклет от пътната полиция. Даде си сметка, че превишава допустимата скорост, отпусна газта и потърси място да отбие встрани. Скоро в трафика се появи празнина и той ловко се шмугна между две тойоти. Погледна в огледалцето да види дали полицаят го следва и в същия миг разпозна лицето под бялата каска. Това беше Йоши, метрдотелът на „Пул Марин“ — ресторанта, в който работеше Хонико. Какво го е накарало да се маскира като полицай?

Зърна пролука между колите, даде газ и мощното кавазаки се стрелна напред с пронизително свирене на гумите. Йоши включи сирената и го последва. Никълъс си даде сметка, че е дошло времето да изпробва многобройните подобрения, които беше направил на своя мотоциклет. Йоши си проби път сред колите и изключи сирената. Логично. Очевидно беше разбрал, че е разкрит, вече нямаше смисъл да привлича вниманието на истинските ченгета.

Никълъс профуча покрай южния изход на станцията Шинжуку, Йоши плътно го следваше. Задържа се максимално дълго край стената, после прекоси разделителната линия и почти се сблъска с някакво червено мицубиши, което закова на място и пронизително изсвири с клаксона си. Подкара направо по тротоара, пешеходците се разбягаха с гневни възклицания. След няколко десетки метра отново изскочи на платното и пое с пълна газ към парка Шинжуку Гьоен, в средата на който се издигаше китайски павилион, построен още през 1927 година.

Едва сега си позволи да хвърли поглед в огледалцето. Йоши се оказа на няколко метра зад него, успешно преодолял острия завой на входа на парка. Цветните лехи бяха занемарени, редките посетители имаха достатъчно време да се отстранят от пътя на мощното черно кавазаки, следвано по петите от полицейски мотоциклет.

Отпред се появи малко изкуствено езеро, запълнено с водни растения и скални късове. Никълъс даде газ и колелата на мотоциклета се откъснаха от настилката. Приземи се успешно от другата страна на езерото, удържа тежката машина, която започна да се хлъзга, и пое към павилиона, издигнат в чест на сватбата на император Хирохито. Йоши неотклонно го следваше. Прелетя над езерото, приземи се в следите на Никълъс и майсторски подпря крак, за да спре хлъзгането на мотоциклета си. Самият Никълъс продължаваше с пълна газ към павилиона. Йоши намали ход и загледа самоубийствените му действия.

В мига, в който ударът изглеждаше неизбежен, Никълъс завъртя кормилото и профуча на милиметри от дървената стена. Шлемът му отнесе късче от нея, вратът му болезнено пропука. Размина се на сантиметри с работно скеле, направено от бамбукови пръти и тесни дъски. Насочи мотора успоредно с него, силуетът на Йоши изчезна зад ъгъла.

Грохотът на мотоциклета му изведнъж се появи от противоположната страна на сградата. Никълъс рязко нави кормилото, колелата поднесоха, скелето се срути. Полетя към френската градина наблизо, Йоши почти се изравни с него. Изскочи отново на улицата. Заскърцаха спирачки, чуха се гневни викове и пронизителни клаксони. Двата мотоциклета профучаха през площад, покрит с големи каменни плочи, пред очите им блесна огромният купол на Токиокан — новия подземен комплекс с многобройни магазини и места за отдих.

Нямаше врати, заместваше ги триъгълен отвор, наподобяващ раззината уста. Никълъс даде газ, разби бариерата, която се вдигаше само с магнитни карти, които заместваха входните билети. Полетя по тясна алея, хората пред него панически се разбягаха. От двете му страни се нижеха зали за вдигане на тежести и сумо, писти за бягане. Около тях блестяха витрините на многобройни бутици. Моторът беше пригоден да откликва и на най-лекото докосване на газта и спирачките. Това му даваше огромно предимство при заобикалянето на уплашените посетители и шахматно наредените бетонни колони на естакадата. Йоши неотклонно го следваше, но удържането на тежкия полицейски мотоциклет без съмнение му костваше много сили.

Никълъс даде газ и пое по спираловидно извиващата се естакада, която щеше да го отведе обратно до нивото на улицата. Разтвори танжинското си око и за пръв път призова не Акшара, а Кшира. Светът се разлюля и започна да се разпада, мястото му се заемаше от непрогледен мрак, в дъното на който тлееше алена жарава.

Профуча покрай поредната колона толкова близо, че почти я одраска със стъпенката на мотоциклета. Йоши замалко не се блъсна в нея и неволно увеличих десетина метра разстоянието помежду им.

Никълъс това и чакаше. Натисна газта и кавазакито се стрелна нагоре по рампата. Вместо да изскочи на уличното платно обаче, той рязко завъртя кормилото и предното колело блъсна летящата врата на ниска постройка вдясно. Озова се върху полираното дюшеме на атлетическа зала. Уплашени спортисти се разбягаха във всички посоки, зарязвайки сакове и екипи. Върху стената в дъното имаше огромен кръгъл прозорец, който гледаше към централния парк Шинжуку. Первазът му се издигаше най-малко на седем-осем метра от пода.

Потънал дълбоко сред вълните на Кшира, Никълъс премести тежестта на тялото си към задната част на мотоциклета. Изминал две трети от дължината на залата, той рязко дръпна кормилото нагоре, а кракът му включи допълнителния турбокомпресор на двигателя, който беше монтирал със собствените си ръце. Кавазакито се откъсна от пода и полетя като птица.

Озовал се във въздуха, Никълъс се приведе ниско над кормилото, имитирайки позата на състезател по ски скокове, откъснал се от ръба на шанцата. За миг си помисли, че няма да успее и ще се размаже в бетонната стена на залата. Но траекторията на мотоциклета беше изчислена точно, предното колело се вряза с огромна сила в средата на дебелото стъкло. Скоростта беше толкова висока, че острите отломки отлетяха далеч встрани и назад, а моторът тежко се приземи на затревена полянка. Задното колело поднесе и машината се плъзна към ствола на стар кипарис. Но Никълъс отново включи турбото, грайферите откъснаха дебели чимове трева и машината се насочи към изхода на парка, отвъд който мърдаха разноцветните светлини на трафика. Йоши остана далеч назад, сред хаоса на атлетическата зала.

До затварянето на музея „Шитамачи“ оставаха двадесетина минути и залите опустяваха. Един от малцината посетители, които продължаваха да стоят вътре, беше Микио Оками. Той обичаше да идва тук за размисъл, докато съзерцаваше прекрасните средновековни картини на някогашния квартал Шитамачи. Най-много харесваше три от тях — жилищна сграда, търговска къща и малко магазинче за сладкиши, наричани „дагаши“.

Отпуснат на скамейката пред картината с „дагаши“, той беше потънал в размисъл. Дойде тук направо от срещата си с Йо Хитомото — действащия министър на финансите, който беше един от най-сериозните кандидати за вакантния пост на министър-председателя. Негов съперник беше Канзай Митцуи, подкрепян от Тетцуо Акинага. Видяха се на „Накамизе-дьори“ — една малка търговска уличка в квартала Сензо-жи, намираща се в непосредствена близост до храма Асакуза Канон. Преди години Оками беше имал сериозни проблеми с алкохола. От лошата привичка го отказа неговият приятел полковник Линеър. Но навикът му да залита в една или друга посока остана и мястото на алкохола бе заето от сладкишите.

На „Накамизе-дьори“ имаше една сладкарничка „дагаши“, която беше там поне от двеста години и която Оками посещаваше при всяка възможност.

Ето още една от причините да се чувствам добре у дома, в Токио, помисли си той. Със смайване установи, че родният град му беше липсвал жестоко. Може би защото тук беше собственото му минало, не по-малко блестящо от този музей, събрал зад витрините си скъпи реликви от историята на страната.

С наслада дъвчеше бонбоните, които беше купил от сладкарничката, и съзерцаваше някогашната „дагаши“ на платното в разкошна рамка.

Мислеше за Йо Хитомото и шансовете му да поеме юздите на властта. Предпочиташе него пред Митцуи, който се отличаваше с доста радикални, дори фашистки възгледи, особено когато ставаше въпрос за контактите на Япония с останалия свят.

Мислеше за Никълъс Линеър и дългата му борба да разбере собствения си баща, личната си съдба и сложния си характер. Но най-вече мислеше за стария си приятел Денис Линеър. Полковникът означаваше всичко за него — приятел, довереник, наставник и враг. Личността му по странен начин беше успяла да обедини всички тези противоречиви качества. Но Полковникът беше рядък екземпляр. Един от малцината следвоенни експерти, успял да прозре бъдещето на Япония, огромния й потенциал не само в местен, но и в световен мащаб. Именно значението на страната за обществено-икономическото развитие на Запада го беше подтикнало да използва Оками и могъщите пипала на Якудза, отстранявайки всеки, който се бе изпречил на пътя му. И в крайна сметка се беше оказал единственият чужденец в цялата японска история, успял да впрегне в колесницата си всички движещи сили на това затворено общество — бюрокрация, промишленост и политически партии.

Дълбоко почтен и морален човек, Полковникът беше в състояние да е дори брутален, ако обстоятелствата изискват това. Завистниците му твърдяха, че моралът на този човек е променлив, че той е в състояние да го манипулира за личните си цели по същия начин, по който манипулира всички около себе си. Вярно ли беше това? Както всичко останало на този свят, отговорът зависи единствено от личната гледна точка, въздъхна в себе си Оками. Неговата лична гледна точка се губеше далеч в подвижните пясъци на миналото, предпочиташе да не се рови в тях, макар и по съвсем лични причини… Никой няма право да пресича границата на интимното, особено когато нещата опират до семейството. А полковник Линеър беше сторил именно това. По тази причина дори днес, седнал в тихата музейна зала, Оками нямаше сили да му прости…

— Музеят е отлично място за почивка на възрастните хора — обади се един глас до него.

Върху далечния край на каменната скамейка безшумно се беше настанил мъж, облечен в тъмни дрехи.

— Я се погледни — продължи Майк Леонфорте. — Великият Кайшо седи тук като някакъв бездомник, дъвче бонбони и си спомня за годините на младостта! — докосна с ръка сърцето си и саркастично добави: — Колко трогателно! — Ръката му се насочи към кесийката с бонбони. — Проследих те дотук благодарение на тях. Вървя по следите от опаковките им чак от Асакуза. И се питам няма ли да получиш цироза от толкова сладко…

— Май те познавам — промълви Оками.

— Че как няма да ме познаваш — отвърна Майк, докосна с пръст устните си и добави: — Искам да позная за кого мислиш, докато седиш тук, сред реликвите на миналото… — приведе се рязко напред. — Да, вече зная това! Мислиш за него!

— За кого?

— За полковник Линеър, твоя скъп приятел… — Не пропусна да отбележи хладината в очите на Оками и забързано продължи: — Мислиш за всичко, което ти е сторил този човек! — Тялото на Оками се стегна, сякаш беше погледнал в очите на Медуза и се беше превърнал в камък. — Зная, зная… Всичко зная — промърмори Майк и се премести по-близо до него. — Само не мога да разбера защо си го позволил… В началото вероятно не си имал време за преценка, но после… — цъкна с език и поклати глава. — Чудя се дали си открил извинителни причини за своето бездействие…

— Какво искаш? — хладно попита Оками. Все още не отместваше очи от картината със сладкарницата.

Майк се намести на пейката, коляното му почти докосна стареца.

— Истината — прошепна в ухото му той.

— Истината? — оживи се Оками, в очите му се появи осъдителен блясък. — Ти вече знаеш истината, или по-скоро това, което ти изнася да знаеш… Режеш и прекрояваш миналото по такъв начин, че то губи всякакъв смисъл. Искаш да го разбиеш на дребни частици, за да можеш да ги сглобяваш както намериш за добре… Какво беше определението, което даваш сам на себе си?

— Деструкционист.

— По-скоро си фашист-нихилист — поклати глава Оками. — Деструкцията е само работният ти инструмент, чрез него се надяваш да ликвидираш съществуващите политически и социални институции и да ги замениш със свои…

— Все пак си струва да помним историята — ухили се Майк.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което току-що дефинира, е точно копие на действията на твоя приятел полковник Линеър през 1947-а — поясни Майк. — Не го отричаш, нали?

— Не разбирам за какво говориш.

— Пасивната съпротива е номер, който не минава пред мен, Кайшо! — изръмжа Майк. — Полковник Линеър е искал да възстанови. Япония в съответствие със собствените си представи и ти прекрасно го знаеш!

Оками отново втренчи поглед в картината, но вкусът на бонбоните в устата му изведнъж стана горчив.

— По-фашистки подход от този — здраве му кажи! — отсече Майк, дръпна полупразната кесийка от ръцете на стареца и хвърли няколко бонбона в устата си. — Затова ще е по-добре да престанем с категоричните дефиниции и обвиненията…

— Това е твоята специалност, нали? Да изопачаваш истината, докато превърнеш деня в нощ, доброто в зло… Докато моралът се превърне в размито петно, до което никой не прибягва, по простата причина, че не може да го разпознае…

— Ще говорим за морал, така ли? — присви очи Майк.

— Добре… Нека тогава вдъхна живот на призраците, които носят имената Сейзо и Митцуба Ямауши… Двама от Якудза, които пречеха на твоите планове. Ще отречеш ли, че лично си организирал тяхното премахване? А какво ще кажеш за Катцуодо Козо — оябун на клана Ямаучи, когото откриват в река Сумида през 1947-а? Нямаш ли пръст в неговото убийство? Мога да продължавам със списъка…

— Тая игра не се играе с фалшиви зарове — поклати глава Оками.

— Не отговори на въпросите ми, татенце — усмихна се Майк. — Но аз не съм изненадан, защото зная, че си виновен. Смъртта не може да бъде свидетел на твоите престъпления, ето защо аз съм прокурор и съдия в този процес…

— Процес ли? — вдигна глава Оками. — Какъв процес?

— Ей такъв — изръмжа Майк и опря дулото на плосък пистолет в слепоочието му.

— Познавам типове като теб — поклати глава Оками, пое въздух с широко отворена уста и го изпусна през ноздрите си. Сякаш отвратителното създание до него замърсяваше въздуха със самото си присъствие. — За теб моралът не е нищо друго, освен маниакална самовлюбеност. Всяка заплаха за нея третираш като заплаха за целия свят!

— Точно така. Аз създавам честта и морала. Лъжци са всички обикновени хора, които се тълпят по улиците, но не и аз.

— Естествено. Ти си богоизбран. Ти си като онези благородници, които са управлявали древна Гърция, и носиш в себе си святата истина. Нали така?

Майк притисна дулото на пистолета в скулата на стареца.

— Много хора биха дали мило и драго да са на моето място в момента — процеди той. — Само натискам този спусък и ти се превръщаш в част от историята… Моята история!

— Как не — въздъхна Оками. — Нали живееш именно за това екзалтирано състояние? За високото напрежение, за чувството на безгранична власт? В това се съдържа смисълът на целия ти живот…

— Нима мислиш, че Ницше ще те спаси, Кайшо? — попита Майк и устните му се разтегнаха в зловеща усмивка. — Я си задай още веднъж този въпрос!

— След като познаваш Ницше, би трябвало да знаеш и сагата на викингите за техния главен бог Вотан, която гласи: Който не е коравосърдечен на млади години, никога не може да бъде такъв…

— Ти трябва да си бил доста коравосърдечен на млади години — отбеляза Майк. — Иначе не мога да си обясня многобройните убийства, които тежат на съвестта ти…

— Убивал съм, за да накажа предателството. Убивал съм враговете на баща си, които са планирали неговото премахване… — гласът на Оками прозвуча спокойно, дори равнодушно. — Изпълнявал съм синовния си дълг.

— Ти наистина си един твърд и коравосърдечен стар дявол! — възкликна Майк. — Преценката ми е била правилна.

— Има ли място за състрадание в душата ти? — прошепна Оками.

— За какво състрадание говориш, Кайшо? — изръмжа Майк. — Не си чел Ницше както трябва… Хората, чиито сърца са превърнати в камък от Вотан, не познават състраданието. То е слабост, то е предназначено за низшите духом. За жалките лъжци с робски морал, които като бездомни псета се ровят из боклуците в задния двор на живота… Нещастниците, които слагат знак за равенство между властта и опасността, които противопоставят доброто на злото, без да забелязват, че такива понятия изобщо не съществуват… Състраданието е предназначено за добродушния звяр, когото всеки може да измами. За онези, които са изпълнени с човешка доброта и винаги са готови да ти подадат ръка… За стадото, чието единствено предназначение на този свят е да се покорява на хора като мен!

— Господи, колко си самоуверен! Колко си сигурен, че познаваш универсалната формула на живота!

— А защо да не съм? — усмихна се Майк. — Тази формула е достатъчно проста.

— Точно тук грешиш. Тази формула е най-сложното нещо на света.

— И ти я познаваш, а? — подигравателно се ухили Майк. — Това ли искаш да ми внушиш, старче?

— Аз?! — смаяно възкликна Оками. — Нищо подобно! Познавам я колкото всеки обикновен смъртен…

— Конфуцианското унижение е добра форма на прикритие — одобрително кимна Майк. — Но под покорната маска на Конфуций се крие нещо съвсем друго и аз го виждам!

— Как не — въздъхна Оками. — Ти виждаш и знаеш всичко!

Майк натисна спусъка на пистолета, разнесе се тихо пропукване, като въздишка. Ръцете му успяха да подхванат тялото на Оками, което политна към пода.

— Точно така: Всичко! — прошепна той с фанатичната вяра, че е успял да спре подвижните пясъци на времето и мигът на триумф ще продължи вечно.

Поради инцидента с Йоши, Никълъс закъсня с почти 40 минути за срещата с Оками. Когато най-сетне стигна до музея „Шитамачи“, вратите бяха затворени и Оками не се виждаше никъде. Потърси го чрез пейджъра на „Кибер-нет“, но на адреса му никой не отговори. Остави му послание, после се свърза с министерството на финансите. Оттам съобщиха, че Йо Хитомото — подкрепяният от Оками кандидат за министър-председател, е извън службата и няма да се върне до края на работното време. Това беше всичко, което можеше да стори. Пусна една въздишка и отново яхна кавазакито.

Според Тенто, собственика на стриптийз клуба „А Бас“, жената на име Лонда живееше в Мегуро — един от ниско разположените и изключително гъсто населени квартали в западните покрайнини на Токио. Основна забележителност там беше построеният във формата на замък хотел „Мегуро клъб Секитей“ — любимо място за тайни срещи на влюбените…

Никълъс се добра дотам с цената на доста усилия, тъй като Кшира продължаваше да замъглява непосредствените му възприятия. За сметка на това му предлагаше други — далеч по-странни и необичайни. Например общ поглед към Токио, свит до размерите на пощенска марка, но въпреки това съвършено ясен. Усещаше пулса на града на всяка улица и алея, виждаше енергията, която кара хората да напускат едно място и да вървят към друго… Това беше чисто психическа енергия, която нямаше нищо общо с енергията на електричеството — движеща сила на милионния град. Кръвта му пулсираше в такт с тази енергия — мракът на Кшира изпускаше тъмно сияние…

При едно от честите си спирания чу жуженето на „Ками“ в джоба на якето си. Извади го и видя, че го търси Канда Тьорин. Не се включи, нямаше настроение за разговор с младия сътрудник на фирмата.

В крайна сметка Кшира започна да го напуска, кръвта му се освободи от прекомерното количество адреналин. Пристигна на търсения адрес и слезе от мотоциклета. Мегуро трудно можеше да се нарече престижен квартал, а улицата на Лонда съвсем не беше от най-добрите тук. Наблъсканите една до друга неугледни постройки бяха рожба на следвоенния бум в жилищното строителство, отблъскващите им фасади бяха покрити с дебел слой сажди и прах. Паркирал пред блок, който спокойно би заел призово място по запуснатост и грозота, той привлече вниманието на групичка рокери на ъгъла, облечени в кожени якета с никелирани дрънкулки по тях, яхнали мотоциклети от най-различни марки и кубатура.

Откри домоуправителя в приземното му апартаментче вдясно от входа. Изглежда го вдигна от сън. На лицето му се изписа видимо раздразнение. Отрече да познава жена на име Лонда, която работи през малките часове на денонощието. Колкото повече го разпитваше Никълъс, толкова по-враждебно ставаше поведението му.

— Нямам какво повече да ти кажа, мелез! — отсече накрая той и затръшна вратата под носа на Никълъс.

Двама от рокерите се бяха изправили пред кавазакито на тротоара и открито му се възхищаваха.

— Страхотна машинка! — изрази одобрението си единият — нисък, набит младеж с халка на носа, стърчаща във всички посоки снежнобяла коса и пъстри очи. Тялото му беше извито като въпросителен знак, на гърба на коженото му яке беше пришит националният флаг с изгряващото слънце. — Като гледам, доста си се потрудил по нея… — добави той и хвърли кос поглед към Никълъс.

— Два месеца — отговори Никълъс. — Плътно бачкане, от сутрин до вечер…

Рокерът кимна и посочи с ръка на колегата си някои от по-важните нововъведения по двигателя. После вдигна глава, очите му се присвиха:

— Викат ми Кава… Намери ли това, което търсиш?

— Не — призна Никълъс. Нямаше никакъв смисъл да увърта, присъствието му тук беше толкова ярко, колкото присъствието на американец на турнир по сумо. Очите му пробягаха по лицето на младежа. Името „Кава“ означаваше кожа… — Често ли се навърташ тук?

— От време на време — уклончиво отвърна онзи и това предизвика смеха на приятелите му.

— Познаваш ли жена на име Лонда? Обикновено работи нощем…

— Работи, при това здравата! — презрително изръмжа Кава. — Живееше тук допреди два месеца, после изчезна. Говори се, че пипнала някакъв баровец…

— Говори се или си сигурен? — внимателно го изгледа Никълъс.

— Сигурен съм.

— А случайно да знаеш къде живее сега?

— Може и да знам… — Кава се обърна към групичката младежи, които се хилеха и размахваха ръце, после вниманието му отново се насочи, към Никълъс: — Имаш добро моторче, братко… — засмука долната си устна, после я облиза с език. И върху него беше окачена халка… — Кво ще кажеш, ако проверим, дали е част от теб, или обикновена играчка? Успееш ли да се задържиш с нас, ще те отведем право на адреса, който ти трябва… Справедливо е, нали?

Бандата си имаше име — „Уорпейнт“, Това беше важно за тях, тъй като всички рокери се организират в отделни, строго затворени групи, наподобяващи голямо семейство. Родени от едно бързо комерсиализиращо се общество, тези момчета бяха противовес на своите преуспяващи родители. Повечето от тях бяха достатъчно богати и достатъчно отегчени от живота, хранеха се е хамбургери и презираха „суши“, интересуваха се единствено от високите скорости и безкрайните видеоигри.

Бандата потегли едновременно, пропускайки Никълъс пред себе си. Той отлично знаеше какво се очаква от него. Тези момчета ненавиждаха обществения ред и щяха да го зарежат в мига, в който се убедяха, че той е част от него.

Демонстрира им серия от опасни маневри. Безстрашно лавираше между колите по уличното платно, минаваше на червено, влизаше в еднопосочни улички, които бяха толкова тесни, че всяка грешка можеше да се окаже фатална. Хлапаците харесаха постоянна нарастващата опасност на това съвместно пътуване, нададоха тържествуващи крясъци, когато Никълъс даде газ и мина по покривите на три коли, паркирани в пуста уличка. След този номер го приеха за свой и покорно го последваха, ухилени до уши.

Той им достави така желаното разнообразие, денят им беше пълен. Затова и те спазиха дадената дума — след около час го отведоха в Съншайн сити — един модерен комплекс в Икебукуро, построен върху територията на някогашния затвор Сугамо, където бяха обесени немалко от военнопрестъпниците на страната. Освен жилищни блокове комплексът включваше хотел, музей, културен център и 60-етажен небостъргач с офиси.

Кава му съобщи номера на апартамента, в който живееше Лонда. После, сякаш недоволен от нещо, намръщено добави:

— Едно време ни ползваше за бодигардове… Ама сега работата й порасна и хич не ще да знае за нас!

Никълъс му благодари и изчака потеглянето на бандата. Бялата коса на Кава изчезна последна в уличния трафик. Стори му се, че младежът на няколко пъти се обърна да го погледне. Паркира кавазакито и се насочи към входа на блока, който му бяха показали. Вратата се оказа автомат, на стената до нея имаше домофон с дълга редица бутони. Върху съответните табелки бяха изписани по една буква и една цифра, никакви имена. Натисна онзи, който беше разположен над табелката с номера на Лонда. Никакъв отговор. Стори същото с още няколко бутона, ефект нямаше.

За щастие се появи една възрастна жена, натоварена с покупки. Никълъс любезно пое торбичките от ръцете й, а тя бръкна в портмонето си за ключа. Вратата се отвори.

— Търся госпожа Окушимо — рече той, докато й връщаше покупките. — Живее в Е-29… Случайно да я познавате?

Жената му направи място да влезе, но не отговори. Той я остави пред вратата на асансьора и пое по стълбите. Стигна до етажа на Лонда, без да срещне никого, и предпазливо пое по безличния коридор. Такива коридори има във всички големи сгради по света.

Спря пред вратата на Лонда и силно почука. Изминаха няколко секунди, после отвътре долетя приглушен женски глас:

— Кой е?

Вместо отговор той отново почука и вратата се отвори.

Тъмни, издължени очи, дълга до кръста смолиста коса. Късо кимоно, боси крака.

— Господи Исусе! — смаяно промълви жената. Имаше всички основания за това. Защото в рамката на вратата стоеше Хонико.

Смъкна дългата черна перука и отдолу се показа познатата руса, късо подстригана коса.

— Не зная как сте ме открил тук и не искам да зная — промълви тя. — Но не биваше да идвате…

Очите й обаче казваха друго.

— Ще ме пуснете ли да вляза? — попита той, светкавично решил да се възползва от смущението, което тя отчаяно се опитваше да прикрие.

— Идеята не е много разумна…

После, очевидно разбрала, че той няма да си тръгне, Хонико неохотно се отмести встрани. Озоваха се в светъл двустаен апартамент с ниски тавани и малки като кутийки помещения. Обзавеждането беше ненатрапчиво, но скъпо. Диван от полиран кипарис, удобни кресла, маса за хранене. По стените нямаше картини, единственото украшение беше сребърно разпятие, окачено на верига. На една от библиотечните лавици имаше мраморна статуетка на Дева Мария. Подът беше покрит с плочки от светлозелен гранит, стените между многобройните, отрупани с книги лавици бяха боядисани в бронзов цвят. Общо взето обстановката нямаше нищо общо с това, което човек очаква да види в жилището на стриптийзьорка или келнерка…

Хонико се изправи в средата на стаята, кръстоса ръце пред гърдите си и го изгледа с иронична усмивка.

От поведението й лъхаха потайност и сдържаност, които едва ли бяха вродени черти на характера й.

— Виждам, виждам — промърмори тя. — Изписано е на лицето ви… Не одобрявате това, което върша. Е, хубаво, край на заблудите! Не съм загубеното момиченце, за което ме взехте в Ропонги, няма нужда да ме съжалявате. Насила проникнахте в живота ми, а сега не одобрявате това, което е факт. Изпълнен сте с презрение и справедливо възмущение, нали?

Изрече тази тирада задъхано, отстъпвайки бавно назад. Накрая гърбът й опря в стената, на която беше окачено сребърното разпятие. Очевидно искаше да бъде максимално далеч от неканения гост.

— Интересна теория, но няма нищо общо с мислите ми — поклати глава Никълъс. — Може би има нещо общо с вашите?

— Какво? — изгледа го с недоумение тя.

— Допускам, че вие сте изпълнена с презрение и справедливо възмущение — отвърна той и пристъпи крачка напред. — Мразите ли се, Хонико? Или предпочитате да ви наричам Лонда?

— Все едно — сви рамене тя. — За мен това е без значение…

— Наистина ли? — вдигна вежди той. — Защо тогава ми се струва, че под цялата тежест на циничната броня тупти сърцето на една друга жена?

— Престанете!

— Една жена с пъргав ум и уникална чувствителност, която…

— Казах ви да престанете! — извика тя.

— … която познава удоволствието и болката, която прикрива страха си зад различни маски — Никълъс се спря пред нея. — Коя сте вие? Имате ли отговор на този простичък въпрос?

— Мръсно копеле! — простена тя, откъсна се от стената и се вкопчи в него. Разпятието се разклати на сребърната си верига. Устните й се впиха в неговите, езикът й пареше. Тялото й потръпваше и сякаш искаше да се слее с неговото.

В следващия миг рязко отскочи назад, блъсна се в лавиците, пред краката й паднаха няколко книги. Олюля се, успя да запази равновесие и се втренчи в лицето му. Гледаше го така, сякаш пред очите й пламтеше огънят на ада.

— Какво правя, Господи?! — прошепнаха едва чуто устните й. — Нима се влюбвам в теб?! Дала съм клетва никога да не дарявам чувствата си на мъж! Клетва пред…

Никълъс долови странното потрепване на съзнанието й и изведнъж застана нащрек.

— Да не би да имаш гости? — попита той и тръгна към вратата на спалнята. — Може би някой от редовните ти клиенти… — Отвори вратата и замръзна на място. Пред него стоеше стройна бяла жена с блестящи синьо-зелени очи, в които се отразяваше мъдростта на цялата Вселена. Хладни, умни, някак състрадателни… Беше някъде около четиридесетте, фантастично красива. За такива жени бленуват хиляди мъже, но малцина имат късмета да ги притежават… В подобен вид красота се съдържа нещо крехко и неуловимо… Нещо, което не принадлежи на грубия материален свят.

Беше облечена в скромно черно костюмче, ръцете й стискаха чантичка от черна кожа. Усмивката й беше умопомрачителна. Не, тази жена определено не можеше да бъде клиент…

— Здравейте — протегна ръка тя. — Аз съм сестра Мери-Роуз.

— Никълъс Линеър — пое ръката й той. Дланта й беше суха и твърда, усещаше се наличието на мазоли. Той ясно почувства физическата сила на тази жена, примесена по неотразим начин с душевното й излъчване.

Тя кимна и освободи ръката си. Едва сега очите му попаднаха на изящното, ръчно направено разпятие, което висеше на шията й, окачено на тънка златна верижка.

— Срещали ли сме се някъде?

Сестра Мери-Роуз мълчаливо насочи в лицето му невероятните си синьо-зелени очи.

— Мери-Роуз… — нервно се обади Хонико.

— Всичко е наред, Хонико-сан — отвърна на превъзходен японски монахинята. — Не мога да крия вечно присъствието си тук. Трябва да се залавям за работа…

— Каква по-точно? — полюбопитства Никълъс.

— Божа работа.

Сестрата мина покрай него и се насочи към дневната. Лъхна го розов аромат. Нима монахините се парфюмират, неволно се запита той.

— Мери-Роуз е Светата майка на манастира „Свещеното сърце на Дева Мария“ — поясни Хонико. — В Астория, Куинс.

— Това е чак на другия край на света — отбеляза Никълъс. — Нали така, майко?

— Господин Линеър, аз съм глава на ордена на Дона ди Пиаве — съобщи с равен глас Мери-Роуз. — Чувал ли сте за него?

— А трябва ли да съм чувал? — отговори с въпрос той.

— Може би не — отвърна тя и в очите й блесна кратка светкавица. — Просто допусках, че Полковника ви е разказал за него, преди да умре…

— Баща ми? — изненадано я погледна Никълъс и поклати глава. — Не, нищо не ми е разказвал…

Върху лицето на Мери-Роуз се появи лека усмивка:

— Ти беше права, Хонико-сан… Приликата е поразителна. Вие много приличате на баща си, господин Линеър… Същото издължено и изразително лице, същите тъмни и неспокойни очи. Но фигурата ви е съвсем различна…

— Но как е възможно да знаете как е изглеждал баща ми? — озадачено попита Никълъс. — При това и двете…

— От разказите на майка ми — поясни Хонико. — Тя е познавала полковник Линеър от нейното „торуко“…

— Банята в Ропонги? — вдигна вежди той. — „Тенки“?

— Точно така.

— Значи сте ми казала истината по време на онзи обяд. „Торуко“-то наистина е съществувало…

— Да.

— Непрекъснато се сблъсквам с името „Тенки“. Какво е скритото му значение? Така се е казвала банята, в която е работила вашата майка, а Майк Леонфорте кръщава една цяла корпорация със същото име… Това не е случайно, той положително е свързан по някакъв начин с това „торуко“…

Светът се люшна и изчезна, цветовете се стопиха като олющена боя. Кшира го понесе на невидимите си криле, надолу — към нагорещената магма в центъра на земното кълбо. В ушите му звънна гласът на Майкъл Леонфорте:

Аз съм бъдещето. Аз съм прогресът и уникалната сигурност. Аз съм Бог, Родина и Семейство. Аз съм Апостолът, който забранява абортите, гони чужденците и се бори с нелегалната имиграция. Аз съм възроденият фашизъм и ти си призован под знамената на нова, свещена война. Ние с теб сме затворени в кръг, който непрекъснато се стеснява. Скоро ще се слеем в пространството. Но ние не можем да живеем в едно и също пространство, нали? Какво ще стане тогава? Аз имам отговор на този въпрос, а ти?

Клепачите му потрепнаха и се отвориха. Оказа се проснат на пода, затрупан от книги. Хонико се беше надвесила над него, лицето й беше бяло като вар. Беше плакала, по бузите й личаха засъхнали вадички. Над нея се извисяваше царствената фигура на Мери-Роуз, синьо-зелените й очи спокойно го наблюдаваха.

— Падна и аз помислих, че си умрял — прошепна Хонико и докосна гърдите му с длан. — После долових ударите на сърцето ти. Бяха силни, но страшно бавни!

— Хонико — обади се сестра Мери-Роуз и докосна рамото на момичето, което се клатеше напред-назад като в транс. — Знаеш какви са твоите задължения!

— Задължения? — промърмори с недоумение Никълъс, все още частично парализиран от пристъпа на Кшира. Този път ефектът беше особено опустошителен, може би защото дълго се беше въздържал от необичайното състояние на духа. — Какви задължения?

Морскозелените очи запълниха зениците му.

— Хонико е член на Ордена, господин Линеър — поясни сестра Мери-Роуз. — Също като майка й преди нея. Задълженията й са към Бога и Ордена, всичко останало е подробност…

— Орденът е действал в Япония по времето на баща ми? — попита с недоверие той.

— Да — усмихна се Мери-Роуз. — Той е познавал Бърнис, моята предшественица…

— Не разбирам.

— След малко всичко ще ви се изясни — мило го погледна монахинята. — Хонико ще ви разкаже за „Тенки“, за всичко, което се е случило в онова торуко… За баща ви и начина, по който са се преплели съдбите им… — Мери-Роуз коленичи и взе ръката му между дланите си. — Но преди това ще ви помоля за мъничко вяра… Ще ви помоля да ми се доверите, въпреки че току-що се запознахме…

Никълъс ясно усети магнетичното й излъчване. Здраво като стомана, горещо като слънцето… И въпреки това някак хладно… Не, не хладно, а по-скоро студено… Като бучка лед, като самата смърт! Тази жена изпитва смъртен страх от нещо… Но от какво?

— Доверявам ви се, майко — промълви той.

— Чудесно — стисна ръката му тя, главата й леко се наклони. — Сега ме погледнете в очите и кажете какво виждате, господин Линеър!

Молбата й беше странна, но той се подчини. В главата му внезапно изплува въпросът, който й беше задал преди малко: Срещали сме се някъде? Прочете отговора на този въпрос в бистрите й, невероятно красиви очи. Не, не бяха се срещали, но тази прилика… Една врата рязко се отвори в съзнанието му, пространството се запълни от неясна фигура…

Сестра Мери-Роуз кимна с глава, прочела в очите му всичко, което се появи в обърканата му душа.

— Да, точно така — промълви тя. — Постигнахте го благодарение на изключителната сила на духа. Открихте семейните черти… Приех името Мери-Роуз при постъпването си в манастира. Светското ми име е Джаки и съм сестра на Майкъл Леонфорте.

Торуко

Колко е студена взетата на заем стара броня!

Бузон

Токио

Есента на 1949 г.

Старата и с нищо незабележима сграда на „торуко“ имаше всички шансове да се превърне в постоянно място за тайните срещи на полковник Денис Линеър. Разположена в сърцето на Ропонги — квартала, който предлагаше удоволствия на живеещите в Токио чужденци, тя беше не толкова японски вариант на турската баня, колкото място за сексуални контакти. И като такава вече беше натрупала огромно количество мрачни тайни. В представите на Полковникът сексуалният акт неизбежно се свързваше с тях. Това е единствената човешка дейност, която освобождава тялото и подтиква душата да стори същото, да се очисти от тъмните пластове на натрупаните в нея тайни. Едновременно с това този акт действа и в противоположна посока — дава храна на фантазията, перверзните, инфантилизма и срамните спомени, подтиква ги към изява…

Такава беше мрачната и нагорещена атмосфера, в която действаха полковник Линеър и Микио Оками. Тя предлагаше изключително благоприятна среда за разкриването и съответното използване на купища чужди тайни, беше удобна като банков сейф за съхранение на откраднато съкровище…

Тайните, към които се стремяха двамата мъже, едва ли имаха нещо общо със секса, поне в началото…

Жената, която ръководеше заведението (съвсем уместно наречено „Тенки“), се казваше Ейко Шима. Беше приятна на вид, дребна и стегната, с леко озадачен израз на лицето. Отначало Полковника често оставаше с впечатлението, че тя не разбира какво й се казва, но скоро откри, че е точно обратното — Ейко не само разбираше всичко, но и действаше в съответствие с обстановката.

Хората на Оками я провериха основно. Оказа се, че е от Осака — града, в който жените работят, а мъжете не вършат нищо (освен да вземат фамилното име на жена си по време на шинтоистката брачна церемония). Притежаваше отлични делови качества, освен това беше тънък познавач на човешката душа и умееше да използва тази своя дарба. За разлика от повечето собственици на „торуко“, Ейко отказала да плаща рекет на Якудза. На мафиотските заплахи отвръщала със свои, шантажирала успешно различните банди, побеждавайки ги в собствената им игра. Беше натрупала толкова компрометиращи факти за дейността им, че окупационните власти нямаше как да не им обърнат внимание, въпреки очевидното си нежелание да се бъркат в делата на подземния свят…

Макар и неохотно, Якудза вдигнала ръце от заведението на Ейко. Това го правеше още по-ценно в очите на полковник Линеър. В последно време враговете му в Г-2 се бяха активизирали, вървяха по петите му и се стремяха да засекат всичките му тайни квартири. Това обаче не се отнасяше за „Тенки“, което нямаше нищо общо със света, в който живееше. И постепенно се превърна в идеално място за тайните му срещи.

Ейко им предостави малък апартамент в задната част на сградата. Полковникът и Оками побързаха да се оттеглят на спокойствие. Имаха да обсъждат много важни въпроси, челно място сред които заемаше черният пазар в Токио, появил се през зимата на 1947 година. По принцип черните пазари В Япония бяха често срещано явление, но този беше различен. Не само защото беше по-голям и по-добре организиран, но и защото се ръководеше от американец, успял по някакъв начин да влезе в съюз с един от най-влиятелните оябуни на Якудза. Този човек се казваше Джонатан Ленърд и беше капитан в американската армия. Оками се поразрови около него и бързо откри истинското му име: Джони Леонфорте. Над него стоеше човек на име Леон Уоксман, за когото не успяха да открият нищо, въпреки положените усилия.

През април на следващата година Оками се срещна с Джони Леонфорте, а малко по-късно се запозна и с приятелката му. Тя се казваше Фейт Соухил и работеше като медицинска сестра в американската армия. Конфликтът между двамата мъже завърши със смъртта на Джони Леонфорте, но веднага след това стана ясно, че не той, а Фейт ръководи контрабандните операции. Фейт предложи делово партньорство на Оками и той прие. В последвалите дни и месеци се изясни, че тя дори не е чувала за човек на име Леон Уоксман. Макар и неохотно, Полковника бе принуден да заключи, че това е просто едно име, един призрак, измислен от Джони за заблуда на враговете му.

Малко по-късно Оками откри и тайнствения партньор на Джони. Оказа се, че това е Катцуодо Козо — оябун на клана Ямаучи. Той действаше изключително, предпазливо и умно чрез посредничеството на неколцина от своите помощници, шумно обявили самостоятелност. Именно техните „кобун“ — улични бойци, осъществява контакт с хората на Леонфорте и едва ли имаше някой, който да заподозре Козо в пряка връзка с американеца. Ситуацията беше много опасна и някъде в средата на лятото Полковникът и Оками стигнаха до решението да отстранят Козо. Не след дълго тялото на оябуна изплува от водите на река Сумида.

Последва успешната неутрализация на нелегалната мрежа, главно защото Оками успя да открие истинската роля на Фейт. Оказа се, че тази жена ръководи таен канал за секретна военна информация към Щатите, а източник на тази информация е щабът на генерал-майор Чарлс Уилоубай. Изключително неудобен за Полковника, този човек беше началник на Г-2 — военното разузнаване на окупационната армия. Известен с фашистките си възгледи и влиятелните си приятели във Вашингтон, Уилоубай беше отстранен от поста си едва след шумния провал с група японски военнопрестъпници, които избегнаха правосъдието срещу задължението да станат агенти на Г-2. Всички те изгоряха живи в една от тайните квартири на военното разузнаване, виновник за пожара беше Оками. Освободеният от Уилоубай пост беше зает от Джак Доноу — бившия адютант на генерала и основен информатор на Фейт.

Хората на Фейт разполагаха с тайна квартира в индустриалната зона на Токио, край бреговете на река Сумида. Оками успя да проникне в нея само веднъж, но я запомни завинаги.

Разположена между слепите стени на два огромни склада, къщата беше наистина изключителна. Окачени тавани, кристални полилеи, антични мебели и огромна библиотека, запълнена главно с редки издания по философия и военна история. На кого принадлежеше този изтънчен вкус? Защо Фейт го предупреди никога повече да не стъпва тук? На кого докладва самата Фейт?

Това бяха въпросите, които Оками постави на Полковника при срещата им в неугледното „торуко“.

Както винаги полковник Линеър прояви забележителните си умствени способности. Съобщи на Оками, че една от основните причини за избора на заведението на Ейко е свързана със сексуалната извратеност на Доноу… Майорът се оказа педофил, който обича малките момиченца, но голямата му страст бяха момчетата на десетина години…

Доноу беше посвоему хубав мъж. Пясъчноруса коса, високо чело, зеленикави очи и тънка, решителна уста… Полковникът си го представяше като шкипер на яхта, която се отделя от пристана на Нюпорт… Имаше вид на човек, който мечтае за пари и власт, но това съвсем не го превръщаше в марионетка. Беше твърд като гранит, с изключително развит политически нюх. Благодарение на тези качества остана на поста си значително по-дълго време от своя предшественик Чарлс Уилоубай.

Доноу прие тестето снимки от Полковникът с ледено спокойствие. На повечето от тях бяха запечатани интимни моменти от срещите му с очевидно непълнолетни японски младежи, полускрити сред изпаренията на „торуко“.

— Тази е най-добрата — отдели една снимка той. — Бихте ли ми я увеличили?

Полковникът търпеливо чакаше. Доноу събра снимките в плика и ги пусна в краката си.

— Май ще трябва да ги изгорим — промърмори той, разкърши рамене и хвърли кос поглед към Полковника. — Какво ще искате в замяна?

Денис Линеър бавно натъпка лулата си и се зае да я разпалва. Проговори едва когато над главата му се изви облак ароматен дим:

— Човек върши какви ли не гнусотии в личния си живот, майор Доноу… Но рано или късно трябва да плати за тях… — смукна от лулата и тихо продължи. — Не съм тук, за да ви съдя, нито пък възнамерявам да провалям кариерата ви. Ще платите по друг, по-изтънчен начин за своите извратени удоволствия…

— Какъв, ако смея да попитам? — наклони глава Доноу и на лицето му се появи нещо като усмивка.

Полковникът се замисли за миг, после извади лулата от устата си и попита:

— За кого е предназначена секретната информация за дейността на Г-2?

— Познавате ли медицинска сестра на име Фейт Соухил? — отвърна с въпрос Доноу.

Полковникът въздъхна, пристъпи напред и се настани на дивана до Доноу.

— Нашият разговор може да протече лесно или трудно, това зависи изцяло от вас — рече той.

Доноу изрита плика със снимките, сякаш искаше да го натика между дъските. Помълча, после попита:

— Чувал ли сте за сенатор Джаклин Макейб?… Според мен, не сте… Бил е капитан в армията докъм края на 47-а, взел е участие във войната. После се прибрал в Минесота и станал кандидат на Републиканската партия… Герой от войната, смел и решителен, той лесно помете съпротивата на противника си от демократите…

Очите му с копнеж се насочиха към облачетата ароматен дим над главата на Полковника, след кратка пауза разказът продължи:

— Макейб бързо спечелил популярност на Капитолийския хълм, особено след като се обявил за защитник на американския народ от „тайните попълзновения на комунизма“… Той бил роден оратор, на когото Сенатът предложил отлично поле за изява… Речите му следвали една след друга, винаги на същата тема… — Доноу се облегна назад и скръсти ръце пред гърдите си. — Същевременно направил досиета на всички, с които имал някакъв контакт. Може само да се предполага какво е искал да прави с тях…

— Вашето предположение?

Доноу му хвърли замислен поглед, после сви рамене:

— Не съм обсъждал задълбочено този въпрос, но имам чувството, че Макейб подготвял широкомащабна акция… Нещо като гонене на вещици, отстраняване на всеки, у когото се подозират леви настроения… Лично аз нямам нищо против подобна акция у дома…

Полковника помълча, после вдигна глава:

— С това ли ви купи Фейт? С обещанието за директна връзка между вас и Макейб?

— Имам своите политически възгледи, но съвсем не съм идеолог — поклати глава Доноу. — Страхувам се, че истината е далеч по-прозаична. Обичам хубавите неща в живота, но за съжаление те са извън финансовите възможности на един обикновен държавен служител… Фейт ме купи по най-тривиалния начин — с пари… — Кръстоса крака и отправи умолителен поглед към Полковника. — Извинете, но направо умирам за една цигара!

Полковникът отиде до съседната стая и се върна с пакет „Честърфийлд“ и армейска запалка „Зипо“. Доноу кимна в знак на благодарност, разпечата пакетчето и запали. Изглеждаше напълно спокоен. Комбинативният му ум очевидно се беше примирил с положението и вече търсеше най-благоприятния изход.

— Знаете ли точно на кого предава Фейт събраната информация? — изведнъж попита Полковника.

— Не — поклати глава Доноу. — Но зная, че не е директно на Макейб… Той дори не подозира за съществуването й. — От устата му излетя плътна струйка дим. — Макейб не обича да си има работа с жени… Той е мъжкар, ако разбирате какво имам предвид с тази дума… Жените в живота му имат своето точно определено място. Никога не би се вслушал в женски съвет…

Полковника замълча. Познаваше до тънкост техниката на разпитите, на това се беше научил по време на службата си в Сингапур. Мълчанието е мощно оръжие в ръцете на следователя. То почти винаги съдържа в себе си мрачна заплаха.

Доноу махна парченце тютюн от устната си, напълни дробовете си с нова порция дим и замислено повтори:

— На кого докладва Фейт?… Отначало бях сигурен, че това е Чезаре Леонфорте, един от легендарните главатари на мафията… Има двама синове — Алфонсо и Джони… Един от двамата ще го наследи… Работи в комбина с друг мафиотски бос… Как му беше името… — щракна с пръсти, помисли за момент, после кимна с глава. — Да, сетих се… Пол Матачино „Черния“… Двамата с Леонфорте поддържат тясна връзка с фантазираните политици във Вашингтон… Може би Фейт действително докладва на Леонфорте, но съм убеден, че има и друг… За когото Леонфорте дори не подозира.

— Считате Фейт за двоен агент, така ли?

— Да, но не в обичайния смисъл на думата… Искам да кажа, че тя едва ли работи за комунистите, или нещо от тоя сорт… От доста време имам усещането, че тази жена не обича фамилията Леонфорте…

— Но доскоро живееше с един от тях — изтъкна Полковника. — Знаете ли, че капитан Ленърд всъщност е Джони Леонфорте, синът на Чезаре?

— Тъй ли? — проточи Доноу, без да отделя очи от горящия край на цигарата си. — Това вече наистина е интересно… — Напълни дробовете си с дим и добави: — Все пак ние не трябва да забравяме, че да живееш с един човек все още не означава, че го обичаш… Тя спокойно е могла да го ненавижда и пак да живее с него…

Ние. Добър знак за всеки следовател. Подложената на разпит личност започва да се идентифицира със следователя, противопоставянето се топи…

— Това е напълно възможно — кимна полковник Линеър. — Аз почти не я познавам, може би ще се наложи да поговоря с нея…

— Искрено ви желая успех — поклати глава Доноу. — Но тази жена не е като другите… Твърда като стомана, при това изключително коварна… — Натисна фаса в пепелника и веднага запали нова цигара. — Имам чувството, че Фейт Соухил е планирала живота си до деня на Страшния съд!…

Полковникът реши, че е време да смени темата. Попита Доноу дали знае нещо за къщата, притисната между два склада на брега на Сумида. Разбира се, пропусна да уточни, че тази къща е една от тайните явки на Фейт… Изчака отрицателния отговор на майора и се изправи:

— Добре, за днес е достатъчно…

— Искате да кажете, че съм свободен? — вдигна глава Доноу.

— Разбира се.

Доноу бавно се надигна, очите му с нежелание се насочиха към пачката снимки на пода.

— Можете да ги вземете — каза Полковника. — Имам и други копия…

Доноу се усмихна и леко поклати глава:

— По-добре да разчитам на паметта си…

Полковника го изчака да стигне до вратата и тихо се обади:

— Майоре…

Онзи с нежелание се обърна.

— Ще ви бъда много благодарен, ако откриете собственика на къщата край реката, за която ви споменах…

Зелените очи на Доноу опипаха за последен път снимките на пода, главата му бавно кимна.

Късно през нощта Оками потвърди основната част от информацията на Доноу за мафията. Неотразимо привлечен от приликата между „омерта“ — сицилианската клетва за вярност, и клетвата на Якудза в собствената си страна, той се беше заел със задълбоченото изучаване на живота на италианската и американската мафия, превръщайки го в нещо като хоби. Според неговите сведения фамилиите Леонфорте и Матачино бяха в състояние на безмилостна война, целта им бе Вашингтон и контролът над шепа продажни политици там. Голямата награда за победителя щеше да бъде сенаторът Джаклин Макейб — изгряващата звезда на американския политически небосклон.

— Искам да се захванеш с тази Фейт Соухил — рече Полковника.

— По какъв начин?

— Джак Доноу мисли, че тя е двоен агент. Работи не само за Леонфорте, но и за някой друг… Искам да зная кой е той.

Може би Пол Матачино „Черния“? — подхвърли Оками.

— Може би…

Оками насочи поглед към малкия прозорец на торукото и поклати глава:

— Идеята е много примамлива, но се страхувам, че е неприложима по отношение на Фейт…

— Защо?

— След премахването на Джони Леонфорте цялата мрежа е в наши ръце… Но въпреки това тя ме държи на разстояние… Опитах всичко възможно, но така и не разбрах каква е същинската й роля… — Оками се обърна да погледне Полковника в очите. — Затворена е като мида, а след смъртта на Джони живее като монахиня… Такова поне е моето впечатление… Разговаряме два пъти седмично по телефона, но поне от година не съм я виждал очи в очи…

— Къде, по дяволите, се е скрила? Може би в Сицилия?

— Нямам представа. Всичките ми опити в тази посока завършиха с неуспех…

— Продължавай — троснато нареди Полковника. — В бронята на тази жена не може да няма пукнатини!

— Ще направя всичко, което е по силите ми — отвърна Оками, демонстрирайки конфуцианска покорност от най-чиста проба.

Но две седмици по-късно Оками все още нямаше никакъв напредък относно тайните на Фейт. Изправен до прозореца, Полковника наблюдаваше панорамата на Токио, която в дневните часове се променяше със скоростта на калейдоскоп. Напоследък възприемаше апартаментчето в торуко като втори дом, сякаш само тук се чувстваше в безопасност от враговете си. Продължаваше да мисли за тайната квартира на Фейт Соухил в промишления квартал, непрекъснато се питаше кой ли може да е собственик на малката къщичка между складовете. После изведнъж му хрумна, че няма да е зле да й хвърли едно око. Излезе в коридора и спря пред вратата на стаята, в която работеше Ейко. Когато беше свободна от клиенти, тя идваше тук, разтваряше голям тефтер и старателно записваше с калиграфския си почерк имената на гостите и точния ден и час на посещенията им при момичетата.

— Господин полковник — вдигна глава тя. Гласът й беше мек и напевен, усмивката й — почти скрита зад широкия ръкав на кимоното. — Тъкмо мислех да запаря чай, ще ми направите ли компания?

До този момент не беше канила на чай нито него, нито Оками. Макар и изгарящ от любопитство за тайнствената квартира на Фейт Соухил, Полковника не си позволи да отклони поканата й.

— Благодаря, Ейко-сан — поклони се официално той.

Тя разчисти бумагите от масата, която използваше за писалище. В движенията й се долавяше скрито напрежение, сякаш някъде в дребното й тяло беше навита стоманена пружина. Дали това се дължеше на скрити амбиции, или просто на факта, че ежедневно се бори със силната мъжка конкуренция, включително тази на Якудза? Полковникът все още нямаше отговор на този въпрос.

— Работите ден и нощ — погледна го японката. — Кога ви остава време за почивка, за внимание към съпругата ви Чонг и малкия Никълъс? — Сръчно постави малък поднос на масата, ръцете й положиха чайника на старата печка „хибаши“, която се издигаше в средата на стаята. Бяха силни и едновременно с това нежни ръце, шията й беше дълга и извита като на лебед. Чертите на лицето й бяха строги, патрициански. Полковникът неволно си я представи като съпруга на някой могъщ феодал-даймийо, управляваща именията му с желязна ръка.

— Имам страшно много работа и времето не стига — отвърна с лека въздишка той.

— Говорите като истински англичанин — каза Ейко и сръчно пусна ситно нарязан чай в чашите. Полковникът отбеляза, че това е „маша“ — най-скъпата и фина съставка на зеления чай, която обикновено се предлага само на изключително важни гости.

Ейко сведе очи и добави:

— Дано не съм ви обидила… Защото в много отношения вие сте си чист японец…

— Благодаря — поклони се дълбоко той. — Мисля, че не заслужавам такава похвала. Не сте ме обидила ни най-малко, защото дълбоко в душата си продължавам да бъда англичанин.

— Но сърцето ви е японско, нали? — попита тя, наля горещата вода в чашите и започна да я разбърква. Подаде му едната, той почтително я пое с две ръце. Изчака го да отпие първата глътка и едва тогава посегна към своята.

Мълчанието се проточи. Ейко гледаше в чая си с такъв интерес, сякаш там се беше скрила цяла вселена. Зададе няколко любезни въпроса за Чонг и Никълъс, за градината в дома му. Знаеше, че Полковника много обича тази градина, но почти никога не му остава време да се занимава с нея. Изпиха един чайник, тя се зае да запарва втори. В моменти като този най-важно е търпението, рече си той. Рано или късно Ейко ще каже това, което иска да каже…

Приключиха с поредните чаши ароматична течност и Ейко най-сетне вдигна глава:

— Имам известна представа за това, което вършите тук, полковник-сан… Не че ви шпионирам, но просто ми прави впечатление непрекъснатата върволица от хора, които вие и Оками-сан каните тук… — замълча, Полковникът търпеливо чакаше. — Лично аз приветствам това, което вършите за моята родина. И съм доволна, че допринасям с нещо за него, колкото й малко да е то…

Отново напълни чашите с чай, на масата между двамата се появи поднос с кремави сладкиши от соя, оформени като кленови листа. Полковникът захапа една от тях, отпи глътка чай. В устата му се смесиха горчивото и сладкото, вкусът беше странен, но приятен… Вкусът на живота, както вярват японците.

— Имам един клиент… — подхвърли Ейко. — Обслужвам го лично, защото ме предпочита пред останалите момичета…

Полковника моментално наостри уши. Ейко никога не говореше за своите клиенти. Фактът, че нарушава това правило именно сега, беше от изключително значение. В поведението й се долови колебание и той реши да й помогне:

— Смущава ли ви нещо около този клиент, Ейко-сан?

— Да — кимна тя. — Това е, точната дума… — Показалецът й леко докосна бузата. — Той има белези ей тук…

— Вероятно е бил ранен във войната. Такива белези оставят шрапнелите…

— Тези не са такива. Виждала съм белези от шрапнели, обикновено придружени от грубите шевове, които са правили във военните болници… — Поклати глава и продължи: — А тези белези са перфектни, разположени напълно симетрично върху лицето му… Кожата между тях е недокосната. — Показалецът напусна бузата и предупредително се вдигна във въздуха. — Виждала съм такива белези и преди… Върху лицето на една жена, която ги считаше за грозни и се срамуваше от тях…

— Искате да кажете, че става въпрос за пластична операция?

— Точно така.

— Да разбирам ли, че този човек е бял и вероятно американец?

— Да.

Полковникът внимателно я погледна. Защо му разказва за човек, който си е правил пластична операция? Това не може да е без причина.

— Не става въпрос за обикновена пластична операция — сякаш отгатна въпроса му Ейко. — По всичко личи, че лицето му е изцяло променено. Имам предвид костите, дори хрущялите… — Пръстите й нервно почукваха по масата. — Това най-ясно личи при скулите и челото му, които са изкуствено повдигнати… Носът му също е бил обект на търпеливо моделиране. Кожата около очите е изпъната, очевидно с цел да се промени формата им…

— Оставам с впечатлението, че това е човек, който иска да скрие нещо — внимателно подхвърли Полковника.

— Точно така.

— Имате ли представа какво?

— Попита ме дали мога да открия един мъж, който му трябва… Вече беше разбрал, че имам приятели навсякъде. Предложи ми огромна сума пари…

— Кой е този мъж?

Загрижените очи на Ейко най-сетне се спряха върху лицето на Полковника.

— Оками-сан — тихо прошепна тя.

— Много хора искат да поговорят с Оками-сан — с мъка сдържа усмивката си Полковника.

— Но този не иска да говори с него, а да го убие?

— Да го убие ли? — изненадано вдигна глава той. — Така ли ви каза?

— Не, разбира се. Но това пролича в очите му. Омразата му към Оками-сан беше гола като новородено бебе.

— Добре — въздъхна Полковника. — Ще взема необходимите мерки. Има ли си име този ваш клиент?

— Да. Казва се Леон Уоксман.

Полковникът я закле да мълчи. Не искаше никой, а най-малкото Оками, да разбере, че някой си Леон Уоксман е направил мащабна пластична операция на лицето си и се появява почти две години, след като Джони Леонфорте споменава името му.

През 1947 година той беше склонен да вярва, че името Леон Уоксман не е нищо повече от една фикция. Но кой тогава е мъжът от плът и кръв, представил се под същото име?

Помоли Ейко да разучи къде се правят пластични операции, после, в продължение на две седмици, безуспешно обиколи всички специализирани клиники. Те не бяха чак толкова много и в края на обиколката си Полковника вече беше склонен да вярва, че тайнственият Уоксман се е оперирал извън Токио. На практика подобно нещо беше малко вероятно, тъй като добрите специалисти се намираха именно в столицата. После отиде за втори път при хирурга на име Хийгата.

Първата им среща беше прекъсната още в началото, тъй като докторът трябваше да отиде при току-що опериран пациент, който внезапно беше почнал да кърви. Насрочи му нова среща след пет дни.

Беше дребен и пъргав мъж със стоманеносива коса и тъжно като на покойник лице.

— Размислих върху вашия проблем — промърмори той, след като се настаниха в малкия, отрупан с бумаги кабинет. Лавиците бяха запълнени с дебели книги, между които се хилеха оголени черепи. — Вие обикаляте клиниките за пластична хирургия с предварителното внушение, че човекът, който ви интересува… ъ-ъ-ъ…

— Леон Уоксман — подсказа му Полковника.

— Точно така — Леон Уоксман, се е подложил доброволно на операция… — Бледите лъчи на слънцето с мъка си пробиха път през стъклото на малкото прозорче, което е плакало за миене преди година, а днес вече приличаше на странен лабораторен експеримент. — Ами ако не е било така?

— Какво искате да кажете? — напрегнато се приведе напред Полковника.

— Искам да кажа, че операцията може би е била принудителна — преплете пръсти доктор Хийгата. — Може би вашият човек е претърпял катастрофа, може би просто е паднал по стълбите… И реконструкцията на лицевите кости, кожата и сухожилията е била задължителна… Я ми кажете, полковник, сетихте ли се да проверите в клиниката по неврохирургия към университета Тодай?

Измина още една седмица преди срещата на Полковникът с доктор Ингава, приятеля на Хийгата в университетската клиника. Оказа се, че той е главен хирург там и води на отчет всички извършени операции.

— Леон Уоксман? — попита доктор Ингава и сведе поглед към клиничния дневник пред себе си. — Да, беше наш пациент в продължение на десетина месеца… Всъщност дори малко повече.

Сърцето на Полковника пропусна, един такт.

— Кога е бил изписан?

— Миналата година — отвърна доктор Ингава и любезно се усмихна. — Точно когато са цъфтели вишните…

Някъде в средата на април 1948-а, светкавично изчисли Полковника. Това означава, че е постъпил в клиниката приблизително година по-рано — през май 1947-а.

Докосна с длан пулсиращото си слепоочие и тихо попита:

— Случайно да разполагате със снимки на господин Уоксман отпреди операцията?

— Естествено — отвърна доктор Ингава и с решителен жест затвори папката пред себе си. — Но те са строго поверителни.

Беше доста висок за японец, болезнено слаб мъж с широки длани. На носа му бяха окачени кръгли очилца в телени рамки, които с нищо не допринасяха за неговата представителност, а дори обратното — подчертаваха несъвършената форма на постоянно разтворената уста и късия чип нос… Ушите стърчаха от главата му почти под прав ъгъл и това го правеше да прилича на пеперуда, прикована в хербарий. От цялата му фигура лъхаше на тебешир и дребна преподавателска заядливост, поведението му беше предизвикателно и надменно.

— Дойдох при вас с официална мисия на Въоръжените сили на САЩ — започна с любезен тон Полковника. — Господин Уоксман се издирва за разпит, тъй като е заподозрян в редица тежки престъпления. Между тях фигурират убийства и контрабанда на наркотици. Моля ви, не ме принуждавайте да се връщам тук в компанията на Военната полиция!

Врял и кипял в разпалени академични спорове, доктор Ингава очевидно знаеше кога губи и кога печели. Въпреки това помълча, просто за да покаже на госта си кой командва между тези стени. Полковникът търпеливо чакаше. Нямаше смисъл да се конфронтира с този човек, по-добре беше да го остави да изиграе ролята си и да му спести унижението. Нека нещата изглеждат така, сякаш главният хирург предава поверителната информация доброволно, а не под натиска на американската армия.

Обади се едва когато Ингава извади папката от бюрото и я плъзна към него:

— Благодаря за любезното ви сътрудничество, докторе.

Не бързаше да отвори важния документ, този път за да спаси собственото си достойнство.

Най-накрая въздъхна, взе папката и я положи на коленете си. В следващия миг се озова очи в очи с Джони Леонфорте. Човекът, който би трябвало да е мъртъв и забравен от години.

— Докараха го тук почти на парчета — поясни Ингава. — Честно казано, аз не вярвах, че ще успеем да го спасим. Беше…

— Извинете, че ще ви прекъсна, докторе — вдигна глава Линеър. — Но кой го докара?

— Не съм много сигурен — отвърна онзи и пръстите му забарабаниха по бюрото. — Май каза, че е монахиня…

Това вече беше интересно.

— Японска монахиня?

— Не, жената беше американка — Ингава кимна с глава. — Точно така. Помня я, защото имаше невероятни очи… Наситено сини, електрик… Наистина невероятни очи!

— Каза ли името си?

— Може би — сви рамене доктор Ингава. — Но вече съм го забравил…

— Искате да кажете, че не е записано никъде?

Доктор Ингава склони глава и пренебрежително подхвърли:

— Драги господин полковник, наша грижа беше мъжът, който ни докара тази жена… Той беше изгубил много кръв и се намираше на прага на смъртта… Раните му бяха ужасни… Не зная какво му се беше случило, но то положително е било страшно… Целият ни екип се ангажира с него… — Кокалестите рамене леко се повдигнаха и отпуснаха. — Когато излязох от операционната, жената отдавна я нямаше…

— И повече не се появи, така ли? Дори не позвъни да се информира за състоянието на Уоксман?

— Доколкото зная — не. Никой не потърси господин Уоксман по време на престоя му тук. Имах чувството, че такова е и неговото желание…

Полковника приключи с прегледа на папката и вдигна глава:

— Какво ви кара да мислите така?

— О, нищо конкретно… Просто известни наблюдения. Пациентът имаше нощни кошмари, но упорито отказваше да разговоря с психолога, който му изпратих. Доколкото си спомням, държанието му с него беше направо грубо… — Доктор Ингава помълча, после продължи: — Освен това не направи опит да се свърже с никого, дори след като го вдигнахме на крака и му предоставихме телефон… Не се сприятели нито с пациент, нито с представител на персонала… На практика не говореше с никого, освен с мен и сестрите, които го обслужваха. При това само в краен случай… Да, като се замислям, бих казал, че беше много затворен и саможив човек.

— Изолиран?

— Може да се каже и така.

Полковникът се замисли.

— Претърпял е сложна пластична операция, нали?

— Да — кимна доктор Ингава. — На практика от предишното му лице не остана абсолютно нищо… — каза го с някаква ревнива гордост — сякаш Полковникът беше тук, за да му отнеме заслужена и скъпа награда.

— Преди малко споменахте, че раните му са били дълбоки и многобройни…

— Точно така.

— Заради тях ли се наложи пластичната операция на лицето?

— Не съвсем. Повечето от раните затворих по време на първата операция. Тя продължи над четиринадесет часа, тъй като свързването на прекъснатите нерви изисква голямо внимание… Последвалите пластични операции, три на брой, бяха по изричната молба на господин Уоксман.

— Имам новини — съобщи Ейко няколко дни по-късно. — Уоксман си търси приятели.

Полковникът спря да тъпче лулата си и рязко вдигна глава:

— Сред клиентите?

— Да.

Даваше си ясна сметка какво означава това. „Тенки“ отдавна се беше превърнала в любимо място за тайни срещи и забранени сексуални игри на част от персонала на Окупационната армия. Тук идваха не само военни, но и икономисти, технически сътрудници и бизнесмени, ангажирали се в следвоенното възстановяване на Япония. Идваха и политици. Полковникът със собствените си очи беше виждал поне една десета от елита на Вашингтон сред стените на „Тенки“.

— Мисля, че именно това е причината за появата му тук — замислено промълви той.

— И аз мисля така — кимна Ейко.

Беше му донесла топло суши, купено от денонощната закусвалня на ъгъла. Там никога не затваряха, тъй като бързо бяха открили, че след поредния сеанс клиентите на Ейко обикновено умират от глад. Полковникът похапна малко сурова риба и добре сварен ориз, после побутна чинията към Ейко. Стори го, защото вече я познаваше и беше сигурен, че не е купила дори трошица за себе си.

— С кого се опитва да се сприятели? — попита той.

— Направих списък — отвърна тя, извади лист хартия от ръкава на кимоното си и му го подаде.

Полковника го разтвори и небрежно подхвърли:

— Нахраних се до насита, Ейко-сан…

— Моля да ме извините, не прецених, че ви нося толкова голямо количество…

Полковника престорено се намръщи, после с въздишка каза:

— Ще ми, направите услуга, ако изядете тази храна…

— О, благодаря, полковник-сан, но не съм гладна. Наистина не съм!

Той запали лулата си и започна да чете имената, изписани върху хартията с красивия калиграфски почерк на Ейко.

— Все известни личности — отбеляза. — Какво според вас би могъл да иска от тях?

— Да установи контакти — отвърна Ейко. — Според мен се готви да започне бизнес…

Това е ясно, на какъв бизнес, запита се Полковника, после вдигна глава:

— Свършили сте отлична работа, Ейко-сан. Ще ви помоля и за в бъдеще да водите записки за всички срещи на Леон Уоксман. А когато му дойде времето, ще ми кажете кога мога да го намеря във вашата компания…

Тя взе подноса със суши и се приготви да излезе, но гласът му я спря:

— Извинявам се, Ейко-сан… Забравих да спомена името на една жена, капитан в медицинските служби на американската армия… Казва се Фейт Соухил. Оками е убеден, че дейността й не се изчерпва само с болните, аз съм на същото мнение… Вече десет месеца двамата не са се виждали, макар че трябва да поддържат тесен контакт. Ще използвате ли връзките си да я открием?

— С удоволствие, полковник-сан.

Доста време след това, най-сетне готов да се прибере у дома, Полковникът стана и безшумно излезе в коридора. Вратата на Ейко беше открехната и той предпазливо надникна. Седнала зад масата, жената унищожаваше суровата риба и ориза с нескрита наслада. Полковникът се усмихна и безшумно се отдалечи.

На другия ден се обади майор Джак Доноу и поиска среща след работно време. Видяха се в „Тенки“ на мръкване.

— Открих собственика на странната къща на брега на Сумида — съобщи Доноу, без да си прави труда за въвеждащи слова. Отказа да седне и остана пред бюрото на Полковника, потръпващ от възбуда. — Няма да повярвате, но къщата се води на името на сенатора Джаклин Макейб!

— Макейб?! — смаяно промълви Полковника. — Какво общо може да има един американски сенатор с недвижима собственост в Токио? При това къща, която се използва за нелегална квартира от мафията?

— И аз това се питам — сви рамене Доноу.

Веждите на Полковникът се превърнаха в плътна черта:

— Сигурен ли сте в достоверността на своята информация?

— Абсолютно. Източникът ми е непоклатим.

— Исусе!

Полковникът стана и пристъпи към прозореца. Умът му бясно препускаше, опипвайки всички възможности. Не, смисълът се губи… Освен ако… Доноу спомена, че фамилиите Леонфорте и Матачино са в бясна надпревара да установят контакти с фашизирани политици във Вашингтон. Възможно ли е една от тях вече да е спечелила най-големия фашист на Капитолийския хълм?

Оками се появи около час, след като Доноу си тръгна. От изражението на лицето му беше ясно, че отново не е успял да открие Фейт Соухил. Подчинявайки се на внезапен импулс, Полковника вдигна глава:

— Никога не съм виждал Фейт… Какъв е цветът на очите й?

— Син — кратко отвърна Оками и отиде да се измие.

Става интересно, помисли си Полковника. Предположението му беше твърде смело, но напоследък боравеше единствено със смели предположения… Възстанови в паметта си разговора с доктор Ингава — хирурга, който беше оперирал лицето на Уоксман. Той твърдеше, че раненият е бил докаран в клиниката от синеока жена, представила се за монахиня. Оками пък подхвърли, че след фалшивата смърт на Джони Леонфорте Фейт Соухил, води живот на монахиня… Също със сини очи… Съвпадение ли е това? Или именно Фейт е откарала ранения си любим в болницата? Дали наистина мрази Леонфорте (както твърди Доноу), или просто се е постарала да изгради нова самоличност на своя любим?

Три вечери по-късно Полковника потърси Ейко. Надникна в стаята й, но там нямаше никого. Реши да й остави бележка и потърси чист лист хартия сред бумагите върху масата. Нещо проблесна и той бавно остави листовете. Пред очите му се появи сребърно разпятие на тънка верижка. Нима Ейко е католичка? Никога не я беше разпитвал в тази посока, а и тя приличаше на съвсем обикновен будист. Няколко пъти беше споменавала „мисоги“ — шинтоисткия ритуал за пречистване чрез вода, на който обичаше да се подлага. Беше типична японка както в облеклото, така и в поведението си, той нито за миг не допусна, че може да изповядва западна религия. Но защо трябва да крие, че е католичка?

Готвеше се да остави хартията на мястото й, когато от вратата долетя тъничкият й глас:

— Полковник-сан?

— О, Ейко-сан — извърна се той. — Тъкмо се канех да ви оставя бележка.

— Искате да ме видите? — пристъпи в стаята тя.

— Да, разбира се.

Очите й пробягаха по сребърното разпятие:

— Значи открихте моята тайна…

— Никога не съм мислил, че религиозните убеждения са тайна, Ейко-сан — изправи се той.

Тя замислено го погледна. От този ъгъл лицето й с тъмни очи и още по-тъмният венец на косата наподобяваше стар и мъдър гарван.

— Вие сте наполовина евреин, полковник-сан — промълви тя. — Но предпочитате да не разгласявате този факт, нали?

Той дори не се опита да разбере как Ейко се е докопала до ревниво пазената тайна. За нея не подозираше дори Оками.

— Имам основателни причини за това, Ейко-сан — рече. — Много хора имат особено отношение към евреите. В него се съдържа елемент на дискриминация, макар че никой не би го признал. Ако еврейската кръв в жилите ми стане обществено достояние, аз несъмнено ще изгубя част от своите връзки и авторитет.

— Можете да бъдете спокоен по отношение на моята дискретност — отвърна тя, седна на един стол и кръстоса крака като европейка. — Всички ние имаме своите тайни… — Полите на кимоното й леко се разтвориха и той стреснато установи, че между краката й виси добре оформен пенис. Следващата й реплика беше на чист, идиоматичен английски: — Видите ли, полковник… Аз също принадлежа към орден, който е подложен на не по-малко яростни преследвания от евреите…

— Католически орден? — намръщи се недоумяващо той. — Не мисля, че…

— Имам предвид женски орден — тихо го прекъсна тя.

В стаята се възцари тежко мълчание. Откъм прозореца долиташе тихото съскане на автомобилни гуми по мокрия асфалт, през стените се чуваха натежали от сексуална възбуда стенания.

Полковникът тежко се отпусна в близкия стол и поклати глава:

— Бихте ли ми обяснили всичко това, Ейко-сан? — промълви с усилие той.

Тя отпусна ръце в скута си и леко се приведе напред:

— Успях да получа известна информация за вашата Фейт Соухил… Не се е срещала с Оками-сан близо десет месеца по простата причина, че се намира извън Япония.

— Къде е? Обратно в Щатите?

— Да. Преди да замине, е живяла в индустриалния квартал, край реката…

Хладни пипала сграбчиха душата на полковник Линеър.

— В къщичка, притисната между два склада? — приведе се напред той.

Ейко кимна с глава, без да проявява никакво учудване.

— Трябва да разбера какво става — промърмори сякаш на себе си той. — Трябва да проникна в тази къща!

Черните й очи замислено се плъзнаха по лицето му.

— Искате ли да го сторите още сега?

Вратата от неръждаема стомана беше първото нещо, което се набиваше в очи. На външен вид изглеждаше съвсем обикновена, но при почукването изкънтя на метал.

Дали ще открие истината? В тази къща Фейт и Оками се бяха видели за последен път и тя го беше предупредила, че е твърде опасно да се мярка насам… Кой дебнеше вътре? Самата Фейт? Чезаре Леонфорте или може би сенатор Джаклин Макейб? Ами ако там е тайнственият Леон Уоксман — Джони Леонфорте?

Вратата безшумно се отвори.

На прага се изправи младо момиче, което едва ли имаше повече от двадесет години. Ейко я представи като Анако, после двамата покорно я последваха вътре. Прекосиха приятния овален вестибюл, изкачиха се по широкото стълбище към втория етаж и тръгнаха по дълъг, облицован в черешова ламперия коридор. Озоваха се в просторна библиотека, обзаведена богато и с вкус. Тя, заедно с металната врата на входа, недвусмислено сочеше, че парите никога не са били проблем в този дом.

Помещението беше просторно. Таванът се издигаше поне на пет метра от пода, в средата му беше окачен тежък полилей от австрийски кристал. Високите лавици от тъмен махагон бяха претъпкани с книги. Подът беше покрит с разкошен персийски килим, който грееше с рубинено-сапфирените си шарки. Върху него бяха пръснати скъпи кожени мебели: два еднакви на външен вид дивана, разположени един срещу друг, тежки фотьойли с табуретки за краката, няколко изящни настолни лампи със зеленикави абажури. В ъгъла мътно проблясваше великолепен френски секретер от крушово дърво, който би намерил място във всеки известен музей по света. Върху кристалния плот на малка масичка за кафе с бронзови крачета пропя античен часовник с изящни орнаменти. Отмерил кръглия час, той звучно затиктака към следващия. Прозорците бяха скрити зад дебели завеси от тъмнозелено кадифе.

— Какво означава всичко това? — попита Полковникът и се извърна към Ейко.

— Дом далеч от дома — обади се приятен контраалт от дъното на помещението. — Оазис за странници по чужди земи…

Полковника рязко се обърна по посока на гласа. Оказа се, че той принадлежи на висока жена с царствена фигура. Бузите й бяха леко поруменели, кестенявата коса се спускаше на вълни към раменете й. Очите й бяха необикновени, той никога в живота си не беше виждал такива… Доктор Ингава излезе прав: цветът им беше невероятен, истински електрик…

Жената пристъпи напред и полите на черната й роба тихо прошумоляха. Протегна ръка и Полковникът я пое. Кожата на дланта й беше суха и топла, от нея се излъчваше сила. Той неволно примигна от странното излъчване на тази жена.

— Добре дошъл в нашата резиденция, полковник Линеър — усмихна се монахинята. — Аз се казвам Бърнис и съм игуменка на манастира „Свещеното сърце на Дева Мария“…

— Вие… — заекна той. — Вие сте тази, която спаси живота на Джони Леонфорте, нали?

Бърнис продължаваше да стиска ръката му, на лицето й грейна широка усмивка.

— Всяко нещо с времето си, полковник — промърмори тя и се извърна към Ейко. — Преценката ти за него е била точна…

— Благодаря, Бърнис — поклони се Ейко. Каза го по напълно западен маниер и Полковникът неволно си спомни думите й отпреди час-два: Аз също принадлежа към орден, който е подложен на не по-малко яростни преследвания от евреите.

Бърнис изви глава:

— И тъй, полковник Линеър… Какво е впечатлението ви от мен?

Ръкостискането й не отслабваше, това го объркваше. Отвърна с първите думи, които се мярнаха в главата му:

— Мисля, че вие сте най-прекрасната амазонка, която съм виждал…

Бърнис се разсмя:

— Господи, полковник! Готова съм да се закълна в свещения меч на Дона ди Пиаве, че започвам да ви харесвам!

Махна с ръка към коженото кресло с висока облегалка и добави:

— Моля, настанете се удобно.

Самата тя предпочете стилната табуретка, която беше в комплект с френския секретер. Отпусна се на ръба й, напрегната като птица пред полет, белите ръце покорно легнаха в скута й. Има нокти на селскостопански труженик, отбеляза Полковника. Очевидно не обича административната работа. Казано на шахматен език, тя беше повече офицер, отколкото цар. Фигурата, чрез която се провеждат решителните атаки…

— Какво да ви предложа, полковник? Чай, кафе, коняк?

Той избра чай и тя се присъедини към него. Ейко изчезна зад вратата, секунди по-късно се появи Анако със сребърен поднос в ръце. Чаят беше приготвен по английски обичай, до последната подробност — с резенче лимон на ръба на чашата, гъсто мляко и току-що изпечени кифлички. Вероятно в негова чест… Стана му драго от това колкото неочаквано, толкова и приятно посрещане.

Утолил жаждата си, той най-сетне се облегна назад и погледна красивото лице срещу себе си:

— Сестро, имам нужда от някои разяснения… Очите й пробягаха по лицето му, ръцете й се разпериха:

— На ваше разположение съм.

— Какво правите в къща, която се използва за тайна квартира на мафията, а по документи се води собственост на сенатора Джаклин Макейб?

— Добър въпрос, полковник — обади се плътен глас зад гърба му. Той се извърна и видя висока мъжка фигура на прага. Беше поне метър и деветдесет, с широки рамене. Качеството на раирания му костюм беше такова, че Полковника за миг си позволи да помечтае за цивилния живот. Яката на снежнобялата риза беше стегната от тъмна папийонка, на краката му имаше мокасини от мека кожа, очевидно ръчна изработка. — На него ще ви отговоря аз…

Кожата на лицето му беше мургава, косата чуплива. Над устните му се очертаваха тънки мустачки. Очите му бяха с цвят на маслина, пъргави и весели. Сякаш не можеше да се нарадва на великолепната игра, наречена живот… Беше безспорно привлекателен мъж, някъде около тридесетте. С високи скули, решителна брадичка и широко чело, издаващо присъствието на буден ум.

Насочи се към тях с походката на човек, който познава света и навсякъде се чувства у дома си.

— Истината е много елементарна — продължи закачливо той. — Ние просто делим постелята си с дявола! — Усмивката му беше предназначена колкото за госта, толкова и за Бърнис. — Нямам предвид Дявола с главно „Д“, макар че Бърнис сигурно е на друго мнение… — спря пред сребърния поднос, натопи безименния си пръст в купичката сметана и с наслада го облиза. У друг човек този акт несъмнено би изглеждал просташки, но в действията на новодошлия имаше толкова чар и непринуденост, че всичко изглеждаше съвсем в реда на нещата. Ето какво прави природната дарба, отбеляза в себе си Полковника.

Мъжът избърса пръстите си в ленена салфетка и поясни:

— Имам предвид дявола, вселил се в душата на всеки от нас… — Отпусна се на табуретката между двамата и добави: — Най-често си го представям в образа на сенатора Джаклин Макейб… Изключително самоуверен кучи син (извинявай, Бърнис), който е дълбоко убеден в правотата си и това го прави особено опасен!

— Господ слага юзди на фанатиците — обади се Бърнис.

Новодошлият сграбчи ръката на Полковникът и енергично я разтърси:

— Казвам се Пол Матачино, но всички ми викат Черния — ухили се той. — Заради матовата ми кожа… Един Бог знае откъде съм я наследил. Може би от африканските мури, появили се в Европа през Агридженто…

— Много си словоохотлив, Пол — направи му забележка Бърнис. — Полковникът е зает човек…

— Зная — отново се ухили Черния и намигна на Полковника. — Нали именно затова е тук?

— Пол! — намръщи се Бърнис и изведнъж заприлича на загрижена гувернантка.

— Добре, добре — въздъхна онзи, разбрал, че е време да се залавя за работа. — Използвам една мрежа на моята фамилия тук, целта ми е да стигна до Макейб. Трябва ми, защото с негова помощ ще направя контакт с един куп баровци във Вашингтон. За това плащам скъпо и прескъпо, но няма как. Моята мрежа му предоставя всички поверителни сведения за командването на Окупационната армия…

— Сенатор Макейб прави досиета на всички висши офицери в армията на САЩ — обади се Бърнис. — Наскоро признал пред Пол, че с помощта на завербуваните военни започва да изготвя досиета на служителите от Държавния департамент…

— Гадно копеле! — изръмжа Пол.

Полковникът механично погледна Бърнис, но игуменката с нищо не показа, че забелязва сквернословията на мафиота. Много странна монахиня, рече си той.

— Но Макейб има и положителните си страни — промърмори Черния. — Чрез него получавам достъп до хората, които управляват… Нямам отношение към политиката му, но напоследък започвам да се тревожа. Особено след като чух за намерението му да вкара законопроект за проверка произхода на всички държавни служители. Това е гадна работа и не искам да имам нищо общо с нея…

— Вече имате — напомни му Полковника.

— Може би се престарахме — призна с въздишка Бърнис.

Изявлението на деня, помисли си Полковника, а на глас подхвърли:

— Това ме подсеща да ви задам един друг въпрос: какво правите вие в едно легло с мафията?

— Хей, приятел! — изгледа го кръвнишки Пол. — Внимавай как се отнасяш с игуменката!

— Млъквай, Пол! — сряза го Бърнис.

— Не искам да проявявам неуважение, но от моя гледна точка този съюз е меко казано странен…

— Непочтен вероятно е по-точната дума — усмихна се Бърнис.

— И тя ми мина през главата — призна Полковника.

— Хей, какви ги дрънкате? — повиши тон Черния и размаха дебелия си показалец. — Трябва ли да ви напомням, че моята фамилия е поддържала контакти с ордена на Дона ди Пиаве в продължение на десетилетия? — приведе се напред, великолепно скроеното сако се набръчка. — Фамилията Матачино има връзки, полковник! — Пръстите му се вкопчиха един в друг и бавно се разклатиха пред лицето на госта. Здраво преплетени връзки, които дори не можете да си представите!…

— Ние също имаме полза от хора като Матачино — разпери ръце Бърнис. — Просто защото сме женски орден и контактите ни са генетично ограничени… Преследвани сме в продължение на векове под една или друга форма… — Яркосините й очи се забиха в неговите, Полковникът неволно се запита дали и тя е наясно с еврейския му произход. — Но Бог е милостив и орденът на Дона ди Пиаве оцеля… Ние вършим Неговите дела, а Той ни дава сила…

— Превъплътена от фамилията Матачино — отбеляза Полковника. — Нима искате да кажете, че Бог иска да сключите съюз с гангстери?

— Всички сме Негови чада, полковник — усмихна се Бърнис. — Затова не бива да обръщаме гръб на грешниците. Те имат нужда от нашата утеха. В замяна правят дарения на църквата, занимават се с благотворителна дейност. И по този начин предпазват много хора от лапите на злото…

— Като съдират кожата на други — поклати глава Полковника.

— Вече те предупредих! — скочи на крака Пол Матачино. — Няма да търпя повече подобни… — прехапа устни да си спести прилагателното, поклати глава и въздъхна: — Цялата тая работа е една шибана грешка! Знаех си аз!

Бърнис запази спокойствие, очите й не се отделяха от лицето на Полковника. Изчака да отмине гневното избухване на Пол Черния и меко промълви:

— Всички сме грешни, полковник… Нима ще хвърляте камъни по себеподобните си?

Усетил правотата в думите й, Полковника замълча. Наистина нямаше право да бъде съдник на тези хора, особено след като сам нарушава законите и дори убива в името на своите убеждения… Нима не прибягва до услугите на Якудза? Нима не е в едно легло с тях, за да постигне целта си?

— Какво искате от мен? — глухо промълви той.

Пол Черния смаяно го погледна, после премести очи към Бърнис.

— Имаме нужда от помощта ви за задържане на нещата. Получихме своето от сенатора Макейб, но с тревога следим все по-истеричните му антикомунистически изяви — в гласа на Бърнис се появи заповедническа тежест. — Кампанията му за гонене на вещици е заплаха за нас.

— Крайно време е да го размажем! — изръмжа Черния и стовари огромния си юмрук върху масата.

— Затова ли искате моята помощ? — вдигна вежди Полковника.

— В началото на другата седмица Макейб пристига в Токио — съобщи Бърнис.

— Прекрасно! — промърмори Полковникът и се надигна от мястото си. — Ще извадя пистолета и ще му видя сметката!

— Мадона! — проплака Пол Черния и отчаяно се плесна по челото. — Защо ни трябваше да се занимаваме с тоя тип, Бърнис?

Тя изви глава да го погледне и замислено отвърна:

— Защото без него няма да направим нищо… Никой от нас не може дори да припари до сенатора Макейб.

— Дявол или не, аз не искам да имам нищо общо с това убийство! — отсече Полковника.

— Какво убийство? — размаха ръце Пол. — Кой, по дяволите, е споменал тук за някакво убийство?

— Нали сам каза, че е време да го размажеш — припомни му Полковника.

— Да, но…

— Моля, седнете! — обади се заповеднически Бърнис. — И двамата!

Изчака ги да се подчинят, после спокойно се извърна към госта:

— Полковник, ние трябва да неутрализираме сенатора Макейб и това е всичко. Не е нужно да го убиваме, достатъчно е да го лишим от влияние…

Полковника дълго мълча. Ръцете му механично тъпчеха лулата. Най-накрая запали, изпусна облаче ароматен дим и вдигна глава:

— Това би могло да се уреди… Но на определена цена.

— Парите не са проблем — нетърпеливо подхвърли Пол.

— Не ставай смешен, приятелю — изгледа го ледено Бърнис. — Полковникът е прагматичен мъж, парите едва ли ще имат място в нашето споразумение…

— Че какво друго? — объркано я погледна Пол.

Полковникът изчака малко, после вдигна глава:

— Първото ми условие е да се срещна с Фейт…

— Не! — изрева Пол. — В никакъв случай! Фейт е извън тази сделка!

Полковникът се извърна да погледне Бърнис.

— В случая Пол е прав — каза тя. — Освен това Фейт отдавна се върна в Щатите.

— Само тя е в състояние да потвърди това, за което говорим.

— Виждаш ли? — размаха ръце Черния. — Тоя тип не вярва нито дума на това, което му казахме! — Извърна се към полковника и гневно просъска: — Имаш думата й, да те вземат мътните! Забрави ли, че е монахиня?!

— Достатъчно, Пол!

Едрият мъж се извърна към спуснатата завеса на прозореца и стисна зъби. Очите му хвърляха мълнии.

— Страхувам се, че по този въпрос не можем да се пазарим, господин полковник! — твърдо изрече Бърнис. — Фейт просто я няма и вие трябва да се примирите с този факт!

— А давате ли си сметка какво искате от мен, сестро? Нима то е по-различно от бруталното убийство? Вие просто искате да взема живота на сенатор Макейб! Защото без кариера и със съсипана репутация той вероятно ще опре дулото в слепоочието си!

— Това би било идеалното разрешение за всички! — обади се откъм прозореца Пол. — Този маниак е истински дявол! Казвам това, защото съм му сърбал попарата!

Бърнис и Полковника не му обърнаха внимание.

— Представяте ли си какво може да направи с Америка човек като Макейб — промълви тя. — Ще я разкъса на парчета! Няма да го спрат нито приятели, нито семейство, десетки и стотици хора ще бъдат съсипани!

— Представата няма да ни помогне — поклати глава Полковника. — Нещата опират до нещо съвсем просто: вие искате от мен да разчистя мръсотия, в чието натрупване имате пряко участие…

— Нищо подобно — поклати глава Бърнис, извърна се към вратата и леко повиши глас: — Ейко-сан!

Японката влезе, подаде на Бърнис някаква папка със зелени корици и побърза да напусне помещението, без дори да погледне към Линеър. Така бягат хора, станали неволни свидетели на тежка катастрофа.

Бърнис мълчаливо протегна ръка и Полковника взе папката. Имаше чувството, че кориците й парят.

— Но какво правиш?! — промърмори Пол Черния и напусна мястото си до прозореца. — Нали се бяхме разбрали, че…

Бърнис вдигна ръка, в сочния контраалт на гласа и се появи стоманена нотка:

— Той заслужава да научи всичко.

Полковникът с трепет разгърна папката. Вътре имаше материали за Г-2, които добре познаваше. От устата му излетя въздишка на облекчение, ръцете му запрелистваха материалите. Така стигна до последната страница, към която бяха прикрепени два обикновени бели листа, подпечатани с официалния печат на Г-2. Прочете съдържанието им и ужас стисна сърцето му. На първия лист беше описано съдружието му с Микио Оками, при това до последния детайл. Заглавието на втората страница беше такова, че нямаше смисъл да продължава:

Еврейското минало на полковник Линеър.

Думите пламтяха върху хартията с огромна сила, сякаш бяха написани с живи въглени, а не от обикновена пишеща машина. В главата му нахлу част от монолога на Ричард III:

Убийство, грозно и отвратително!

Всичките грехове на света се надвесиха над банката в съдебната зала и закрещяха:

„Виновен, виновен!…“

— Това е екземплярът, който се съхранява в канцеларията на Г-2 — меко поясни Бърнис. — Сенаторът вече притежава копие от него, предостави му го Пол… — Полковника вдигна глава и срещна твърдия поглед на блестящите й очи. — Предполагам, че си давате сметка какво ще стане, нали? Вие сте евреин. Макейб ще ви обвини в сътрудничество с комунистите по простата причина, че няколко известни евреи са демонстрирали връзките си с тях… Още повече, че вие сте британски гражданин, съумял да получи висок пост в Окупационната армия. Дори само този факт вече предполага, че доста хора във Вашингтон ви ненавиждат… Те с удоволствие ще пируват над гроба ви. — Протегна ръка и взе папката. — Сега вече заплахата е съвсем непосредствена, господин полковник. Защото и вие ще се окажете сред хората с разбити кариери… Въпросът става личен.

— А Г-2? — прочисти гърлото си Полковника. — Запознати ли са неговите ръководители със съдържанието на тази папка?

— Още не, очакват допълнителни сведения — Бърнис откачи последните два листа и ги размаха във въздуха. — Искате ли да ги унищожим?

Полковникът мълчаливо кимна, извади тежка сребърна запалка и щракна капачето. Пламъците жадно погълнаха компрометиращите материали.

Съвестта ми има хиляди езици, всеки с по няколко отвратителни пипала… Те съскат и се гърчат, обвинявайки ме в насилие…

Колко е бил прав Ричард III, въздъхна Полковника, докато очите му следяха как Бърнис пуска пепелта в сребърния поднос за чай.

— Жребият е хвърлен — прошепна игуменката и старателно се прекръсти. — Сега трябва да решим какво ще правим по-нататък…

Майор Джак Доноу влезе в задните стаички на торукото в отлично настроение.

— Познайте кой ще гостува на Г-2 идущата седмица — усмихна се на Полковника той. — Информацията е строго секретна, но аз ще…

Думите замряха в гърлото му, очите му се оцъклиха. Беше толкова смаян, че дори не помръдна, когато тялото на Полковникът се стрелна напред и го прикова към стената. Болезнено удари главата си, зъбите му изтракаха, пред очите му затанцуваха звезди. Преди да разбере какво става, Полковника придърпа с крак близкия стол и го бутна да седне. Неволно стисна клепачи, сякаш искаше да прогони тежък кошмар. Остро металическо изщракване обаче го накара веднага да ги отвори.

— Но какво…?

Не успя да довърши, тъй като дулото на собствения му служебен револвер се оказа дълбоко натикано в устата му. Вкусът и дължината му накараха стомаха му да се свие. Исусе Христе, искаше да извика той. Всемогъщи Исусе на кръста!

— Ще броя до три — изръмжа в ухото му Полковника. — После ще намажа стената с мозъка ти! Ясно ли е, Доноу?! — Майорът замръзна на мястото си, сякаш това беше единственият начин да се спаси. — А след това ще тикна този револвер между пръстите ти, ще пръсна красивите снимки из стаята и ще повикам военната полиция! Нека сами си направят заключението…

Конвулсии пробягаха по тялото на Доноу, стори му се, че всеки момент ще повърне.

— Хайде, направи го! — изръмжа Полковникът и тикна дулото още по-навътре. — Тъкмо ще се задавиш в собствените си нечистотии!

Майорът успя да се овладее.

— Ти ми погоди тоя номер, нали, Доноу? — изсъска Линеър. — Какво те накара да рискуваш толкова? Нима си въобразяваше, че няма да видя досието, което си ми съставил? Мръсно фашистко копеле!

Дулото рязко излезе от устата на нещастника, последва оглушителен плесник, който го събори от стола. Доноу се сви в ъгъла на помещението, прибра колене към гърдите си и започна да плаче.

Лицето на Полковникът се сбърчи от отвращение. Обърна стола и го яхна, очите му не изпускаха сгърчената на пода фигура.

— Чакам, майоре! — заплашително изръмжа той.

Доноу подсмръкна и изтри носа си в ръкава на униформата.

— Бях… Бях уплашен… Не знаех какво друго да сторя. Трябваше да се спася по някакъв начин…

— И това е всичко, така ли?

Онзи безмълвно кимна с глава.

Защо пък не, каза си Полковника. Понякога най-искрени са именно неубедителните отговори.

— Слушай ме внимателно — решително започна той. — Зная за тайното посещение на сенатора Макейб, което започва в понеделник. Запознат съм и с някои от странните му сексуални привички… — помълча за миг, после продължи: — Зная и за теб, Доноу! — изчака онзи да вдигне глава и заби поглед в кървясалите му очи. — Вие с Макейб си бяхте дружки, докато той служеше в армията, нали? Оттам го познаваш така добре… — Малки, но полезни късчета информация, събрани от някогашните партньори на Макейб.

Полковникът се изправи, блъсна стола встрани и сграбчи яката на Доноу. Онзи се озъби, в очите му блесна див ужас.

— Сега слушай внимателно, защото трябва да изпълниш абсолютно точно това, което ще ти кажа! — Револверът в ръката му помръдна, Доноу уплашено се дръпна назад. — Искам да те предупредя, че ако се опиташ да ме измамиш, това нещо ще го тикна в устата ти и с удоволствие ще дръпна спусъка! Ясно ли е?

Все още зашеметен, Доноу мълчаливо кимна с глава.

— И още нещо — подхвърли Полковника. — Досието ми в Г-2 е подменено, в него липсват онези два листа, които си добавил… Ако пак се опиташ да ги сложиш там…

— Няма! — прошепна майорът и тялото му потръпна от ужас. — Няма, заклевам се!

— Съжалявам, но в стаята ми правят ремонт — каза Ейко, посрещнала Леон Уоксман на прага на торукото. — Ще трябва да идем в друга…

Уоксман разсеяно кимна с глава. Мислеше за евентуалната сделка, която трябва да сключи, след като тази японска курва го облекчи.

Ейко го поведе към задната част на къщата. В коридора прозвуча висок и очевидно ядосан глас, Уоксман неволно забави крачка.

— Пет пари не давам какво мислиш ти! — гласът идваше от стаята на Полковника, който очевидно говореше по телефона. — Тази операция ръководя аз! — Мълчание. Джони спря и затаи дъх. — Точно така! — обади се след малко ядосаният глас. — А сега ме чуй добре, господин Матачино!…

— Мамка му стара! — простена Уоксман и леко се плесна по челото. — Забравих включени фаровете на колата си! — усмихна се на Ейко, която се беше обърнала и го наблюдаваше с открито недоумение. — Ето какво ще направим, скъпа… Ти иди да подготвиш нещата, а аз веднага се връщам!

— Хай — покорно кимна тя, поклони се и му посочи вратата на стаята.

Уоксман се завъртя и тръгна обратно. Изчака щракането на ключалката зад Ейко, пъргаво отскочи назад и залепи ухо до вратата на Полковника. Страшно много искаше да разбере какви ги върши онзи лъжец Пол Матачино „Черния“…

— Господин Матачино, вие наистина поставяте търпението ми на изпитание! — продължаваше да вика отвътре Линеър. — Така ли? На мен заплахи не ми минават! Предлагам да ви пратя кола и да… Ало? Ало? — разнесе се затръшване на слушалка, последвано от сподавена ругатня: — Гаден мръсник!

Джони Леонфорте чу достатъчно. На устата му се появи коварна усмивка. Почука на вратата, изчака сподавеното „влез“ и натисна бравата.

— С какво мога да ви помогна? — погледнато иззад бюрото полковник Линеър. — Мисля, че сте объркал стаите…

— Не съм — поклати глава Джони, придърпа близкия стол и се отпусна в него.

— Кой сте вие?

Британец, помисли Джони. При това цял полковник…

— Леон Уоксман — представи се той, без да подава ръка, спомнил си, че британците имат странни правила за поведение.

— Полковник Денис Линеър — отвърна човекът зад бюрото, кимна с глава и прибра в чекмеджето папката, над която работеше. После кръстоса ръце пред гърдите си и попита: — С какво мога да ви помогна, господин Уоксман?

— По-скоро е обратното — усмихна се Джони. — Мисля, че аз съм този, който може да ви помогне…

— Така ли? — хладно изви вежди Линеър.

— Точно така. Случайно разбрах, че имате проблеми е един човек на име Пол Матачино „Черния“…

— Никога не съм чувал за него.

— Добре де, не сте… Но аз съм чувал… При това не само съм чувал, но и го познавам отлично. По-добре дори от шибаната му майчица!…

— Много интересно, но…

Вратата отскочи на пантите си, в стаята влетя Ейко.

— Полковник-сан! — извика задъхано тя. — Моля ви, елате бързо! Двама клиенти се сбиха! Единият е в кръв, а другият…

Полковникът скочи и се устреми към вратата.

— Моля да ме извините, господин Уоксман — обърна се от прага той. — Веднага се връщам… — стъпките им заглъхнаха по коридора.

— Извинен си, приятелю — промърмори в празната стая Джони. — Можеш и да не бързаш… — стана, надникна в коридора и се настани зад бюрото на Линеър. Издърпа най-горното чекмедже и извади папката, която Полковникът беше прибрал при внезапното му посещение. На корицата й имаше печат на Г-2 с надпис „Строго секретно“. Американското военно разузнаване, кимна с одобрение Джони. Почти веднага попадна на плановете за тайното посещение на сенатора Джаклин Макейб, насрочено за началото на следващата седмица. Вниманието му беше привлечено от забележка в полето, изписана със ситен, нервен почерк:

Вторник, 23 нула-нула, Доноу ще доведе М. тук. Да се подготви стая №7. Максимални мерки за сигурност.

Сърцето на Джони блъскаше като чук в гърдите му. Сенаторът Макейб ще посети „Тенки“! Той вече имаше информация за точния ден и час на пристигането му — всичко съвпадаше. Господи, това е шанс, който идва един път в живота! Нито баща му, нито брат му Алфонс бяха успели да се докопат до Макейб. Фамилията Леонфорте има какво да предложи на сенатора, който без съмнение е един прагматичен мъж, и нещата ще се оправят. Много благодаря, полковник Линеър, ухили се той и вдигна глава. Откъм коридора прозвучаха приглушени гласове, папката бързо се върна на мястото си. Полковникът влезе точно когато Джони се настаняваше обратно на стола си.

— Още ли сте тук? — раздразнено попита той, седна зад бюрото и започна да пише нещо.

— Неприятности? — спокойно го изгледа Джони.

— Нищо особено, вече се оправих…

— Пак ви повтарям, с Пол Черния няма да ви е лесно…

Полковника рязко вдигна глава:

— Вече ви казах, че не познавам този човек!

— Тъй ли? — ухили се Джони. — Е, хубаво тогава…

— Вижте какво, господин…

— Уоксман.

— Само си губите времето, господин Уоксман!

— Добре, добре — вдигна длани Джони и започна да се изправя. — Отивам си. Може пък вие да излезете прав… — на лицето му светна приятелска усмивка. — Пак ще се видим…

Във вторник вечерта Полковникът беше изключително нервен. Планът му беше изтънчен и остроумен, но доста крехък. От него зависеха много неща, същевременно още повече неща можеха да го провалят.

— Крехък… — замислено повтори Ейко, изслушала безмълвно опасенията му. После бавно поклати глава. — Аз не мисля така. Залагаме на човешката природа, нали? Това е най-сигурното нещо на света… — на лицето й се появи усмивка. — Не се безпокойте, полковник-сан. Какво е най-лошото, което може да се случи?

— Макейб да се измъкне от капана, а после да ме разпъне на кръст като евреин със симпатии към комунистите… А Оками да разбере, че умишлено не му казвам нищо за Джони Леонфорте… — Тикна лулата между зъбите си и мрачно добави: — Две катастрофи от личен характер, за които дори не ми се ще да мисля…

— Хубаво е, че знаете от какво да се пазите — промълви Ейко. От начина, по който го каза, ясно личеше гордостта й от участието й в една толкова сложна операция. Полковника усети, че подкрепата й го успокоява.

— Благодаря, Ейко-сан — простичко рече той.

— Нищо не съм направила, полковник-сан — скромно сведе поглед тя.

Той опря длани на бюрото и бавно се изправи:

— Независимо от развоя на събитията, съм решил тази вечер да ви заведа на най-доброто „суши“, което може да се намери в Токио…

Тя замълча, което в нейния случай със сигурност означаваше съгласие.

Доноу доведе сенатора Джаклин Макейб точно в 23,00 часа. Беше едър мъж с оплешивяло чело и синкави от бръснене бузи, над яката на ризата му висяха няколко гънки тлъстина. От тялото му се разнасяше миризма на дезодорант и пот, свинските, разположени близо едно до друго очички наблюдаваха света с навъсено подозрение.

В замяна на това притежаваше забележителна самоувереност и беше толкова сладкодумен, че би намерил слушатели дори ако започнеше да чете телефонния указател. И в крайна сметка именно тези качества бяха от значение.

Запозна се с предлаганите в „Тенки“ услуги като военен командир, започнал инспекция на поверените му части. Полковникът беше почти сигурен, че вижда как му текат лигите.

— У дома положително не можем да очакваме такова обслужване — промърмори сенаторът, обръщайки се към Доноу. — Най-много да издебнем някоя секретарка и да я плеснем по дупето… — тлъстаците му се разтърсиха от смях.

После му представиха Ейко.

— Имате ли момчета в тая дупка? — безцеремонно попита Макейб. — Имам предвид млади и красиви хора, които притежават известни умения… — отново се разкикоти, очевидно опиянен от свободата, която му предлагаше японското торуко. Особено ако я сравняваше с отегчителните официални разговори в щаба на окупационната армия.

— Имаме — увери го Ейко и умишлено засрича английските думи. — Всички са първо… първо…

— Първо качество, а? — изрева Макейб и бавно я последва към стая номер 7. На прага се обърна и подхвърли на Доноу: — Това е гвоздеят на програмата, нали, Джак? — Хвана топката на бравата и заповеднически добави: — Ти ще ме чакаш да свърша, после можем да похапнем…

Стая номер седем беше готова да посрещне високия гост. Скрит зад двойното стъкло на стенното огледало, Полковника неуморно натискаше бутона на своя фотоапарат. Имаше за какво, тъй като тлъстото и космато тяло на сенатора демонстрираше изненадващо пълен и енергичен комплект сексуални упражнения върху слабичко японче, което едва ли беше на повече от 12–13 години. Полковникът беше живял на Изток достатъчно дълго, за да се впечатлява от хомосексуализма, но винаги се беше питал как може да се прекрати насилието над непълнолетни… Не изпитваше гняв от сцените, които се разиграваха пред очите му. Сексуалните навици са част от културното наследство на един народ и той нямаше нито морално, нито законно право да се бърка в тях.

Позволи си доволна усмивка, едва когато в стая номер 7 се появи Джони Леонфорте, гол, както майка го беше родила. Такива са законите на човешката природа, Ейко-сан отново се беше оказала права… Изтощеното момче вече спеше на пода, но сенаторът, все още възбуден, беше позвънил да му изпратят друго.

— Света майко! — втренчи се в Джони Леонфорте той. — Не си ли прекалено дърт?!

Джони се засмя, протегна ръка и се представи.

— Сенатор Джаклин, ние с вас имаме да обсъдим доста неща — подхвърли той.

— Така ли? — промърмори Макейб и хвърли разтревожен поглед към заспалото на пода момче.

— Точно така — дари го с най-ослепителната си усмивка Джони. — А междувременно лично ще се погрижа да имате най-добрия секс, който може да предложи тази страна, при това всяка вечер от престоя ви…

— Аз живея в Съединените щати, господин Уоксман — скептично поклати глава сенаторът. — По-точно във Вашингтон, област Кълъмбия. Хората там не приемат сексуални навици като моите…

Още по-добре, сенаторе — отвърна Джони и почтително се поклони. — Аз съм… как да кажа… опитен в този бизнес и съм изцяло на ваше разположение. Всяко ваше желание ще бъде закон за мен!

Полковникът следеше сцената с неотклонно внимание. Тя беше онази крехка част от плана му, която не можеше да дирижира и за която изцяло разчиташе на самообладанието на Джони. С въздишка на облекчение видя, че гангстерът се справя успешно и снимките с перверзиите на Джаклин Макейб не само ще предизвикат фурор сред сенаторите на Капитолийския хълм, но и веднъж завинаги ще ликвидират влиянието на фамилията Леонфорте сред вашингтонските политици.

Безпокойството му бързо се стопи, особено след като стана свидетел на парада на японски момченца, майсторски организиран от Джони… Тоя тип наистина прояви завидна изобретателност.

— Всичко приключи! — доволно се усмихна Ейко, почти скрита зад огромната чиния със „суши“. — Вие пипнахте не само сенатора Макейб, но и цялата фамилия Леонфорте! Бърнис и Пол са ви много задължени!

— На вас разчитам — усмихна се Полковника, доволен от апетита й. — Трябва да ги убедите да спазят своята част от уговорката…

— Не се безпокойте — кимна Ейко, хвана с пръчиците късче тлъста риба, натопи го в соевия сос и го хвърли в устата си. Челюстите й ритмично се задвижиха, очите й се премрежиха от удоволствие. — Това е най-доброто суши, което някога съм яла… Как открихте ресторантчето?

— То е собственост на Оками.

— Аха, Оками… — проточи тя и избърса устните си с книжна салфетка. — Успяхте ли да го задържите настрана от цялата операция?

Полковникът кимна с глава.

— Не беше лесно, а и не ми е особено приятно — призна с неохота той. — Дано някой ден не ми отвърне със същото… — Очите му се насочиха към прозореца. — Познавам характера му… Разбере ли, че Леон Уоксман е Джони Леонфорте, нищо няма да го спре. Просто ще отиде и ще го ликвидира! Това обаче не отговаря на моите планове. Искам Джони да е жив, докато провали цялата фамилия Леонфорте…

— Дано да си струва — промълви Ейко. — Защото той е изключително опасен…

Това бяха пророчески думи, но полковник Линеър не доживя сбъдването им. Почина през есента на 1963 година и делото му бавно потъна в забрава.

Книга четвърта

Отвъд доброто и злото

„Извърших това“, казва паметта ми. „Не съм го сторил“, казва гордостта ми и остава неумолима. Паметта ми е тази, която трябва да отстъпи.

Фридрих Ницше

Десета глава

Токио

Никълъс откри Танцан Нанги в една от вътрешните стаи на къщата на Кисоко. Беше на таванския етаж, въздухът миришеше на запуснатост, дебели като човешки пръст паяжини замрежваха стъклото на прозореца. Отнякъде долиташе тежкото почукване на голям часовник, сянката на махалото му падаше като кръст върху пода.

Нанги лежеше на старо легло от черен махагон. Върху чаршафите имаше петна, черни като дървото. Пристъпил крачка напред, Никълъс установи, че те са от стара, засъхнала кръв.

Повика приятеля си по име, но остана с чувството, че гласът му се абсорбира от стените и могъщото равномерно потракване. Какво е то? Тиктакането на часовник или сърцето на възрастния мъж? Наведе се, взе на ръце съсухреното тяло на приятеля си и го понесе към вратата.

Почукването придоби металически оттенък. Сянката на махалото попадна върху друга сгърчена фигура. Никълъс се обърна и започна да се връща по стъпките си. Изведнъж изпита чувството, че му предстои дълъг и труден път, тялото на Нанги рязко натежа в ръцете му.

— Кой е там? — подвикна той, но стените отново погълнаха гласа му.

После сянката на махалото изчезна, на пода се очерта неясна фигура, седнала с кръстосани крака. Тя препречваше пътя му към вратата.

Разтвори танжинското си око, пипалата на психиката му започнаха да опипват неясната фигура.

Не, тук това няма да действа…

Акшара изчезна. От устата му излетя задавен вик, сякаш беше протегнал ръка към непознатия мрак и остра сабя я отряза от рамото. Тялото му се разтърси от студена тръпка, танжинското око се затвори.

В този кратък миг на паника успя да види как фигурата се надига от пода и увисва във въздуха. До ушите му долетя тих смях, отвърна му необичайно силно ехо, което поглъщаше собствения му глас. После фигурата се стрелна напред с такава заплашителна бързина, че той извика и вдигна ръка пред лицето си…

Събуди се, тялото му се оказа в седнало положение.

— Добре ли си, Никълъс?

Очите му се плъзнаха по разтревоженото лице на Хонико.

— Къде съм?

— В апартамента ми, Съншайн сити… Стана ти нещо, което не знам как да назова… Нещо като онзи припадък, който получи по време на нашия обяд. Двете с Мери-Роуз едва успяхме да те довлечем дотук — Хонико коленичи на леглото и докосна челото му с длан. — Потиш се, може би си болен…

— Нищо ми няма — поклати глава Никълъс. — Просто сънувах кошмар…

Но какъв кошмар, добави мислено той. По-реален от живота. Скри лице между дланите си и потъна в прана, за да прочисти дихателните си органи. Сблъсъците с Кшира ставаха все по-тежки, в главата му не оставаха почти никакви спомени. Вече разбра, че припадъците се дължат на умишленото предизвикване на Кшира от негова страна. При това ставаха все по-остри и трудни за възприемане.

— Къде е игуменката?

— Отиде си, но не зная къде.

Начинът, по който отговори Хонико, му даде да разбере, че не бива да пита нищо повече.

— Каква беше тази история за майка ти Ейко, за баща ми и Джони Леонфорте?

— Не беше история, а чистата истина.

— Защо ми я разказа едва сега? Знаела си кой съм още при първата ни среща, защо не ми я разказа тогава?

— Искаше ми се, но… — извърна глава, гласът и се превърна в едва доловим шепот. — В мен се крият прекалено много тайни…

— Една от тях е превъплъщението ти в Лонда, нали?

Тя кимна, косата й хвърли златни отблясъци.

— Не исках да научиш това, не исках дори да го подозираш… — пое си дъх на пресекулки, сякаш нещо отровно притискаше гърдите й. — Не исках да ме разбереш погрешно и да ме намразиш…

— Но защо го вършиш? Не си длъжна да участваш в сексуалните сцени на онзи клуб…

— Длъжна ли? — усмихна се тя. — Не, аз сама пожелах това! — усмивката й бързо се стопи. — Сега вече наистина те шокирах, нали? — Той не отговори, очите й изпитателно пробягаха по лицето му. — Може би приличам на майка си, която също е искала да работи в онова торуко. Изпълнявала е Божията воля, аз също…

— Не те разбирам. Нима Бог иска от теб да задоволяваш сексуалния нагон на мъжете?

— Бог иска от мен да разкривам мъжките тайни. Бог ме моли да работя за могъществото на ордена. А това може да стане по точно определени начини, особено когато си жена. Нещата са такива от столетия…

— Значи животът ти не е чак толкова труден…

— Знаеш ли, веднага те харесах — засмя се Хонико. — Ти си различен от другите, затова… — Прекъсна мисълта си, наведе се и го целуна по устата.

Никълъс я хвана за раменете, отстрани я от себе си и надникна в очите й.

— Аз също те харесах — промълви той. — Още в мига, в който те видях в ресторанта. — Тя го целуна отново, страстта й беше като разтворена рана. Той внимателно се освободи. — Не, това не е добра идея…

— Аз не съм курва! — прошепна тя и в очите й отново се появи обидата.

— За мен това е без значение — отвърна той и погледна към малката статуетка на Мадоната върху рафта. — Не си изгубила вярата си…

— Не съм — кимна тя, проследила погледа му. — Вярвам в Бога, но презирам мъжете… — ръката й се протегна да го докосне. Очакваше отново да види гладната похот в погледа й, но се излъга. Едва сега разбра, че тази жена не очаква да получи секс, за нея подобна стока нямаше никаква цена…

Усмихна се, взе ръката й и я целуна. После бавно се изправи:

— Минава осем, трябва да вървя… Тя се извърна да го погледне.

— Първо се измий. Приличаш на човек, който е водил тежка битка.

Очите му замислено се спряха върху лицето й. В мен се крият много тайни… Колко много?

— Имаш ли представа защо би искал да ме убие Йоши — твоят колега от „Пул Марин“? — изведнъж попита той.

— Моля?

— Днес двамата с него си поиграхме на една опасна игра с мотоциклети — поясни Никълъс. — Той караше полицейска машина и от начина, по който ме преследваше, стигнах до извода, че е доста решителен човек…

— Нямам представа — объркано го погледна тя. — Какво стана?

— Нищо особено. Просто аз успях да мина през една дупка, а той — не…

— Радвам се, че нищо ти няма — прошепна тя. Недоумението в очите й изглеждаше истинско. — Но за Йоши не зная нищо. Нямам представа какво е искал да постигне…

За разлика от нея Никълъс имаше представа, при това съвсем конкретна. Хонико, Йоши и „Пул Марин“ бяха брънки от веригата, която държеше Майк Леонфорте. По всяка вероятност именно той е собственик на луксозния ресторант. Малката игра с Хонико му позволи да уточни това, което искаше да знае: тя наистина няма представа за действията на Йоши. Все още не можеше да й се довери изцяло, но вече усещаше, че макар и в лагера на врага, тази жена не е истинският враг.

— Управителният съвет на „Денва партнърс“ настоява за незабавна среща — каза Канда Тьорин, посрещнал Никълъс пред кабинета му. Етажът беше оживен, хората от нощната смяна работеха с пълни сили. — Опитах се да ви открия чрез „Ками“, после реших да ви изчакам…

— „Денва“ ще почака — кратко отвърна Никълъс и се зае да преглежда електронните съобщения, съхранени от компютъра. Нови проблеми в Сайгон, положението в Южна Америка е все така нестабилно. Три последователни съобщения от Терънс Макнотън — човека на „Сато“ във Вашингтон. Последното беше отбелязано със знака „много спешно“. Никълъс го извика на екрана. Макнотън се беше спрял на трима кандидати за поста президент на „Сато-Томкин“ — американския филиал на „Сато интернешънъл“.

— Не бива да правим това, Линеър-сан — обади се Тьорин. — В договора с „Денва“ има клауза, според която трябва да ги информираме за хода на работата на всеки тридесет дни. Закъснели сме почти със седмица…

— Ще почакат още два дни — отсече Никълъс. — Нямаме ново развитие на системата „Кибер-нет“, която действа едва от четири дни.

— Линеър-сан, те настояват за тази среща по друга причина мрачно поклати глава младият мъж. — Сериозно са обезпокоени от дългосрочните перспективи на „Сато“. Знаят много добре, че кампанията по въвеждането на „Кибер-нет“ и заводите за фиброоптични влакна в Южна Америка са изцедили всичките ни финансови резерви.

Едва сега Никълъс осъзна смисъла на чутото и вдигна глава.

— Реагират прекалено нервно — сухо отбеляза той. — На практика ни трябва един краткосрочен заем, за да изкараме следващите шест месеца. След това нещата ще се оправят…

В очите на Тьорин се появи колебание.

— Хайде, изплюйте камъчето — моментално го засече Никълъс.

— Ще простите думите ми, Линеър-сан — започна неуверено онзи. — Но за тях вие сте гайжин и не бива да отговаряте пряко за инвестициите им. Вложили са в „Сато“ сто и петдесет милиарда йени, което прави приблизително около два милиарда долара. Настояват за незабавна среща, в противен случай ни заплашват със съд. — Очите на Тьорин се изпразниха от съдържание. — А там ще поискат контролния пакет на „Кибер-нет“…

— Което означава бърза смърт за „Сато“ — поклати глава Никълъс, в очите му блеснаха светкавици. — Как допуснахте да се забъркаме с подобни партньори? — Дълбоко в душата си имаше отговор на този въпрос. Просто трябваше да е тук. Здравословното състояние на Нанги се беше влошило и на практика нещата са били движени единствено от този Тьорин. Именно той е сключил сделката с „Денва“, воден от прекомерните си амбиции, а може би и от нещо друго… Помисли за момент, после кимна. — Добре, организирайте срещата за утре сутринта, точно в десет.

Отново насочи поглед към съобщенията на екрана. Измина доста време, преди да усети, че не вижда нито дума. Тьорин продължаваше да стои на крачка зад него, търпелив като змия. Нека чака, реши Никълъс.

Направи опит да се свърже с Макнотън, но часовата разлика му попречи. Остави му бележка на телефонния секретар, отбелязвайки, че онзи предвидливо му беше изпратил биографиите на кандидатите. После потърси съобщение от Оками, но не откри нищо. Какво стана с този човек? Тьорин се обърна и излезе в момента, в който звънна телефонът. Нощният мениджър на завода в Осака имаше проблеми с контрактите за фиброоптични влакна. Никълъс му даде няколко указания, вдигна глава и видя, че Тьорин отново е в кабинета.

— Идеята за сътрудничество с „Денва партнърс“ е била ваша, нали? — изгледа го хладно той. — Все още не зная дали тя ще бъде катастрофа или успех, но не мога да разбера как сте допуснали Нанги-сан да подпише договор с толкова неизгодни за нас клаузи!

— Нямах избор — отвърна с типично японско покорство Тьорин. — Условията на договора се диктуваха изцяло от другата страна, без възможност за преговори по отделните клаузи. Те отлично знаеха, че изпитваме остра нужда от капитал за въвеждането на „Кибер-нет“ и няма към кого друг да се обърнем…

— Ако бях тук, положително щях да намеря партньори в Америка, които нямаше да ни притискат с толкова алчност…

— На мен лично много ми се искаше да сте тук. Вашият опит щеше да ни бъде от огромна полза. Признавам, че се повлиях от прекомерния ентусиазъм на Нанги-сан… — Тьорин покорно сведе глава. — Но той също се дължеше на вас… Защото именно от вашите лаборатории в Щатите получихме новата видеотехнология и Нанги-сан се вкопчи в нея като удавник за сламка… Рецесията и политическата нестабилност се проточиха прекалено дълго. Хора като него положително се опасяват, че тази страна е пред колапс…

— В душите на старите хора понякога се ражда нещо особено, нещо като втора кожа… Но ние не трябва да се страхуваме от него… — Едва когато произнесе тези думи на глас, Никълъс си даде сметка, че те се отнасят и за собственото му състояние.

Остави се на мрака… Кшира.

Очите му се върнаха върху лицето на Тьорин, решението беше взето.

— Нанги-сан е убеден, че мога да ви имам доверие — промълви той. — Затова ще ви кажа как възнамерявам да действам по време на утрешната ни среща с „Денва партнърс“. По всичко личи, че ще се опитат да получат контролния пакет на „Кибер-нет“, но ние не трябва да допуснем това. Очаквам безрезервно сътрудничество от ваша страна, тъй като битката ще бъде тежка…

— Горд съм, че ме удостоявате с доверието си, Линеър-сан — поклони се дълбоко Тьорин. — Уверявам ви, че ще направя всичко възможно да го оправдая.

Канда Тьорин не се прибра у дома, а влезе в колата си и включи шифъра на личното си „Ками“. После подкара безцелно по мокрите улици. На няколко пъти се връщаше по маршрута, който току-що беше преминал, очите му внимателно следяха трафика в огледалцето за обратно виждане. Не забеляза преследвачи.

Най-сетне спря пред железобетонна сграда в Тошимаку, окичена с антени и сателитни чинии. В единия край на покрива беше монтирано широко огледало, чието предназначение беше да улавя слънчевите лъчи и да ги препраща в миниатюрната градина до входа. На пресечката в дъното на уличката мигаха неоновите реклами на някакъв бар.

От часовника на таблото установи, че е подранил. Включи радиото и изслуша новините. Финансовите кръгове все по-открито подкрепяха кандидатурата на реакционера Канзай Митцуи за министърпредседателския пост. Шансовете на министъра на финансите Хитомото за коалиционна подкрепа се свиваха. Политическите сили продължаваха битката помежду си, а икономиката се рушеше. Лоша работа, въздъхна в себе си Тьорин.

Край стъклото съскаха коли, ситни дъждовни капчици проблясваха с всички цветове на дъгата. Корпусът на голям микробус за миг затъмни уличните лампи, после отмина. Настъпи тишина.

Тьорин хвърли последен поглед към дигиталния часовник на таблото на спортния лексус и отвори вратичката. Извървя пеш разстоянието до пресечката и влезе в бара. Зае стола в края на високия тезгях и си поръча уиски „Сънтъри“ с вода. Чашата кацна върху картонена поставка на тъмния махагон. Откъм полуосветения салон се разнесе дрезгав глас. Невидим пияница се опитваше да имитира Франк Синатра в местната версия на известния му хит „По моя си начин“… Тьорин напрегна взор и успя да различи лицето на певеца. Типичен японски чиновник с отегчителна работа, сравнително добра заплата, жена и деца. Какво знае той за интригите по високите етажи на властта, за промишления шпионаж и противници с качествата на Никълъс Линеър? За него животът е прост и ясен: приключва работния ден, изпива няколко чашки в кръчмата и отива да спи. Тьорин с изненада установи, че завижда на този човек.

Отпи малка глътка и остави чашата си на бара. Ясно усети вълната на самосъжалението, което заливаше душата му. Спокойно, рече си той. Високите цели изискват и опасни рискове. Нали това искаш? Отпи втора глътка, бръкна в джоба си и измъкна лист хартия. Сложи го на скута си и внимателно изчете инструкциите. Пияницата смени репертоара и започна „Странници в нощта“. Пееше още по-фалшиво. Тьорин плати и излезе.

Ноги Джинджа беше осветена като театрална сцена, но Тьорин си даде сметка, че това е нещо нормално за Ропонги. През деня тук се излагаха модни облекла, скъпа бижутерия и авангардни произведения на изкуството. Нощем блясваха ослепителни реклами, музиката на джаза се примесваше с грохота на мощни мотоциклети. Целият квартал приличаше на оживяла скулптура, върху чийто ултрамодерен торс главите се сменяха, подчинени изцяло на времето и човешките прищевки.

Откри тесния небостъргач, в който се намираше тайното убежище на Акинага, влезе в стъклената клетка на асансьора и натисна бутона за последния етаж. Излезе в коридора и веднага видя, че вратата на оябуна зее отворена. Това го разтревожи.

Мракът във вътрешността на апартамента изглеждаше жив и сякаш го очакваше. Въздухът беше топъл и лепкав като под капака на ковчег. В него се долавяше нещо противно сладникаво, наподобяващо застоялата миризма на изсъхнали цветя. Това беше миризмата на смъртта. Лампите блеснаха внезапно, Тьорин неволно присви очи.

— Добър вечер, Тьорин-сан — поздрави го Майк Леонфорте. Някой зад гърба му залости вратата и се оттегли във вътрешността на апартамента. Това беше Йоши, успял да се съвземе от мотоциклетната каскада с Никълъс. Майк го беше изпратил там със задачата да забави Никълъс и да провали срещата му с Оками в музея „Шитамачи“. Като член на „Денва партнърс“ той също притежаваше „Ками“ и не му беше трудно да засече уговорената между двамата среща. Йоши получи задачата да задържи Никълъс, докато Майк се срещне със стария оябун.

— Моля за извинение — погледна го с недоумение Тьорин. — Познаваме ли се отнякъде?

Майк шеговито се поклони, имитирайки официалната сдържаност на японците.

— Разбирам вашето объркване, Тьорин-сан — рече той. — Очаквахте да ви посрещне Акинага, нали? — на лицето му се появи неприятна усмивка. — Великият оябун е зает и ме помоли да ви посрещна… — Побутна госта към дневната, продължавайки да говори: — Той ви поднася своите извинения, мястото му ще заема аз… Ние двамата с него успяхме да постигнем единодушие.

— Как се казвате? — попита Тьорин, после очите му изведнъж се облещиха. — Пресвети Боже!

Голото тяло се поклащаше с главата надолу, окачено на тавана с помощта на дебела верига. Кожата му беше мъртвешки бледа, само лицето и шията му бяха потъмнели от притока на кръв. Разноцветните татуировки „иризуми“ изглеждаха някак изкуствени и мъртви, като книжни тапети върху стена. Те изобразяваха митични чудовища, морски сирени, безстрашни бойци с мечове в ръце, огън, лед и шибащи дъждовни струи… Красиви и изящни, тези татуировки бяха ярко доказателство за мъжкото его на японеца: едно насочено навътре насилие, екзотична изява на вродения му мазохизъм.

До тялото на стареца имаше никелирана стойка за медицинска система. Към нея беше прикрепена пластмасова торбичка с кехлибарена течност, която минаваше по прозрачен маркуч и влизаше във вената на лявата ръка. Пръстите бяха извити като нокти на граблива птица.

— Какво е това?! — смаяно промълви Тьорин. Не беше в състояние да откъсне поглед от грозната гледка на едно безкрайно унижено и безпомощно човешко същество.

— Това ли? — попита Майк и махна по посока на веригата със самочувствието на цирков фокусник. — Това е Микио Оками. Оябун на оябуните, самият Кайшо!

— Кайшо ли? — замаяно попита Тьорин. — Аз мислех, че той е плод на въображението, някакъв мит…

— Някога за мит е било считано и твърдението, че земята е кръгла — отвърна Майк.

Очите на Тьорин най-сетне се отместиха от голото тяло и потърсиха лицето на Майк. Веднага забеляза, че човекът насреща му открито се забавлява.

— Нищо не разбирам — поклати глава той.

— Всяко нещо с времето си — изръмжа Майк и на лицето му се появи налудничава усмивка. — Казвам се Майкъл Леонфорте, в момента приключвам една сделка, която ще ме направи наследник на бизнеса на Акинага.

— Акинага-сан е якудза! — почти се задави Тьорин. — Дори да повярвам, че доброволно е решил да отстъпи ръководството на клана Шикей, той едва ли би го предложил на вас — един гайжин!

— Забравете тези глупости! — сопна му се Майк.

— Светът се промени, правилата на играта — също. — Време е да се събудите. Отдавна вече не сте „ичибан“ — всепризнатите лидери. Играта придоби глобален характер, приятелче. Всичко се преплита, дявол да го вземе! Което означава, че всичко е възможно, стига да си достатъчно умен да го постигнеш… — Пристъпи напред и прегърна госта през рамото. Недопустим жест, крещяща обида към традиционния етикет. Тьорин буквално се смали и това доведе до нова усмивка върху лицето на Майк. — Най-добре е да се подготвите за сключване на нови съюзи — изръмжа той. — Само стратегически важни партньори могат да ви спасят… — Пръстите му стиснаха рамото на Тьорин. — Аз не се обиждам, повярвайте ми… Когато ме опознаете отблизо, ще видите, че при мен всичко е възможно.

Тьорин се откъсна от грубата му прегръдка и посочи тялото на Оками:

— Защо сте го направили?

— Част от предварително планираната операция, Тьорин-сан. Няма от какво да се безпокоите. По-добре се концентрирайте върху собствената си роля…

— Каква роля? — погледна го с недоумение Тьорин.

— Как каква? — изви глава Майк. — Нали заради нея сте тук?

— Дойдох да видя Акинага-сан.

— Точно така — кимна американецът. — Защото работите за великия оябун, нали? — Разпери ръце и добави: — Което означава, че сега работите за мен!

— Къде е Акинага-сан? — огледа се Тьорин. — Искам да…

Замълча и се закова на място, усетил хладното дуло на револвер 38-и калибър в слепоочието си.

— Време е да уточним правилата! — изръмжа заплашително Майк. — Ти вече не искаш нищо друго, освен да изпълняваш моите заповеди! Ясно ли е?

Тьорин кимна с глава.

— Дължиш всичко на парите и влиянието на Акинага — продължи с по-спокоен тон Майк, променил гласа си като хамелеон, пробуждайки други, съвсем различни чувства в душата на събеседника си. — Той те измъкна от улицата и компаниите на „нихолин“ — новите нихилисти сред младежта, чиито родители работят и печелят прекалено много, за да дават добър пример на поколението си. Обезкуражени от успехите на бащите си, тези хлапаци предпочитат да зарежат всякакви амбиции и да излязат на улицата, да затънат в мръсотията на наркотиците и животинския секс, на мощните мотоциклети и дивите оргии…

В настъпилата кратка пауза Тьорин правеше отчаяни опити да не гледа към татуираното тяло на Оками.

— Такъв беше и ти, когато Акинага те прибра от улицата, нали?

Вцепенен от ужас, Тьорин не отговори.

— Той ти даде подслон, образование и цел в живота — продължи Майк и леко сви рамене. — Какво повече би могъл да желаеш? — От гърдите му се откърти язвителен смях. — Ще ти кажа какво… Акинага е един шибан нещастник… Мислиш, че му пука за теб? Нищо подобно! Пет пари не дава дали си жив, или мъртъв, единствената му цел е да има полза от теб. Но сега аз съм ти господар, а при мен ограничения няма. Разбираш ли? С мен можеш да натрупаш истинско състояние! Можеш дори да управляваш в известни области, стига да постъпваш както трябва… — Ръката му се плъзна към слабините на Тьорин. — И ако имаш задник за тази работа, разбира се!

Младежът отново кимна с глава.

— Окей — прибра револвера Майк. — Ето каква е работата: ти си проникнал в „Сато интернешънъл“, точно това те прави ценен в очите ми. Защото аз пък контролирам „Денва партнърс“! — Ухили се и добави: — Би трябвало да видиш лицето си, Тьорин-сан… Не гледай толкова слисано, аз дърпам конците на някои неща от доста време насам… Видях сметката на Родни Къртц, но преди това шибах жена му във всички дупки и в колкото пози успях да се сетя… Гиай Къртц мразеше мъжа си и с удоволствие изплю всичките му тайни… Получих неговия дял в „Денва“ и елиминирах опозицията вътре в компанията…

— Като убихте Изе Икудзо, нали?

— Точно така — кимна Майк, облиза устни и се ухили. — При това го направих както трябва… Кой според теб поиска утрешната среща с Линеър? Моя милост, разбира се. След нея ще държа в ръцете си всичко — „Денва партнърс“, „Сато интернешънъл“ и „Кибер-нет“.

— Не ви вярвам! — погледна го с отчаяна решителност Тьорин.

Майк нехайно се насочи към бюфета в ъгъла, минавайки край Оками заби пръст в ребрата му. Онзи тихо простена. Отиде до малка метална табла, върху която бяха подредени спринцовки и епруветки. Напълни две чашки с някаква течност и се върна при Тьорин.

— В едната има оцветена вода — обяви той. — А в другата е субстанцията, която инжектирахме на Капа Ватанабе, вашия програмист… — Палецът му отскочи назад.

— И на великия Кайшо ей там… — На устата му се появи гадна усмивка. — Казва се „Бан Том“, искаш ли да опиташ?

— Какво е това? — дръпна се Тьорин.

— Оцветена вода, нали ти казах…

— Имах предвид другата…

— Нали каза, че не ми вярваш? — сви рамене Майк.

— Какво значение има отговорът ми…

— Не мога да повярвам!

— Искаш да кажеш, че няма да повярваш! — замислено се намръщи Майк. — Защо хората отказват да повярват на доказателствата, които са пред очите им? Какво кара ума да гради свои спасителни оазиси, за да се спаси от опасностите на живота? — Ръцете му с чашките отново се протегнаха напред. — Оками-сан се трови бавно от една отвратителна билка, която открих в джунглите на Виетнам… Ти не ми вярваш, но си длъжен да го сториш. Затова пий!

— Вярвам ви! — прошепна едва чуто Тьорин. Тялото му беше вкочанено, сърцето пулсираше в гърлото му.

— Не! По очите ти познавам, че не ми вярваш — китката му светкавично се изви и съдържанието на една от чашките изчезна в устата му. Пусна я на пода и премлясна, после ръката му се стрелна напред и сграбчи китката на Тьорин.

— Пий! — изръмжа той и бавно го притегли към себе си. Порцелановата чашка звънна в здраво стиснатите зъби на младия мъж. — Пий! Възможностите са две, Тьорин-сан — блеснаха зъбите на Майк. — Или оставаш цял, или се превръщаш в прах… Сега или никога. Аз съм бъдещето! Нещо да кажеш?

Тьорин отвори уста, вероятно за да протестира. С едно рязко и добре премерено движение Майк лисна кехлибарената течност в гърлото му. Тьорин се задави и започна да кашля. Понечи да повърне, но Майк здраво стискаше челюстите му.

— Няма да умреш, глупако! — изсъска в ухото му той. — Но ще ми повярваш!

Пусна го толкова рязко, колкото го беше сграбчил, тялото на Тьорин се олюля. Искаше да се раздвижи, но краката му окаменяха, по-тежки от олово. Вдигна ръка и с ужас видя треперенето й. Сякаш внезапно беше остарял с петдесет години. Остана на място, зашеметен от тази мисъл. Слушаше пулсирането на кръвта във вените си, усещаше как пулсът му се забавя като часовник, който всеки момент ще спре…

После, с почти осезаемо пропукване всичко се върна на мястото си. Пулсът му се ускори до нормалните граници, кръвта весело запрепуска във вените му, вече беше в състояние да се движи. Погледна Майк, който му намигна и бавно кимна с глава.

— Хоп — и готово! Прекалиш ли съвсем мъничко с това питие, никога няма да се върнеш… Ясно ли ти е?

Вкаменен от ужас, Тьорин го гледаше така, сякаш току-що му беше пораснала втора глава.

— Сега вече разбираш, че връщане назад няма. Нанги и Линеър губят президентството на „Сато“ и никога няма да го получат обратно. Искам да запомниш това добре!

Тьорин преглътна и бавно кимна с глава.

— Линеър има свой план за утрешната среща с „Денва“ — глухо каза той. — Мисля, че е готов да се откаже от „Кибер-нет“, а може би и от цялото „кейретцу“…

— И ще постъпи правилно — кимна Майк. — Макар че вече е изгубил контрол над ситуацията и дори да иска, нищо не може да промени. — Придърпа младежа за реверите и натъртено добави: — Държа управителния съвет на „Денва“ в шепата си, те ще подкрепят всяко мое искане… Но ми трябва подкрепа и от щаба на „Сато“… Всички знаят, че се ползваш с доверието на Нанги. Вицепрезидентите на отделните подразделения имат власт само над тях… Така са устроили компанията си Нанги и Линеър и това е напълно разбираемо… Следователно вицепрезидентите нямат властта да се борят с мен. Като одобрите назначението ми за изпълняващ длъжността президент на…

— Не забравяте ли за Никълъс Линеър? — прекъсна го Тьорин.

— Не — поклати глава Майк и на лицето му се появи вълча усмивка. — Не бих си позволил подобен разкош! — разпери ръце, сякаш да обхване целия апартамент, включително тялото на Микио Оками, увиснало като телешки бут на куката си. — За какво, мислиш, е всичко това, гений? Всичко това е предназначено именно за Никълъс Линеър!

Никълъс и Танака Гин вървяха по уличките на Джимбо-шо, квартала на книжарниците, простиращ се зад музея „Шитамачи“. Тук можеха да бъдат открити всякакви печатни издания — от тясно специализираните научни трудове и световната класика до най-долнопробните порнографски брошури.

Ръмеше, във въздуха се носеха ситни като мъгла капчици, които образуваха странно, почти свръхестествено, сияние около уличните лампи. Като в картина на Рене Магрит[1].

— Нещата са ясни — промърмори Никълъс. — Майк Леонфорте е убил Изе Икудзо, същото е сторил с Родни Къртц и жена му. — После разказа на Танака Гин за посещението си при Тойода, майстора на хладни оръжия.

— Достатъчно ли е това, за да го арестуваме?

— Ти ще кажеш. Разполагаме със следните доказателства: Тойода разпозна Майк на снимката, която си успял да изровиш от военните архиви, призна, че е изработил пробивна кама по негов чертеж. Показах му характеристиките на раните и той ги определи като последица от ножа, който е изработил за Майк. Между другото, подхвърли, че с подобно оръжие може да се убие дори разгневен глиган…

— Страшно оръжие! — подсвирна Танака Гин. — Напълно достойно за месулетски ритуал!

— И още как — кимна Никълъс.

— Значи го пипнахме.

— Ако го открием…

— За това не бери грижа — възбудено отвърна Гин. — Ще го открием просто защото той го иска… Организирал е убийството на Гиай Къртц така, че да остави следи… Защо иначе ще инсценира катастрофата точно пред заведение, в което ходи всеки ден? Би могъл да го стори на всяко друго място в Токио, а не точно в Мудра… Защо използва ритуално оръжие да коли жертвите си? — Танака Гин спря и вдигна глава. — Той те познава, Линеър-сан. Бил е сигурен, че ще се вгледаш в раните на Икудзо и ще разбереш всичко. Според мен е поръчал пробивната си кама при Тойода-сан именно защото ти познаваш и него…

— Продължавай — рече Никълъс.

— Играе своя, опасна игра. Танцува около теб, приближава се все по-близо и по-близо… Като нощна пеперуда около лампа…

— Какво ще стане, когато се приближи прекалено?

— Казва ли ти някой? — сви рамене Танака Гин.

Продължиха разходката си, Никълъс внимателно обмисляше казаното от прокурора. Накрая вдигна глава:

— Има и още нещо… Днес, малко преди да се срещнем, аз проследих. Канда Тьорин — нашия млад сътрудник в „Сато“. Отиде в един бар в Тошимаку, после хлътна в някакъв небостъргач на Ропонги, точно срещу Ноги Джинджа… — описа подробно сградата, тъй като в центъра на Токио липсваха адреси.

— Мисля, че най-сетне направихме пробив — спря се Танака Гин. — Зная тази сграда, там е една от квартирите на Тетцуо Акинага.

— Сигурен ли си?

Танака Гин кимна с глава.

— Проучил съм го отвсякъде. Притежава много компании, повечето са под шапката на чужди фирми с фалшива регистрация. Преди около три години една от тях привлече вниманието ни. Изглеждаше напълно безобидна, но аз си направих труда да се заровя по-надълбоко… И открих, че именно чрез нея Акинага купува недвижими имоти във всички квартали на Токио. Използва ги рядко, никой не подозира за съществуването им. Апартаментът в Ропонги е една такава квартира…

— Значи съм бил прав да не се доверявам на Тьорин. Той работи за Акинага…

— Така изглежда.

— Но как е успял да заблуди Нанги-сан? — поклати глава Никълъс. — Един толкова добър познавач на човешката душа…

— Нещата не изглеждат чак толкова зле — усмихна се Танака Гин. — Сега поне познаваш лицето на врага.

— На враговете, приятелю — поправи го Никълъс. — По всичко личи, че тук сме си създали доста врагове.

Като се придържаше към указанията на Микио Оками, той свърна в една странична уличка. Повечето прозорци бяха осветени, хората бяха приключили с вечерята и насочваха вниманието си към телевизорите. Гледаха новините или някое от онези тъпи състезания, в които всеки от участниците прави невероятни усилия да изглежда унижен и нещастен пред очите на 10 милиона зрители.

Уличката беше съвсем обикновена, в Токио имаше хиляди като нея. Сърцето на Танака Гин се сви. Колко малко беше необходимо, за да стане и той един от милионите обикновени хора, живеещи на подобни улички… Малко апартаментче, съпруга и две деца, вечеря пред телевизора, екскурзии през уикендите и две отпуски годишно: на ски в Хокайдо през зимата, на море в Хаваи през лятото… Грижи за образованието на децата, заеми и ипотеки… Прост, подреден и удобен живот.

Усети студена пот по гърба си. Вероятно така се чувстват дивите зверове, затворени в клетките на зоологическата градина. Точно като загадъчния мъж, който крачеше до него, превърнал се неусетно в истински приятел.

Откриха адреса и натиснаха бутона на звънеца, под който с калиграфски букви беше изписано името Д. Канагава. Входната врата щракна и се отвори, след секунди се изправиха пред апартамента.

Канагава се оказа представителен джентълмен, надхвърлил шестдесетте. Косата и мустаците му бяха стоманеносиви, лицето кръгло, тялото — пъргаво и стегнато. Поздрави ги официално, после ги представи на съпругата си и 12-годишния си внук, който им беше дошъл на гости. Едва след това ги отведе в кабинета си.

Апартаментът беше по-голям от очакванията на Танака Гин. Три спални плюс една отделна стая, която Канагава беше превърнал в кабинет. Обзавеждането беше скъпо. Съпругата на Канагава им поднесе зелен чай и соеви сладкиши, после се оттегли така тихо, както беше дошла. През стените на кабинета, боядисани в приятни сиво-зелени тонове, долитаха приглушените звуци на телевизора.

Високите до тавана лавици бяха отрупани с книги, една от стените беше гола, очевидно предназначена за многобройните награди и дипломи за научни степени от университета Тодай — най-престижното учебно заведение в Япония. Там бяха окачени и снимки на домакина, направени в компанията на известни личности. Между тях Танака Гин разпозна новия император и няколко от премиерите на страната. Повечето лица обаче не му говореха нищо.

Настаниха се и преминаха към ритуала с чая. Когато размяната на любезности и незначителни реплики най-сетне приключи, Канагава вдигна глава и каза:

— По телефона споменахте, че става въпрос за нещо изключително спешно… Мога ли да попитам какво общо имам аз с Японската национална банка?

Танака Гин беше прибягнал до този камуфлаж, защото не искаше да бъде идентифициран преди този разговор.

Никълъс кръстоса ръце пред гърдите си, а прокурорът отвори бележника си и започна да задава въпроси: — Вие сте главен ковчежник на Тодай, нали?

— Да.

— От колко време заемате тази длъжност?

— От петнадесет години.

— А преди това?

— Преди това бях помощник на главния ковчежник — очите на Канагава леко се присвиха. — Вижте, всичко това го има в архивите на университета… Предполагам, че сте ги прегледали далеч преди да се появите тук…

— Естествено — кимна Танака Гин и невъзмутимо продължи: — Какъв наем плащате за този апартамент?

— Моля?!

Върху лицето на Канагава се изписа дълбока тревога. При други обстоятелства Гин би изпитал симпатия към него и подредения му живот. Жалко, че обстоятелствата не са други.

— Обзавеждането ви е доста скъпо — продължи той, после затвори бележника си и заби поглед в очите на Канагава. — Можете и да не отговаряте, тъй като вече зная всичко… — извади служебната си карта и я подаде на домакина, после тихо подхвърли: — Страхувам се, че сте в беда, Канагава-сан.

Възрастният мъж уплашено го погледна, в очите му се появи спомен за всичките му грехове, знайни и незнайни…

— Сериозно ли е? — успя да промърмори той, а погледът му неволно се насочи към вратата, зад която съпругата и внучето му нямаха никаква представа за черния облак, надвиснал над семейното благополучие.

— Зависи — обади се за пръв път Никълъс. — Зависи от желанието ви да ни помогнете.

— А ако откажа?

— Нека първо ви обясня за какво става въпрос, Канагава-сан — приведе се напред Танака Гин. — В продължение на години вие сте получавали пари от Тетцуо Акинага, срещу тях сте имали задължението да вкарвате в университета младежи, които ви е изпращал той. Но това не е всичко. Поел сте задължението тези младежи да се дипломират, в случай на необходимост дори сте фалшифицирали оценките им. Това не са голословни твърдения, всичко е документирано. Освен това успях да се добера до всичките ви банкови сметки, шест на брой. Освен очевидните нарушения за укриване на доходи, за които има обособен текст в Наказателния кодекс, срещу вас положително ще бъде отправено и обвинението за съзнателно и доброволно сътрудничество с известен оябун на Якудза. — Очите на Танака Гин бавно обходиха стаята. — Ще изгубите всичко това, Канагава-сан… Удобства, сигурност, уважавано положение в академичната общност.

Канагава потръпна, очите му овлажняха. Танака Гин прекрасно го разбираше — за човек като него удобствата и сигурността са важни неща, но най-важното е неопетнената му репутация.

— Допуснахте глупава грешка — обади се отново Никълъс. Гласът му беше преднамерено груб и заповеднически. — Сега трябва да внимавате, защото лесно бихте могли да я повторите!

— Какво искате да научите от мен?

— В прокуратурата има един човек, който е във ведомостта на Акинага, също като вас — меко промълви Танака Гин. — Искам да науча името му.

— А после?

— Няма да правим пазарлъци! — отсече Никълъс. — Въздухът тук започва да вони!

Канагава отмести поглед и облиза изпръхналите си устни.

— Трябва да ме разберете, господин прокурор — промълви той. — Тази… тази информация е единственото ценно нещо, което притежавам… Моля ви, дайте ми нещо срещу нея…

— Името!

— Хата — с отчаяние промърмори Канагава. — Човекът, който ви интересува, се казва Такуо Хата.

Танака Гин помълча, после бавно започна да се надига. Никълъс се изправи до него.

— Много добре, Канагава-сан — процеди през стиснати устни прокурорът. — От този момент нататък вие ще прекъснете всякакви връзки с Тетцуо Акинага! Никакъв контакт, никакъв сигнал от ваша страна! Имам начин да разбера, ако се опитате да го сторите… Тогава милост няма да има! Връзката между вас ще стане обществено достояние и кариерата ви ще отиде по дяволите!

— Но той ще разбере, че нещо става! — отчаяно поклати глава Канагава. — Особено ако се отдръпна рязко, както предлагате…

— Ще разбере, но късно — кимна Танака Гин. — Това са моите условия, имате свободата да ги приемете или отхвърлите…

— Искам да продължа досегашния си начин на живот — тихо отвърна Канагава.

— Той е в ръцете ви — подхвърли Никълъс и се насочи към вратата. — Съветвам ви да не забравяте, че за малко не го изгубихте…

Стълбището миришеше на дъжд и влажен цимент. Двамата се спуснаха по мокрите следи, оставени от други хора.

— Какво ще кажеш? — обади се Танака Гин. — Дали е достатъчно уплашен, за да скъса с миналото?

— Мисля, че по-скоро би дал да му отсекат ръката, отколкото да разговаря с Акинага! — категорично отсече Никълъс.

До мокрия тротоар беше паркирала голяма черна тойота. В момента, в който Никълъс и Танака Гин излязоха от входа, вратите на колата се отвориха и от нея се изсипаха четирима мъже. Двама униформени полицаи, един цивилен детектив и главният прокурор Джинждиро Машида, пряк началник на Танака Гин.

— Машида-сан!

Поздравът на Танака Гин приличаше на отдаване на чест. Изостанал крачка зад него, Никълъс ясно видя, че приятелят му светкавично оцени ситуацията, с един-единствен поглед.

— Гин-сан — поклони се официално Машида, а двамата униформени се изправиха от двете страни на прокурора. Детективът се плъзна отзад, лицето му беше възбудено като на секундант от старовремски дуел.

— Изчаках колкото можах, Гин-сан — разпери ръце Машида и леко се дръпна от пръските, излетели изпод колелата на минаваща кола. — Тетцуо Акинага е на свобода, защото адвокатите му разбиха на пух и прах обвиненията, които вие му отправихте… — Със свито сърце Танака Гин отбеляза това „вие“, а не обичайното за подобни случаи „ние“. Без съмнение появата на Машида тук означаваше опасност.

— Ще ме последвате ли доброволно, Гин-сан?

— Къде?

— В Главното управление на полицията — поясни цивилният детектив, а двамата полицаи пристъпиха крачка напред.

— Разбира се, но защо?

Детективът се приготви да отговори, но Машида го спря с едва доловим жест.

— Имаме известни подозрения, Гин-сан — меко промълви той. — Дори нещо повече — преки улики, които говорят, че Акинага има свой човек в моя отдел!

По асфалта изсъскаха гумите на още две коли, звукът беше неприятен като от раздрана женска пола. Танака Гин дълго мълча, после тихо попита:

— И вие мислите, че това съм АЗ?!

— Акинага е на свобода благодарение на пропуските във вашия обвинителен акт — сви рамене Машида. — Какво бихте си помислили вие, ако бяхте на моето място?

— Но нали именно аз го арестувах? — Танака Гин усети колко глупаво звучи този въпрос, още докато го задаваше. Цивилният детектив го гледаше с презрение, докато очите на Машида бяха заковани някъде над рамото му. На Никълъс никой не обръщаше внимание.

— Срещу вас е възбудено наказателно дело — съобщи с равен глас Машида, обърна се и пристъпи към черната тойота. Сякаш не искаше да има нищо общо с това, което предстои.

— Бихте ли се качили в колата, Гин-сан? — попита с леден тон цивилният. Танака Гин хвърли безпомощен поглед към шефа си, който остана с гръб към него.

Усетил, че приятелят му ще тръгне всеки миг, Никълъс ловко плъзна пръсти в задния джоб на панталона му и измъкна портфейла. По всичко личеше, че за известно време Танака няма да има нужда от документи. Докато там, където Никълъс възнамеряваше да отиде, официалните документи сигурно ще бъдат задължителни…

— Дръж се! — прошепна в ухото му той, но прокурорът е нищо не показа, че го е чул. Наведе се и влезе в черната тойота, по покрива на която забарабаниха ситни капчици дъжд. Униформените се изправиха от двете страни на колата, чакаха само детектива.

— Тебе те познавам — изръмжа на Никълъс той. И толкоз. В гласа му нямаше нищо. Нито раздразнение, нито някакви други емоции.

Единадесета глава

Уест Палм бийч | Токио

Тресна пистолетен изстрел, Маргарет извика и скочи от стола.

Все още беше в спалнята, в която я беше вързал Пол Киарамонте. След първия разпит на Чезаре спа в продължение на пълни седем часа. Той я развърза и й позволи да ползва тоалетната колкото пожелае, разреши й да вземе и душ. Господи, как се беше вмирисала! Чувстваше се дълбоко унижена от миризмата на страха и дълго се търка с гъбата. Приличаше на лейди Макбет, която мие ръцете си от въображаемата кръв. После разпитът продължи, но, слава Богу, вече без въжетата около китките и глезените й. Въпреки молбите й, Чезаре остана непреклонен и не й позволи да види Франсин. Сърцето й се свиваше от черно отчаяние. Детето! Как е детето? Беше ясно, че трябва да избира между живота на дъщеря си и тайните брънки на мрежата „Нишики“. И знаеше какво ще стане — ще протака колкото може, после Чезаре ще изгуби търпение и ще опре револвер в слепоочието на Франси. Тук, в тази стая, направо пред очите й. И тогава тя ще се предаде, ще му разкаже всичко…

В очите й се появиха сълзи. Доминик положително би намерил друг изход, но тя е майка. Няма начин да търси алтернативни решения, когато животът на детето й е в опасност.

През нощта се събуди и видя, че Чезаре й беше оставил дрехи. Ползвани, вероятно на любовницата му. В тях имаше нещо познато, въпреки че явно бяха предназначени за жена с руси коси, а не за брюнетка като нея. Но какво е то?

Ноздрите й потръпнаха и се разшириха. Ароматът! Дрехите бяха напоени с едва доловимата миризма на познат парфюм. На кого принадлежеше той? Цяла сутрин търси отговор на този въпрос, но не успя да го открие. Може би защото съзнанието й продължаваше да стои натикано в оловната кутия с надпис „паника“ на капака.

После се появи Чезаре. В ръцете му имаше поднос с кафе и закуска. Отново унижена, тя се нахвърли върху храната като прегладнял звяр. А той стоеше и я гледаше като дресьор в зоологическата градина.

Остана на стола, въжетата не влязоха в употреба. Разпитът продължи, скоро търпението му започна да се изчерпва. В крайна сметка скочи на крака, захвърли каничката с кафе на пода и излетя навън.

Секунди по-късно до слуха й долетя самотният пистолетен изстрел.

Скочи на крака й изтича към заключената врата, ръката й се вкопчи в бравата. Пред очите й се появи ужасна картина: Чезаре вдига пистолета и го насочва в слепоочието на Франси.

— Не, не, не! — започна да крещи тя, а рамото й потъна в солидното дърво. Блъскаше като полудяла, въпреки острата болка, пронизваща цялото й тяло. Накрая ключалката щракна, тя механично се върна на стола, на който я беше оставил Чезаре. Раменете и ребрата й пулсираха от болка, но тялото й се сви като стоманена пружина.

Чезаре застана на прага с револвер в ръка, всички мисли в главата й изчезнаха и на мястото им се появи бяло петно. Стрелна се към него с такава бързина, че той нямаше време да се отдръпне. Главата й го улучи в гърдите, револверът отлетя настрана, телата им с трясък се строполиха на пода в дневната. Ноктите й бясно се забиха в него, коляното й потърси слабините му.

Въздухът напусна гърдите му с болезнено свистене, но тя не го чу, тъй като вече беше на крака и тичаше по коридора.

— Франси, Франси!

Отваряше вратите на стаите, обхващаше за частица от секундата празнотата им, после продължаваше напред. Най-сетне се озова обратно в дневната, задъхана и обляна в пот. Очите й се спряха на прясна дупка от куршум в облегалката на дивана.

Завъртя се като фурия и впи пламтящ поглед в Чезаре, който се беше хванал за един от столовете и притискаше с длан наранените си слабини.

— Копеле мръсно!

Искаше да изкрещи тези думи, но от устата й излетя едва доловим шепот. Адреналинът напусна кръвта й в мига, в който разбра, че изстрелът не е бил предназначен за Франси. Краката й се подгънаха, тялото й безсилно се отпусна на дивана.

— Господи, мили Боже! — простена тя и отпусна глава в дланите си.

— Чукаш на погрешната врата — обади се Чезаре, лицето му все още беше разкривено от болка. — Глупаво е да мислиш, че можеш да спасиш семейството си, след като видях сметката на Тони… Отдавна трябваше да вдигнеш бялото знаме, Маргарет!

— Кога по-точно? — горчиво промълви тя. — Преди или след като твоите умници убиха шофьора направо пред очите ми?

— Престани да дрънкаш глупости! Идеята да повикаш онова ченге си беше твоя, а от Пол разбрах, че лично си очистила един от хората ми… Останах с чувството, че ти се възхищава…

Главата й отскочи нагоре, Чезаре стреснато отстъпи крачка назад. В очите й пламтеше бясна злоба.

— Престани да ме будалкаш! Планирал си тази операция далеч преди да знаеш дали ще капитулирам, или не! Защо иначе ще откраднеш фирмата ми?

— Това беше бизнес, Маргарет — сви рамене Чезаре. — Видях благоприятен шанс и се възползвах от него, нищо повече…

— Глупости! — гневно тръсна глава тя и отметна кичур коса от лицето си. — Прекрасно знаеш какво означава тази компания за мен! С ей тези две ръце съм я изградила!

— Стига вече — разпери ръце той. — Това е само една компания, за Бога!

— Тя беше въздух за мен, глупако! — стисна юмруци Маргарет. — Тя ми даваше самочувствие, тя ме направи това, което съм. Единственото нещо на света, с което се гордеех, като изключим дъщеря ми… — Махна с ръка и горчиво добави: — Всъщност защо трябва да ти обяснявам подобни неща? И след милион години пак няма да ги разбереш!

Но Чезаре я разбираше, при това много добре. На практика я уважаваше далеч повече, отколкото онзи нещастник Тони Д. Така и не можа да разбере какво толкова е видял у него Доминик. Докато тази жена беше от друго тесто. Смело се изправи насреща му, не се поколеба да стреля срещу наемните убийци, без колебание потърси помощ от полицията и ако не беше намесата на Пол Киарамонте, положително би се измъкнала… А после издържа и на психологическия тормоз.

Но сега, свита на кълбо върху мекия диван, тя вече беше в ръцете му. Достатъчно бе да вкара тук момичето и да го заплаши с физическа разправа. Куражът на Маргарет ще рухне като картонена кула…

Време е да повика Пол и да го накара да доведе момичето. Все още превит на две от жестокия ритник в слабините, Чезаре се наведе над интеркома. Натисна бутона три пъти, но Пол не се обади. Това го накара да се свърже с охраната. Заповяда им да разберат какво става.

Измина цяла вечност, преди да се разнесе жуженето на апарата. Чезаре нетърпеливо натисна копчето за връзка с ръкохватката на револвера:

— Да?

— Няма ги — уведоми го спокоен металически глас.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

— Претърсихме навсякъде — отвърна гласът, равнодушен като робот. — Къщата, имението, всичко… Киарамонте и момичето са изчезнали.

— Как е възможно това, да те вземат мътните?!

— Не зная, шефе. Те просто…

Чезаре насочи револвера в апарата, нададе гневен вик и натисна спусъка.

— Той ще убие мама!

Пол Киарамонте погледна в умните и бистри очи насреща си, въздъхна и отвърна с цялата искреност, на която беше способен:

— Не, няма да го направи!

— Глупости! — поклати глава Франси и отправи потъмнял от тревога поглед към полуголите туристи, които изпълваха тротоарите на булевард Саут бийч.

— Не са глупости — отвърна Пол. — Нима не разбираш, че ти си единственото му средство за натиск? Майка ти е готова на всичко за теб, включително и на предателство… И Гадняра го знае… — Размаха ръце и разтревожено подвикна: — Хей, я се махни от прозореца! Там си като мишена! — Изчака я да се подчини, после поклати глава. — Както ти казах, без теб…

— Без мен тя става излишна за него! — прекъсна го Франси и пристъпи навътре в хотелската стая. Обзавеждането беше в стил „арт деко“, ярките тонове на тапетите дразнеха очите. — Не трябваше да бягаме без нея!

— Възползвахме се от шанса и това е всичко! — отвърна Пол. — Така става в живота…

— Човек не бяга от хората, които обича — поклати глава Франси. — При никакви обстоятелства!

— Това можеш да го кажеш на баща ми — горчиво се усмихна Пол. — Той избяга от мен и мама в момента, в който стана напечено…

— Значи това е причината да се отнасяш гадно към фамилията Абриола, въпреки че са те имали за свой син?

Той натика ръце в джобовете на панталона си и замълча.

— Нима не разбираш? — меко промълви Франси и изви глава да го погледне. — Без мен мама няма да каже на Чезаре абсолютно нищо. Той ще се вбеси и животът й няма да струва пукната пара!

Пол безгласно я прокле, погледът му стана мрачен.

— Май подценяваш шансовете й, а? — изръмжа той.

— Може би — кимна тя. — Ами ако грешиш? Чезаре изобщо не е от класата й…

Той тъкмо си помисли, че това заключение има всички шансове да излезе вярно, когато следващите й думи го накараха да подскочи:

— Трябва да се върнем там!

— Какво?! Не те чух добре! Нима каза „трябва да се върнем там“?!

— Точно така — кимна Франси. — Трябва да се върнем и да освободим мама.

Очите му сякаш щяха да изскочат от орбитите си.

— Ти луда ли си?! Никого няма да освободим, най-много да получим по един куршум между очите!

— Няма — тръсна глава тя. — Чезаре ме иска жива.

— Как не, разбира се, че те иска жива… — извърна очи към тавана Пол. — Ние пък искаме да си далеч от него, нали? Можеш да си представиш какво ще стане, ако се върнем… — разпери ръце, сякаш искаше да се оплаче някому от хлапашкото й поведение.

— Това не е задължително.

— Какво?! — главата му се завъртя толкова рязко, че чак прешлените му пропукаха.

— Имам една идея — отвърна Франси и слезе от прозоречния перваз. — Защо не ме изслушаш?

— Не искам да те слушам — мрачно отвърна Пол. — Ако не тръгнем веднага за летището, Гадняра положително ще ни открие… Нали сама поиска това?

— Е, признавам, че идеята ми не беше добра — отвърна Франси и го придърпа на леглото до себе си. Беше покрито с абстрактно нашарена кувертюра, наподобяваща футуристичните архитектурни творения на Франк Лойд Райт[2]. — Но за сметка на това идеята да се върнем е отлична!

— Да не си се побъркала? Там гъмжи от охрана! Как си въобразяваш, че ще се промъкнем?

— Никакъв проблем, сами ще ни пуснат — усмихна се Франси. — Слагаш пистолета си на челото ми и казваш, че съм избягала. Успял си да ме хванеш и се връщаш…

— Добре, генийче — въздъхна с отчаяние Пол и отпусна ръце на бедрата си. — А после?

— После вземаме мама и пак изчезваме.

От гърдите му се откърти дълбока въздишка:

— И през цялото време Гадняра стои и гледа сеир, така ли?

— Не, разбира се — отвърна Франси, постави палеца си перпендикулярно на изпънатия показалец и добави: — Той ще се опита да ни спре, а ти ще го застреляш.

— Надценяваш ме, хлапе — засмя се Пол.

— Значи нямаш дупе, а? — присви очи момичето.

Пол подскочи.

— За Бога, няма ли да престанеш да говориш като… като…

— Като какво? — ледено го изгледа тя.

— Като някакъв хлапак от улицата, дявол да го вземе! — размаха ръце той. — Защо не се държиш като момиче?

— Джаки правеше ли го?

Той облиза пресъхналите си устни:

— Какво да прави?

— Да се държи като момиче…

— Разбира се! — троснато отвърна той. Това беше лъжа, и двамата го знаеха. Пол разроши косата си и отчаяно промърмори: — Господи, откакто те срещнах, животът ми се превърна в истински ад!

— Не е вярно. И преди това е бил ад… — тя стана и пристъпи към малкия бар. — Искаш ли нещо?

— Да не съм луд — промърмори Пол. — Не видя ли шибания им ценоразпис? Шест долара за една кока-кола! Разбойници!

— Какво ти пука? — усмихна се тя и му подхвърли бяло-червената кутийка, а за себе си избра диетична кока-кола. — И без това нямаш много шансове да стигнеш до плащане!

Той се засмя, металните езичета изпукаха почти едновременно. Отпи едра глътка, течността се плъзна в гърлото му почти като бира. Истината беше, че много му се искаше да удари едно сериозно питие, но в компанията на момичето не можеше да си позволи това. Знаеше, че е глупаво, но беше безсилен да го преодолее. Сякаш Франси бе собствената му дъщеря…

— Откъде толкова акъл? — вдигна очи той.

— Няма такова нещо — отвърна тя и облиза с език капчиците по капачето на кутийката. — Просто пораснах преди другите… Помагаха ми. Майка ми, чичо Лю… А и сестра Мери-Роуз също… Твоята Джаки… — кръстоса крак върху крак и се загледа в голите пръсти. — Отначало я мразех… Истински малък Хитлер, така се оплаквах на мама… Държеше на правилника и дисциплината, останалото беше без значение. „Сбъркала си си професията — рекох й веднъж. — Трябвало е да станеш надзирателка в затвор!“ — очите й бавно се вдигнаха към лицето на Пол. — И знаеш ли какво ми отговори? „Беше крайно време да ми направиш някакъв комплимент…“ Представяш ли си? Побеснях! Замерих я с първото нещо, което ми попадна подръка — някаква гипсова статуетка на Дева Мария… Пръсна се на хиляди късчета.

— Това не е хубаво — поклати глава Пол.

— Ти мислиш така — отвърна Франси и отпи глътка диетична кола. — Но сестра Мери-Роуз нито веднъж не се ядоса, нито веднъж не ми повиши тон… Сега вече си давам сметка, че е постъпвала умно… Разбрах, че не мога да я изкарам от търпение, и престанах да се заяждам с нея… — Отпи нова глътка и поклати глава. — Но това свърши работа само наполовина… Всичко си дойде на мястото едва когато разбрах, че нито веднъж не се е оплакала на мама… „Сестра Мери-Роуз казва, че си истинско ангелче — рече ми един ден мама. — Много бих искала да науча как е стигнала до подобно заключение.“ Тогава разбрах — каквото и да върша, сестра Мери-Роуз е на моя страна. Стана ми приятно. За пръв път мама ме заведе при нея, когато бях на осем години, оттогава нататък я виждах редовно… После се разболях от булимия… Една гадна болест, която те удря право в главата, знаеш… И имах нужда от човек, който да не ме съди…

— Но все пак тя ти е налагала някакви правила…

— Вярно е, но тези правила не бяха нейни. Бяха правилата на Бога — Франси събра длани, сякаш й предстоеше молитва. — Когато разбрах, че сестра Мери-Роуз няма свои правила, аз се влюбих в нея! Тя беше човек от моята кръвна група… — На лицето й се появи сконфузена усмивка. — Представяш ли си? Една монахиня. Но тя беше единственият човек, с когото можех да разговарям, преди да се появи чичо Лю…

— Това трябва да е Лю Кроукър, някогашното ченге…

— Познаваш ли го?

— Не, чувал съм името му от Гадняра… — Пол замълча за момент, после вдигна глава: — Според теб той е добър човек, така ли?

— О, да! — светнаха очите на Франси.

Пол се надигна, остави недопитата кола на барчето и изтри ръцете си в панталона. После извади пистолета, провери пълнителя и то тикна обратно в кобура.

— Може и да съм се побъркал — промърмори той и погледна момичето в очите. — Но давай да вървим и да измъкнем майка ти от ръцете на онези разбойници!

На лицето му се появи характерната крива усмивка, а Франси имаше чувството, че това е най-прекрасната усмивка, която беше виждала в краткия си живот.

— Много си хубав!

Никълъс се усмихна на слабичкия европеец с късо подстригана коса и чувствени устни.

— Искаш ли да дойдеш с мен? Зад ъгъла има един хотел, който предлага прекрасни условия за любов!

— Съжалявам — отвърна Никълъс. — Вече имам насрочена среща.

— Тогава ще го отложим за друг път — въздъхна европеецът и се насочи към следващата си жертва.

Никълъс влезе в бара и си поръча уиски със сода. Заведението се наричаше „21 рози“ и беше любимо място за среща на педерастите от Шинжуку. Не се смути от многобройните погледи, които се насочиха към него, тук се чувстваше в безопасност. „Наншоку“ — любовта между мъже, имаше дълбоки корени в японската история. Тя се беше породила през средните векове в самурайските среди. Тогава е било популярно поверието, че любовта към жената е слабост, от която всеки истински мъж трябва да се срамува. Проявата на чувства към мъж или момче вероятно се е прехвърлила тук от древна Гърция, където мъжкото тяло е било обект на особена почит. В Япония тази почит се разпространява от многобройните будистки монаси, нахлули от Континентален Китай.

Никълъс плати питието си, опря гръб на бара и бавно огледа заведението. Доста хора знаеха, че Такуо Хата прекарва поне два дни от седмицата в подобни бардаци. Преди да дойде тук, беше позвънил в дома му, жената на прокурора потвърди, че Хата е излязъл и сигурно ще се забави. „21 рози“ беше четвъртото педерастко свърталище, в което влизаше. На малкия дансинг танцуваха плътно притиснати мъже, край стената в дъното открито се опипваха. Заведението беше задимено и полутъмно, в атмосферата се долавяше нещо като отчаяна разруха, което очевидно допринасяше за настроението на посетителите.

Никълъс получи още две предложения и едно недвусмислено опипване преди откъм тоалетната да се появи мъж, който отговаряше на описанието на Хата. Насочи се натам, с мъка пробивайки си път между запотените тела на танцуващите двойки. Някой опипа задника му, а мъж с лице на дребен чиновник пусна кавалера си и направи опит да го целуне по устата.

Успял да се измъкне невредим от разгорещените педерасти, той се озова в далечния край на бара и с удовлетворение установи, че човекът наистина е Такуо Хата. За нещастие обаче Хата го забеляза почти в същия миг. Очите зад дебелите стъкла на очилата се ококориха, ръцете му разблъскаха двамата младежи, които го опипваха по задника, краката пъргаво го понесоха към изхода.

Успя да изскочи навън, преди Никълъс да го докопа, пъргав като горски елен. Никълъс си пробиваше път в обратна посока с чувството, че стъпва сред подвижни пясъци. Използваше цялата сила на раменете и лактите си и най-сетне беше изхвърлен по посока на вратата.

Изскочи на тротоара тъкмо навреме, за да види как Хата отваря задната врата на голям черен мерцедес, който чакаше край тротоара с работещ мотор. Нададе предупредителен вик, Хата вдигна глава и страхливо се огледа. В следващия миг вече беше във вътрешността на лимузината. Гумите изсвириха и колата стремително потегли. Бронята й закачи минаващо край нея такси, което се завъртя и задръсти движението. Шофьорът направи бърза маневра и отново даде газ. Но Никълъс вече беше успял да се вкопчи в рамката на отворения страничен прозорец.

Зад волана на мерцедеса седеше кльощав якудза, който очевидно беше майстор в занаята си. Видял неканения гост, той рязко нави волана и тялото на Никълъс се размина на милиметри със стоманената каросерия на тежък камион, който се движеше насреща. Разнесе се пронизителен вой на сирена, мерцедесът се разлюля на пружините си и стремително полетя по мокрия асфалт. Бандитът зад волана продължаваше да криволичи, обувките на Никълъс дращеха асфалта, тялото на прокурора безпомощно се мяташе из купето.

Колата навлезе в остър ляв завой и Никълъс моментално използва инерцията, за да се хване по-здраво. В следващия миг периферното му зрение улови нещо тъмно и зловещо, което стремително се приближаваше. Изви глава и успя да зърне тясната алея, към която се бяха насочили. Светкавично си даде сметка, че не може да остане на мястото си, тъй като ширината на алеята надвишаваше тази на мерцедеса едва със сантиметър-два.

Навлизането в алеята беше отбелязано с разклащане и остър удар в близката стена. Единият фар примигна и угасна. Време за губене нямаше. Никълъс отпусна крака, петите му влязоха в болезнено съприкосновение с асфалта и отново отскочиха. Повтори упражнението и този път тласъкът беше достатъчно силен, за да го отхвърли към покрива на колата.

Мерцедесът се стрелна в алеята, разлетяха се искри, разнесе се остро скърцане на метал. Легнал по корем, Никълъс се държеше с върховете на пръстите си за металната обшивка на предното стъкло.

Оглушителен трясък го накара да отскочи встрани, пръстите му почти изпуснаха обшивката. В средата на покрива зейна грозна дупка с остри като бръснач краища. Този мръсник стреля по мен! Сви се на топка и се претърколи назад секунда преди появата на втората дупка в ламарината.

Бандитът остави пистолета до себе си, стисна волана с две ръце и скочи на спирачките. В очите му проблесна триумф, тъй като тялото на Никълъс стремително се претърколи напред и падна пред колата. Посегна към пистолета, но вече беше късно. Оцелял по магически начин, Никълъс връхлиташе срещу него. Нямаше какво друго да прави, освен да натисне педала на газта. Алеята беше прекалено тясна, Никълъс нямаше къде да се скрие. Разкривил устни в жестока усмивка, бандитът вече предчувстваше удоволствието. Обичаше тъпия звук от съприкосновението на метала с човешкото тяло, но още повече харесваше чувството на радостна възбуда, което придружаваше този миг…

Но тялото на Никълъс полетя срещу стъклото с краката напред, бандитът инстинктивно се дръпна към облегалката. На задната седалка Хата нададе вик на ужас. Вниманието на якудза беше отклонено само за миг, но той се оказа достатъчен за Никълъс, чийто втори ритник най-сетне проби здравото трипластово стъкло. Блестящи като скъпоценни камъни частици се посипаха в скута на бандита, той насочи пистолета си срещу връхлитащата фигура и слепешком натисна спусъка.

Никълъс усети горещия полъх на куршума, ушите му писнаха от оглушителния изстрел. Усети как якето на рамото му се опъва, сякаш го беше закачил за бодлива тел. Тялото му продължи движението си напред и почти достигна седалката. Бандитът скочи на спирачките — колкото да се защити, толкова и за да затрудни движенията на противника. Тялото на Никълъс политна и се удари в арматурното табло. Главата му тресна бутоните на компактдиска, краката му се оплетоха в лоста на скоростите.

Болката в ребрата му беше толкова остра, че той неволно изпъшка. В устата му се появи металически вкус, по-скоро усети, отколкото почувства удара на противника си. Направи опит да се претърколи встрани, но стигна едва до жабката.

Очите на якудза се оцъклиха от резкия приток на адреналин. Беше млад човек, най-много на двадесет и три-четири години. Вените отчетливо изпъкваха по гладко обръснатата му глава. Никълъс видя неестествено разширените му зеници и веднага разбра, че е дрогиран, вероятно с кокаин. На това се дължеше и свръхчовешката му сила…

Онзи се приготви да нанесе нов удар, този път насочен към шията му. Никълъс не направи опит да го блокира, просто защото прецени, че няма достатъчно място. Вместо това се надигна и сграбчи ръката му. Ръкавът се дръпна нагоре, откривайки част от сложна татуировка „иризуми“. Ако можеше да я види цялата, без съмнение щеше да разбере към кой клан принадлежи младият бандит.

Но в момента имаше други грижи. Възползвайки се от по-изгодната позиция, якудза изви китката си и рязко натисна надолу, опитвайки се да прикове Никълъс в пространството между седалките. В очите му се появи неясно учудване, когато Никълъс вдигна крак и заби коляно в ребрата му. Разнесе се остро изпукване, учудването отстъпи място на недоверие и разочарование. Така хлапакът прие тъжния факт, че няколко от ребрата му са счупени.

После в очите му се появи бяс, силата му сякаш се утрои, подпомогната от наркотиците. В ръката му проблесна къс нож, тялото му се устреми напред, станало безчувствено към божата.

Нападението беше толкова стремително, че острието потъна в рамото на Никълъс миг преди лакътят му да се забие в адамовата ябълка на якудза. Успя да избегне втория удар благодарение на гъвкавостта си, а и бандитът го нанесе слепешком, почти задавен от удара в гърлото. Лостът за скоростите се отмести, ножът потъна дълбоко в кожата на седалката. Никълъс реши да използва долната част на тялото си, но това се оказа грешка. Кракът на младежа се отдръпна от спирачката и рязко натисна газта. Мерцедесът се стрелна напред сред рояк от синкави искри и оглушително стържене.

Откъм задната седалка се разнесе уплашеният писък на Хата. Никълъс направи опит да хване волана, но с това даде възможност на якудза да измъкне ножа от седалката и да го насочи към корема му.

Останал без контрол, мерцедесът най-сетне напусна тясната алея, блъсна паркиран наблизо нисан и отскочи към тротоара. Пешеходците се разбягаха с гневни викове, последва ги още по-гневен хор от клаксони.

Острието на ножа беше толкова близо до шията на Никълъс, че той почувства топлината му. Направи отчаян ключ с двете си ръце, китката на бандита се прекърши и безсилно увисна. От устата му се изтръгна вик на болка, но Никълъс не му даде време да се осъзнае и заби лакът в носа му. Рукна фонтан от кръв, тялото на шофьора политна и безсилно се отпусна върху волана.

Никълъс го дръпна назад и направи опит да изрита крака му от педала за газта. Съумя да насочи колата обратно към уличното платно и се понесе срещу движението към светофарите на Мейжи-дьори. Плувна в пот, но краката на бандита отказваха да се помръднат. В главата му изведнъж се появи неясно бучене. Не, изкрещя безмълвно той. Не сега, за Бога! Направи отчаян опит да прогони тъмната вълна на Кшира, която заплашваше да погълне съзнанието му. Това му костваше огромна душевна енергия, за момент вероятно припадна… Когато отвори очи, колата беше само на няколко метра от тежък камион с ремарке, запълнил кръстовището. Никълъс се отказа да стигне до педалите. Ръката му светкавично премести лоста на скоростите в неутрално положение, после завъртя ключа и изгаси мотора.

Камионът нарастваше срещу тях с мълниеносна скорост, огромен като жилищен блок. Макар и с изключен двигател, мерцедесът продължаваше да се носи напред по инерция. Никълъс се надигна и рязко дръпна волана. Колата направи завой от 180 градуса, очите му се наляха с кръв от огромната центробежна сила. Хата продължаваше да крещи от ужас на задната седалка, светът се превърна в едно блестящо огнено кълбо… Цветовете на неоновите реклами се сляха, оформяйки нова и странно променена реалност. Всичко това продължи едва стотна от секундата, но чувството за пълна свобода беше главозамайващо. Никълъс усещаше единствено ударите на сърцето си, дори за миг не му мина през ума, че се намира в смъртна опасност…

После мигът отмина и колата се тресна в тежкия камион. Ударът беше страничен и не особено силен, но Хата се блъсна в облегалката до главата на Никълъс и той замалко не си прехапа езика. Инерцията се стопи, ръцете му механично завъртяха кормилото към близкия тротоар. Мерцедесът се блъсна в него, разклати се и най-сетне спря.

Вонята във вътрешността на купето беше нетърпима. Пропукването на изстиващия мотор бързо потъна във воя на приближаващи се сирени и тропота на крака по бетонния тротоар. Никълъс с мъка извърна глава и видя Хата между седалките. Дишаше с усилие, по лицето му се търкаляха едри капки пот. Цялата задна седалка беше покрита със съдържанието на стомаха му.

Сирените бързо се приближаваха. Никълъс грабна ножа и разцепи ръкава на бандита до себе си. Пред очите му блесна сложно, почти фантастично „иризуми“. Запаметил отличителните знаци на клана, Никълъс излезе от колата и отвори задната врата. В същия момент пристигнаха ченгетата. Той бръкна в джоба си и им показа служебната значка на Танака Гин, после хвана Хата за яката и безцеремонно го издърпа навън.

Капчици дъжд разхладиха челото му, благословени като ангелска целувка. Въртящите се светлини на полицейските коли започнаха да привличат зяпачите. Част от униформените ченгета се заеха да ги разпръскват, други обърнаха внимание на задръстеното движение. Двама-трима останаха в близост до Никълъс и очевидно очакваха някакво обяснение. Появи се линейка, червената лампа на покрива й превърна пресечката в истински карнавал. От нея слязоха хора с бели престилки и невъзмутимо се насочиха към сгърченото зад волана тяло на младия бандит. Никой не погледна Никълъс, никой не му предложи помощ.

Очите му се сведоха към черните следи върху асфалта, покрити със ситни дъждовни капчици. Измина доста време, преди да установи, че те са негово дело. Умът му бавно възвръщаше нормалното си състояние. Напълни дробовете си с хладния нощен въздух, наведе се към Хата и тихо прошепна:

— Сега си в ръцете ми, изменник! Ще правиш каквото ти заповядам, иначе веднага те предавам в ръцете на полицията! Ясно ли е?

Хата кимна, лицето му стана още по-бледо. Никълъс се извърна към търпеливо чакащия сержант и каза:

— Готов съм да направя изявление.

Дванадесета глава

Уест Палм бийч | Токио

Двама широкоплещести здравеняци с 38-калиброви револвери подмишниците нахлуха като фурии в стая 421 на хотел „Авамарин“ в Саут бийч. Револверите се озоваха в ръцете им още в мига, в който краката им стъпиха на мокета. Единият огледа банята, другият се зае със стенните гардероби, като не забрави да надникне и под леглото.

Чезаре Леонфорте и Веспър влязоха едва когато първият надникна, през вратата и кимна с глава.

— Къде е малкото борсуче? — навъсено изръмжа Чезаре.

Никой не разбра кого има предвид — момичето или Пол Киарамонте.

— Как ви се изплъзнаха, да ви вземат мътните? — извърна се към единия от здравеняците той. Беше тип с близко разположени очички и мазна къдрава коса.

— Рече, че хлапето иска диетична кола и тя го повлече към кухнята на дома за гости — отвърна мазният, все още запъхтян от тичането до четвъртия етаж. Шефът и мадамата му бяха взели асансьора. Потеше се обилно и беше ядосан, че не откриха никого. Револверът в ръката му нетърпеливо се поклати, сякаш искаше на всяка цена да гръмне по някого.

— Прибери шибаната ютия! — гневно го изгледа Чезаре. — По хлебарките ли ще стреляш, тъпако?!

— Добре де — изръмжа горилата, тикна оръжието под потната си мишница и продължи: — Почнахме от кухнята… Нямаше ги, затуй излязохме навън… Никой нищо не беше видял… Ни момчетата, ни кучетата… — Приведе рамене и виновно добави: — Кво можехме да направим?

Чезаре изобщо не си направи труда да отговаря на тъпия въпрос, очите му се насочиха към барчето.

— Обикновена и диетична кола — установи той и поклати глава. — Били са тук!

— Никой не ги е видял да излизат! — напомни му Веспър.

— Така е — изръмжа той и веждите му се сключиха в една линия. — Защо изведнъж са се разбързали, да ги вземат мътните?

— Да вървим да ги търсим! — изръмжа единият от здравеняците, очевидно изгарящ от нетърпение да използва револвера си.

— Имаме хора на летището, автобусните терминали и железопътните гари — промълви сякаш на себе си Чезаре. — Агенциите за коли под наем са предупредени да сигнализират веднага, ако мъж с отличителните белези на Пол се опита да наеме кола. Остават само две възможности — да свият превоз или да купят кола на старо… Но и двете ги изключвам, защото Пол не е толкова глупав да рискува с кражба, а мангизи за покупка няма…

— Все още не знаем дали е избягал заедно с хлапето, или просто се опитва да го открие — напомни му Веспър.

— Заедно са — промърмори Чезаре и махна с ръка към кутийките кока-кола на барчето. — Не зная какво е намислил Пол, но ще го накарам да съжалява! — ръката му направи къс, повелителен жест. — Вие двамата почвате оглед на квартала! Искам да проверите всяка кръчма и всеки хотел в периметър от осем пресечки. Едва ли са отишли далеч, след като от администрацията твърдят, че не са напуснали…

— Акинага не вдига телефона, което означава, че не иска да го безпокоят или го няма — промърмори Хата и окачи слушалката на автомата. Натика ръце дълбоко в джобовете на панталона си, подметките му изскърцаха върху асфалта. — Ако второто е вярно, значи е в „Запален от двата края“…

— Искам да го открия, при това тази нощ — изръмжа Никълъс. — И няма да те изпусна от очи, докато не ме заведеш при него!

Стояха на тротоара близо до пресечката на Мейжи-дьори с Ясукун-дьори, очите на Никълъс бавно оглеждаха размитите от дъжда неонови реклами.

— Какво представлява „Запален от двата края“? Гей бар или заведение за стриптийз?

Хата се поколеба и Никълъс мрачно го изгледа.

— Частен клуб, в който се предлага и стриптийз, но много специален — побърза да отвърне той. — Достъп до него имат само хора с членски карти, повечето от тях са важни личности…

Никълъс продължаваше да наблюдава улицата, очите му търсеха големи лимузини с якудза зад волана. Една среща с подобна кола му беше повече от достатъчна, нямаше никакво желание за втора. Беше ясно, че Хата е поставен под наблюдение и закрила, отстраняването на първия бодигард навеждаше на мисълта, че съответният клан на Якудза ще направи необходимото да го снабди с нов… „Запален от двата края“… Странно име за нощен клуб. Но още по-странно беше, че именно пред входа на този клуб беше съсечен Изе Икудзо… Показно убийство, вероятно дело на самия Майкъл Леонфорте.

— Важни личности? — повтори замислено той. — Какво имаш предвид?

Хата отново се поколеба. Външният му вид беше ужасен, от тялото му се разнасяше отвратителна миризма. Никълъс умишлено не му даде възможност да се приведе в ред. Понякога унижението е най-доброто средство за душевно пречистване…

— Знаеш какво — най-сетне отвърна Хата. — Политици, висши чиновници, бизнесмени… Не се допускат хора на заплата… — Това означаваше, че клубът е табу за държавни служители от среден и дребен калибър. — „Запален от двата края“ е клуб за избрани, там се срещат само хора с истинска власт… Именно по тази причина Акинага го е превърнал в нещо като втори дом…

Умът на Никълъс напрегнато работеше. Нещо не беше наред, усети го още в момента, в който Хата неохотно призна за тайните си връзки с Тетцуо Акинага. Онзи беше оябун на клана Шикей, докато татуировките на бодигарда с мерцедеса сочеха, че той принадлежи към клана Ямаучи. След убийството на Таши Шидаре — оябун на Ямаучи, кланът се управляваше от тримата му помощници заедно, тъй като никой от тях нямаше достатъчно подкрепа за самостоятелно управление. Дали Акинага е решил да погълне Ямаучи? Според някои слухове той имал сериозни намерения да наследи Шидаре, освен това вече беше направил един опит за премахването на самия Никълъс.

— Значи Акинага е редовен посетител на „Запален от двата края“ — промърмори той. — А останалите оябуни?

— Естествено — кимна Хата. — Почти всички са членове. Също и няколко от помощниците им…

Късчета от мозайката продължаваха да плуват в мрака, но някои от тях бавно лягаха по местата си.

— И ти ли си член?

Хата се поколеба, после неохотно кимна с глава.

Никълъс мълчаливо наблюдаваше сребърните дъждовни струи, които шибаха ярко осветените витрини на Шинжуку.

— Заемаш достатъчно важен пост, за да поддържаш връзка с Акинага — промълви най-сетне той. — Знаеш къде можеш да го откриеш, сега ще видим дали те познават там.

Разбира се, Хата наистина се оказа член на клуба. При това достатъчно популярен, за да не показва картата си. А Никълъс беше помолен да остави името си. Той се представи като Майк Леонфорте, после и двамата получиха пластмасови карти с лазерен код.

— Защо ме доведе тук? — просъска Хата, докато се спускаха по каменните стъпала, излъскани от дългогодишна употреба. — Нещата могат да станат доста сложни!

— Сигурно — сви рамене Никълъс. — Но именно тук си планирал отстраняването на Танака Гин, нали? Значи е редно да довършиш започнатото дело…

Стълбището се осветяваше от неонови тръби, скрити зад метални решетки. Неприятно ярката светлина превръщаше кожата им в болезнено бледа материя, сякаш бяха мъртъвци. Долу гърмеше оглушителна рок музика, вибрациите й проникваха в краката им направо през каменните стъпала.

Стълбата свърши, пред очите им се разкри дълъг и тесен коридор, далечният му край тънеше в мрак. Подът беше покрит с леко извити дялани камъни, по стените се плъзгаха водни струи, събираха се в нещо като плитки канавки и изчезваха незнайно къде. На сводестия таван бяха окачени слаби електрически крушки в метални решетки. Всичко това напомняше за някаква естествена пещера, вероятно разположена точно над тунелите на метрото.

Приближиха се към тежка метална врата, която наподобяваше вход на древен замък. Зад нея седеше огромен борец сумо, който лениво се изправи и пое пластмасовите им карти през решетките. Вкара ги в някаква машина до себе си, решетъчната врата щракна и се отвори. Борецът мълчаливо им върна картите и отстъпи встрани.

Музиката беше оглушителна, задъхана като ритуалните ритми на индианско племе. Пробиха си път между тълпата разгорещени танцьори и се озоваха в продълговато помещение с нисък таван. Топлината и влагата на стотици човешки тела се стелеше над масите като тропическа мъгла. Пронизваха я разноцветни прожектори, над всичко доминираше музиката — някаква странна, но възбуждаща комбинация от джаз, бибоп и рап… Приличаше на вятър, който свири сред стеблата на млада бамбукова горичка…

Докато следваше Хата по петите, Никълъс бавно оглеждаше лицата на присъстващите. Разпозна министъра на финансите, министъра на търговията и индустрията, шефовете на търговската и промишлената камари… Спря да запаметява лицата на известните личности, когато видя министъра на външната търговия, заобиколен от цяла тълпа политици. Тук бяха водещи фигури от Либерално-демократическата партия, Социалистическата партия, имаше представители и на новосформираната Аграрна партия, начело със заместник-министъра на правосъдието. Между тях се виждаха президенти на големи международни компании, имаше и достатъчно представители на Якудза…

Никълъс се насочи именно към последните, очаквайки да открие и Тетцуо Акинага. Един младолик оябун, когото не познаваше, беше потънал в оживен разговор с директора на отдел „Хранителна промишленост“ в Министерството на търговията. Каква ли сделка се уговаря, запита се той и стисна ръката на Хата, който очевидно искаше да се смеси с тълпата и да изчезне.

— Къде е Акинага? — просъска той.

— Не зная — сви рамене прокурорът. Наложи му се да крещи, за да бъде чут.

Приближиха се към извит бар, пред който се трупаха клиенти — все видни представители на индустрията, висшата бюрокрация и подземния свят. Имаше нещо обезпокоително в свободното им, очевидно приятелско общуване, във веселите подвиквания и честите наздравици.

— Всяка нощ ли е така? — попита Никълъс.

Хата мълчаливо кимна с глава.

Какви сделки се сключват тук, неволно се запита Никълъс. Очевидно именно в това подземие се вземат важните решения за бъдещето на страната, докато дебатите в парламента са сухи и скучни, предназначени единствено за обществена консумация. Тук пулсира могъщото сърце на Япония, консервативно, хладно, затворено… То няма нищо общо с приказките за реформи, течащи като пълноводна река от парламентарната трибуна и предназначени за тълпата наивни и лековерни избиратели. Тук се сключват реалните сделки, участници в които както винаги са представители на железния триъгълник от бизнесмени, политици и висши администратори. Тук се уговарят взаимни отстъпки и облекчения, създават се съюзи и приятелства, разменят се огромни парични средства. Оттук тръгва мрежата на връзки и предпочитания, която покрива цялата страна и без която нищо не може да бъде постигнато. Хората сред тези стени, якудза или не, си препредават властта като вълшебен амулет, за тях невъзможни неща няма…

Оглеждайки тълпата, Никълъс изведнъж усети как тялото на Хата се стяга. Не извърна глава, само леко отмести очи и ги насочи натам, накъдето гледаше прокурорът. Отначало видя само мъглата от тютюнев дим, сред която се мяркаха телата на посетителите. Опипа полумрака с поглед и отвори танжинското си око точно навреме, за да усети как нещо тъмно и неясно започва да му се изплъзва. Опита се да го проследи, но наоколо действаха прекалено много дразнители, танжинското му око започна да се затваря…

Тогава се случи нещо странно. Вместо обичайния непрогледен мрак, който настъпваше след затваряне на танжинското око, в душата му се развихри истинска буря. В черепа му бръмнаха десет хиляди пчели, сърцето му неволно се сви пред могъщата приливна вълна на Кшира. Но този път жуженето продължи кратко, на негово място изплува тихият глас на Кисоко: Остави се на мрака…

Послуша го, мракът стремително настъпваше. Оглушителната човешка глъч се стопи и изчезна, замести я дълбока тишина. Никълъс чакаше. Някъде далеч, в покрайнините на езерото от кънтяща тишина, изведнъж проблесна сребърна искра — сякаш палава риба изскочи на повърхността, плесна с опашка и изчезна. Мракът се раздвижи и започна да фосфоресцира. Никълъс с учудване установи, че се движи. Плъзгаше се между хора, потънали в сериозни разговори, в приятелски прегръдки и напрегнати преговори… Усещаше скритите помисли на всеки един от тях, изкусните капани, които си поставяха, задните им мисли… Усещаше фалша на току-що сключени споразумения и опасни съюзи.

Вървеше сред този вулкан от човешки чувства и теглеше след себе си Хата, превърнал се в блееща овца, която ще бъде продадена на пазара…

Черната вълна на Кшира го насочи към Тетцуо Акинага. Позна го с душата си, сякаш Кшира го беше белязала е яркия си знак. Вървеше към него бавно, но неотклонно. Приближаваше го от такъв ъгъл, който изключваше бягството. Когато фигурата на оябуна най-сетне се появи в полезрението му, той стисна ръката на Хата и тихо промълви:

— Това е краят…

Беше на крачка от оябуна, можеше да го докосне с ръка. Притегли Хата до себе си, просто за да предотврати всякакви изненади, Акинага беше потънал в сериозен разговор с един от ръководителите на Аграрната партия и с Канзай Митцуи — кандидата за премиерския пост, който се радваше на подкрепата му. Очевидно не беше забелязал сложните маневри на Никълъс, пътят за евентуалното му отстъпление скоро щеше да бъде окончателно затворен.

Насочил цялото си внимание към Акинага, той изведнъж чу името си, произнесено на висок глас. Потръпна като улучен от куршум, извърна се наляво и срещна очите на Хонико.

— Никълъс! — извика тя. — Никълъс!

В същия миг отдясно настъпи раздвижване, Хата изкрещя и се блъсна в него, буквално вдигнат във въздуха. Плисна гореща кръв, тялото му рязко се завъртя и почти падна върху Йоши, който напрегнато дишаше в лицето му. Хата се гърчеше като риба на въдица, кръвта от гърдите му бликаше като фонтан.

Йоши изръмжа и отново го блъсна към Никълъс. В този момент Кшира го предупреди, че Акинага напуска мястото си и тръгва към един от изходите, точно зад гърба му.

Никълъс отстъпи крачка назад, ръката му не изпускаше Хата. Дългото острие на ножа се измъкна от слабините на нещастника, кръвта бликна с нова сила. Никой не им обръщаше внимание. Посетителите продължаваха да разговарят и танцуват, сякаш нищо не беше се случило.

— Хонико! — извика Никълъс и пусна тялото на Хата. Докопа ръцете й и започна да я придърпва към себе си. — Йоши наръга Хата-сан, а аз мислех, че ще нападне мен!…

Очите й бяха широко отворени.

Никълъс се извърна и видя, че висока жена се беше навела над Хата и полагаше главата му в скута си. По дрехите й имаше кръв. Тя бавно вдигна глава и впи блестящите си зеленикави очи в лицето на Никълъс. Господи, какво търси тук Светата майка, смаяно се запита той.

— Погрижи се за него! — извърна се той към Хонико. — Извикай доктор или линейка, а най-добре и двете!

Приведена над ранения Хата, Хонико вдигна глава:

— А ти къде отиваш?

Но Никълъс вече се беше стопил в тълпата.

Подмладен поне с десетина години, със скромен и незабележим вид, Лю Кроукър се насочи към имението на Чезаре Леонфорте в товарния отсек на жълто-зеления микробус на фирмата „Амазония“, поела ангажимента за ежедневната доставка на свежи цветя в голямата бяла резиденция. Рико Лемон — специалистът по дегизировка, се беше оказал прав в твърдението си, че дори и майка му не би го познала. Характерните черти на лицето му, особено тези около носа, устата и челото, бяха майсторски променени с помощта на подплънки от мека гума. Прилягаха му отлично благодарение на „посмъртната“ маска, която Лемон не забрави да снеме от лицето му.

— Тези бебчета издържат на доста голяма топлина, но все пак се нуждаят от известно притискане — предупреди го Лемон. — Затова ще те посъветвам да избягваш слънцето, особено по пладне… Каквото и да правиш, не натискай лявата част на носа си. Освен ако не искаш подкрепления, разбира се…

Както обикновено, микробусът премина през отворения портал и спря. Охраната получи възможност да огледа стоката, а кучетата — да подушат придружителите й. В един кратък, но изпълнен с напрежение миг Кроукър изпита паническото чувство, че приближаващото се куче ще подуши гумата върху лицето му и ще вдигне тревога. Оказа се обаче, че интерес към него проявява не огромният пес, а един от пазачите — едър мъжага с космати, подобни на лопати ръце.

— Морти е в отпуска — уведоми го шофьорът на микробуса.

— Аха — промърмори Косматия и впи очи в лицето на Кроукър с такова внимание, сякаш новодошлият се готвеше да оспори завещание в негова полза. — И къде се запиля тъпият Морти? Сигурно чак в Аляска, само там може да се спаси от шибаната жега!

— Заведе децата си в Дисниленд — отвърна шофьорът.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? — изви вежди Косматия. — Нали старият Морти беше заклет ерген?

— Бъркаш — спокойно отвърна шофьорът, очевидно свикнал с разпити от подобен сорт. — Заклетият ерген съм аз!

И двамата избухнаха в смях. Кроукър рискува с една срамежлива усмивка, но Косматия само му се намръщи. Вторият пазач дръпна веригата на песа, Косматия затръшна вратичката и промърмори:

— Хайде, бягайте! Шефът хич не обича увехнали цветя!

Кроукър въздъхна с облекчение и извади биомеханичната си протеза от джоба.

— По-бързо! — прошепна напрегнато той.

Минаваше два следобед, а той беше нервен и неспокоен. Според първоначалните планове трябваше да проникне в крепостта на Гадняра още в осем сутринта, използвайки камионетката на пекарната „Льо Пти“, която всеки ден доставяше в имението хляб и пресни кроасани. По чиста случайност видя, че собственикът се опитва да позвъни на някого и алармира федералните агенти. При последвалия разпит стана ясно, че тоя тип е на твърда заплата при Гадняра. Това откритие, въпреки успешния край, ги разтърси здравата… Дали пък тоя бандит не е купил цялото крайбрежие, неспокойно се питаше Кроукър. Нямаше начин да разберат това. Прехвърлиха се в цветарницата „Амазония“ и се погрижиха да подслушват всички телефонни разговори. Повече от това не можеха да направят.

В продължение на четиридесет минути събираха вчерашните цветя и ги заменяха със свежи. Кроукър беше на втория етаж и внимателно аранжираше вазата с някакви екзотични растения в хола. Там го завари Косматия…

— Къде ти е песът? — попита той, докато търсеше място за яркочервената чашка на тропическо цвете с неизвестно, поне за него, име.

— Много смешно, няма що — изръмжа онзи. Стоеше толкова близо, че Кроукър усещаше зловонния му дъх. Показалецът му, дебел като банан и покрит с къдрави косъмчета, рязко се насочи към вазата: — Кво е това?

Кроукър озадачено го изгледа.

— Това! — настойчиво повтори онзи и приближи пръст към едно бяло цвете. — Как се казва?

Кроукър нямаше никакво понятие.

— Делфиний — уверено отвърна той, после попита: — Къде е кенефът? Трябва да пусна една вода…

— В дъното на коридора — изгледа го подозрително Косматия. — Ще те заведа…

Кроукър покорно тръгна в указаната посока, с всяка фибра на тялото си усещаше присъствието на огромния мъжага зад гърба си. Вратата на тоалетната се отваряше навътре. Той хвана бравата и в същия момент заби лакът в слънчевия сплит на горилата. Завъртя се с цялата бързина, на която беше способен, биомеханичната протеза се стрелна към гърлото на противника. Но онзи наистина се оказа невероятно як, юмрукът му се стрелна напред и се стовари върху брадичката на Кроукър със силата на парен чук.

Тялото му отлетя назад, блъсна вратата и падна върху плочките на пода на тоалетната. Косматия скочи отгоре му, стисна го за шията и блъсна главата му в ръба на ваната. От устата на Кроукър се откъсна болезнен стон, пред очите му заиграха разноцветни кръгове.

Косматия се наведе напред, пръстите му се стегнаха около шията на Кроукър, на лицето му изплува жестока усмивка. Кроукър бавно освободи протезата си, сви я до отказ, после я стовари върху ключицата на едрия мъж. Разнесе се остро пропукване, металните пръсти се разтвориха като листенцата на отровно цвете и се забиха в шията на Косматия, прерязвайки сънната артерия: Онзи се олюля и падна на колене, но огромните му лапи продължаваха да стискат шията на Кроукър. Той замахва с другата си ръка и му нанесе силен удар в основата на носа. Бликна фонтан от кръв, Косматия се просна в цял ръст и повече не помръдна.

Кроукър понечи да се изправи, подхлъзна се на гладките плочки и падна. Хвана се за ръба на умивалника и най-сетне стана. Погледна се в огледалото и не остана доволен от това, което видя. Дишаше напрегнато, брадичката адски го болеше. Понечи да се наплиска със студена вода, но се сети за дегизировката. Не, това е изключено. Стори му се, че носът му е леко разкривен и вдигна ръка да го оправи.

После се зае с Косматия. Сръчно го разсъблече, наведе се и с напрегнато пъшкане успя да го претърколи във ваната. Извади от джоба си навито на ролка найлоново въже и старателно овърза китките и глезените на горилата. После опразни джобовете на жълто-зеления комбинезон с емблемата на „Амазония“, нави го на топка и го запрати във ваната. Не забрави да дръпне докрай найлоновата завеса, върху която беше отпечатана картина на Тулуз-Лотрек, изобразяваща пикник сред природата.

Навлече дрехите на Косматия и веднага се вмириса на лук и червен пипер. Пристъпи към огледалото. Панталонът беше доста дълъг, но той го придърпа максимално нагоре и го пристегна с колана. Резултатът беше задоволителен.

Натика вещите си из джобовете на новата дреха, вдигна от пода револвера 38-и калибър с отрязано дуло и го пъхна в кобура. Огледа се за последен път и напусна банята. Затвори вратата зад гърба си и почти се сблъска с Чезаре Леонфорте, внезапно изскочил иззад ъгъла.

— Горещо е като във фурна, мамка му! — промърмори Чезаре Леонфорте, заобиколи един от хората си, който очевидно охраняваше втория етаж, и се обърна към забързаната подире му Веспър. Отдавна вече не познаваше лично всички горили, наети да пазят къщата. Все пак лицето на мъжа, с когото почти се сблъска, накара паметта му да потрепне.

Влезе в кабинета си и завъртя докрай копчето на термостата, който управляваше климатичната инсталация.

— Копелето му с копеле! — изръмжа той, имайки предвид Пол Киарамонте. — Дадох му всичко, за което може да мечтае: пари, власт, възможност за изява… Й какво направи той? Издебна ме да ме прекара отзад! — Когато беше ядосан, забравяше за изтънчения език и започваше да говори като уличен хлапак. Погледна златния си „Патек Филип“ и поклати глава: — Не искам да ме шибат повече, особено по време на срещата с Майло… Ще го видя след по-малко от час, ще прибера стоката и тогава ще правим сметки… — Юмрукът му удари бюрото, очите му се насочиха към прозореца: — Момчетата от Саут бийч не се обадиха и това ме прави неспокоен…

Взе един мобифон, натисна бутона за автоматично избиране и миг по-късно го захвърли върху бюрото:

— Никой не се обажда, мамка му! Или са извън обсега на тая играчка, или нямат капка акъл! Но и в двата случая това означава, че още не са открили Пол и момичето!

Веспър изчака да отмине гневното му избухване и предпазливо подхвърли:

— Не ми каза защо твоят приятел Пол иска да отвлече дъщерята на гаджето си…

— Оценявам високо начина, по който се държиш настрана от тая шибана история! — отвърна Чезаре. Очите му продължаваха да гледат навън, сякаш само по този начин би могъл да върне бегълците. — Но иначе имаш право… Историята, която ти разказах, вече няма никакъв смисъл, нали? — от гърдите му се откърти тежка въздишка. — Мадамата не е гадже на Пол, а мой конкурент в бизнеса… Напоследък стана прекалено амбициозна, знаеш… Премина границата и затова наредих на Пол да я доведе тук заедно с хлапето й…

— А защо и малката?

— За да стане по-сговорчива. За нея малката е по-важна от бизнеса…

— Доста мръсен номер от твоя страна… Доколкото съм чувала, сицилианците никога не го правят… Това е един от железните им закони…

— Майната им на законите! — извика Чезаре. — Те са за разни старци с черни костюми и наследствен артрит! — Блъсна юмрук в гърдите си и добави: — Тук законите ги създавам аз! Който не ги харесва, да върви по дяволите!

Изведнъж тялото му се вкамени, сякаш беше ловджийско куче, надушило дивеча.

— Проклет да съм! — дрезгаво промърмори той. — Я ела да хвърлиш един поглед и да ми кажеш дали не халюцинирам!

Веспър пристъпи към прозореца и надникна зад рамото му. Сърцето й пропусна един такт. През градината вървеше Пол Киарамонте, стиснал ръката на Франси. Зад тях крачеха двама настръхнали пазачи с ръце върху кобурите. Единият държеше веригата на обучено куче, което душеше коленете на момичето.

Вървяха право към входа на резиденцията. Пол пусна ръката на Франси и предвидливо я прехвърли през рамото й.

— Можеш ли да ми кажеш това пък какво означава?! — промърмори Чезаре, извади от бюрото револвер 38-и калибър и провери барабана.

— По всичко личи, че Пол я връща обратно — поклати глава Веспър. — Преценката ти за него май ще излезе погрешна…

— Ще видим! — заплашително изръмжа Чезаре и щракна предпазителя.

Отстъпи крачка от прозореца, в същия миг звънна мобифонът. Той се поколеба за миг, после натисна бутона.

— Да! Какво има?

— Обажда се „Белият вълк“.

Чезаре артистично извъртя очи към тавана. Това беше шефът на полицията, на когото плащаше луди пари, но явно само за да си чете шпионските романи. Държеше да използват псевдоними и пароли, които периодично се сменяха.

— Тук „Зеленият делфин“ — въздъхна Чезаре. Мислите му се въртяха около Пол Киарамонте, който може би действително не го беше предал.

— Имам новини относно убийството на онова бивше ченге от Ню Йорк, Люис Кроукър…

— Какво за него? Нали ти казах да прекратиш по най-бърз начин всякакви…

— Не говоря за следствието, а за един много любопитен факт — прекъсна го онзи. — Кроукър не е бил закаран в нито една болница в района…

— Че защо му е на покойник болница? — ухили се Чезаре. — На него му трябва поп!

— На твое място нямаше да съм толкова спокоен. Току-що разговарях със Съдебна медицина. При тях няма никакъв труп, който да отговаря на описанията на Кроукър. Екипът, пристигнал на местопрестъплението, е длъжен да отбележи не само свидетелските показания, но и да регистрира колата на „Бърза помощ“, вдигнала жертвата. Позвъних в болницата, после поразпитах насам-натам… И знаеш ли какво открих? Линейката, вдигнала тялото на Кроукър, е била фалшива!

Пол Киарамонте и Франсин Голдони де Камило моментално се изпариха от съзнанието на Чезаре. Той бавно се обърна, очите му се заковаха върху лицето на Веспър. Очертаваха се две възможности, и двете еднакво неприятни за него… Първата беше тялото на Кроукър да е в ръцете на ФБР, което означаваше тайно разследване, върху чийто ход няма как да влияе… Втората беше още по-гадна: Кроукър е жив, което означава, че Веспър съвсем не е тази, за която се представя.

— Кой го е вдигнал в крайна сметка? — промърмори в мембраната Чезаре.

— Не знам. Ако щеш вярвай, но нищо повече не успях да науча.

Чезаре бавно си пое въздух и попита:

— Сигурен ли си в това, което току-що ми съобщи?

— Абсолютно.

— Благодаря, много ми помогна — въздъхна Чезаре.

— За момента предпочитам да прекратим контактите — засмя се полицейският началник отсреща. — Не обичам ситуации, които не съм в състояние да контролирам… Все пак не забравяй да ме споменеш в завещанието си!…

Чезаре прекъсна връзката, в главата му помръдна нещо, което току-що беше видял… Да, точно така! Мъжът, с когото почти, се сблъска в коридора! Лицето му се появи съвсем ясно… Обикновено, с нищо незабележимо лице… Което обаче никога не беше виждал!

От гърдите му излетя животинско ръмжене. Скочи и полетя към вратата, която жалостиво проскърца под тежкия му ритник.

— Оня тип! — изрева извън себе си той. — Къде е гадното копеле?!

Горилата, която пазеше стълбището, с недоумение го погледна:

— Кой, шефе?

— Оня нещастник, с когото се сблъсках преди малко! — изрева извън себе си Чезаре, без да обръща внимание на Веспър, която се опита да го успокои.

— Кой, шефе? — повтори онзи и в очите му се появи объркване. — Майки, Джоуи, Фредо?

— Глупак! — просъска Чезаре, блъсна го и затича надолу по стълбите. Много му се искаше да опише непознатия, но изведнъж осъзна, че няма какво да описва. Беше един напълно безличен тип. Здрав, едър, но напълно безличен! — Мамка ви! — изрева като бесен той. — Не може никой да не го е видял, тъпаци такива! За какво ви плащам, по дяволите? Да висите наоколо и да си чешете ташаците!

Разблъска двамата, които охраняваха долния етаж, и видя как вратата се отваря. Отскочи към стената с пъргавината на акробат, в ръката му се появи револверът. Очакваше да види Пол и Франси, но вместо тях в коридора се втурна Джоуи. Беше зачервен и възбуден — нещо крайно необичайно за него.

— Шефе! — извика той. — Един хеликоптер се кани да кацне на моравата!

— Кво от това? — озъби се Чезаре. — Тук всеки ден кацат хеликоптери!

— Хвърлих му едно око през бинокъла — поясни Джоуи. — ФБР!

— Стига бе! — не можа да повярва Чезаре, но онзи енергично кимаше с глава. Приличаше на пластмасовите кученца, които някои тъпаци слагат на задното стъкло на колите си. В огромното фоайе на резиденцията се настани напрегната тишина, сякаш някой изведнъж го беше превърнал в обреден дом…

— Прилича на шибаните бойни чопъри във Виетнам, шефе — обади се след известно време Джоуи. — Претъпкан е с типове в защитни униформи… Носят снайперистки пушки и автомати… Лети ниско, на метър над дърветата…

— Тръгвай! — просъска Чезаре, стисна ръката на Веспър и затича по коридора към кухнята. Имаше чувството, че в главата му се издува огромен балон, слепоочията му започнаха да пулсират. — Влизай тук! — просъска той и я блъсна към тясна, почти незабележима вратичка. Озоваха се в някакъв килер, мракът беше непрогледен. Но Чезаре очевидно познаваше всеки сантиметър от помещението и уверено тръгна напред. Стигна далечната стена, размести бурканите от лавицата, която се издигаше чак до тавана, пръстите му напипаха някакъв бутон. После се изправи и зачака. Стената се отмести, лъхна ги хладен и застоял въздух с мирис на сяра. Сякаш насреща им дишаше невидим демон.

— Надолу! — прошепна Чезаре и натисна главата на Веспър. Слязоха по няколко дървени стъпала, той спря и натисна друг бутон на стената. Подвижният панел се плъзна на мястото си, само на няколко сантиметра от главата му.

Тук вонеше като в преизподнята. Резиденцията нямаше мазета. Така се строяха почти всички къщи във Флорида, просто защото подпочвените води бяха прекалено близо до повърхността. Но веднага след като една от подставените му компании купи този имот, Чезаре се беше погрижил за изграждането на тайния тунел. Просто за всеки случай… На строителите обясни, че през него ще се простират фиброоптични кабели за комуникация, но настоя да бъде прокопан така, че да може да се минава…

Побутваше Веспър пред себе си, от време на време натискаше главата й надолу. Колкото да я предпази от ниския свод, толкова и за да я държи под контрол. В момента тя беше единственото нещо на света, което беше в състояние да контролира. Независимо дали е тази, за която се представя, или е част от заговора на Кроукър и агентите на ФБР…

В крайна сметка е едно и също, въздъхна в себе си той, докато продължаваха да се промъкват покрай вонящите на сяра тръби от ПВЦ, навън от къщата, по-далеч от федералните ченгета… Важното е, че е тук. Вълшебен амулет, сигурна защита срещу света на предателите и подлеците… Няма значение дали ще я третира като любовница или заложник. Нека Кроукър и гадните федерални ченгета да посинеят от злоба!

Скован от лицевите подплънки, Кроукър профуча през входната врата и изскочи под ярките лъчи на флоридското слънце. Моментално се изпоти, после си спомни за предупреждението на Рико Лемон относно здравината на лепилото по лицето си и започна да се поти още повече.

Насочи се към двете горили, които вървяха подир мъжа с маслинена кожа, опрял револвер в слепоочието на Франси. Придържайки се към максимата, че нападението е най-добрата защита, той препречи пътя им и извика:

— Какво, по дяволите, става тук?

— Изпуснах тая козичка само за миг — обади се мургавият. — Но можеш да кажеш на Гадняра, че пак я пипнах… Грешката беше моя, но вече всичко е наред.

— Кой си ти, да те вземат мътните? — пристъпи напред горилата, която държеше веригата на кучето пазач.

— Викат ми Джоуи „Ръката“ — отвърна Кроукър и протегна протезата си. Старателно избягваше ококорените очи на Франси, но не пропусна да отбележи как лакътят й потъна в корема на мургавия, ловко възползвайки се от факта, че и двете горили се бяха зазяпали в биомеханичната му ръка.

— Не познавам никакъв Джоуи Ръката — изръмжа онзи, а кучето се задърпа като бясно с очевидното намерение да забие зъби в бутовете на Кроукър.

— От бригадата в Ню Йорк — поясни бившето ченге и побърза да добави: — Шефът ме повика да помагам при обработката на оная мадама Де Камило и непокорната й дъщеря.

— Този е Пол Киарамонте — рече мъжът и махна с ръка към мургавия. — Той е от нюйоркската бригада и доведе мадамата с детето… — Очите му се местеха от лицето на Кроукър към Пол и обратно. — Кво става, май не се познавате, а?

Устата на Пол Киарамонте се отвори, но Франси го настъпи толкова внезапно, че чак очите му се навлажниха.

— Че кой не познава Джоуи Ръката? — усмихна се пресилено той, пристъпи напред и протегна ръка. Кроукър я пое, очите му предупредително проблеснаха. — Къде се видяхме за последен път? Май беше в Бенсън-хърст, на сватбата на Донели, нали?

— Точно така — кимна Кроукър, усещайки струйката студена пот по гърба си. — Страхотна сватба беше! — Как актьорите се справят с цял тон лайна върху лицата си, безгласно се запита той. Имаше чувството, че маската му всеки момент ще протече като разтопен восък.

— Вярно — влезе в ролята си Киарамонте, протегна ръка и приятелски го смушка в ребрата: — Помниш ли Роуз?

— Ами Софи? — ухили се Кроукър. — Дереше се пред микрофона като пияна лунатичка!

— Достатъчно — обади се горилата с кучето. — Видяхме целия сериал „Това е нашият живот“… — Извърна се към Кроукър и поясни: — Шефът има съмнения към твоя приятел Киарамонте. В резиденцията ли да ги отведем тия двамата?

— Искам да видя мама! — извика Франси и затегли Пол към къщата за гости.

Кроукър я благослови за бързата реакция.

— Не — поклати глава той. — Шефът нареди момичето и майка му да бъдат на едно място, така по-лесно ще ги държим под око…

— Умно — обади се втората горила. — Ако пак ги изпуснем, живи ще ни одере!

Тръгнаха през тревата покрай красиво подрязаните храсти и лехите с цветя. Обувките им закънтяха по цимента край басейна, Кроукър чуваше единствено драскането на острите кучешки нокти. Над главите им плеснаха криле, красива птица се откъсна от клона на близкото дърво и се стрелна в лазурното небе, далеч от човешката жестокост.

Пред очите му се появи снежнобялата сграда за гости, неволно се запита къде в нея е затворена Маргарет. Дали е в добра форма? Дали изобщо е на себе си? Адреналинът издуваше вените и артериите му, изведнъж му се прииска да хукне натам.

Стъпиха на покритата с тухли пътечка, в същия миг до слуха им достигна свистенето на витла. Вдигна глава тъкмо навреме, за да засече бойния хеликоптер, който се носеше ниско над дърветата и бързо се приближаваше.

— Това пък какво е? — промърмори единият от пазачите. Кучето залая и започна да се дърпа на веригата си.

Без да губи повече време, Кроукър стовари протезата си в слепоочието му и онзи се срина. Кучето връхлетя отгоре му, но той вече беше готов да го посрещне. В здравата му ръка се появи пластмасова възглавничка, която потъна дълбоко в раззинатата паст, секунда по-късно в шията на звяра се заби дълга спринцовка с конска доза приспивателно.

— Хей… — направи опит да се обърне втората горила, но изведнъж се задави, политна и падна по очи. В скулата му се отвори дълбока рана, причинена от приклада на пистолета, поклащащ се в ръката на Пол.

— Ти ме знаеш кой съм — изръмжа Киарамонте. — Но да пукна, ако аз съм те виждал някъде! — Последните думи почти изкрещя, тъй като хеликоптерът беше вече почти над главите им.

— Чичо Лю! — извика Франси и се хвърли в прегръдката му. — Знаех си аз! Знаех, че ще дойдеш да ни вземеш!

В очите на Пол Киарамонте се появи особено изражение. Кроукър беше готов да се закълне, че това е тъга. В този момент младият мъж изглеждаше самотен и изоставен, на светлинни години от света на бандитите.

— Зная всичко за теб, приятел — промърмори Кроукър, докато тичаха към навеса над входната врата.

— Не всичко, чичо Лю — обади се Франси.

— Аз съм стар грешник — усмихна се Пол и разроши косите й. — Но двамата с Франси си имаме договор. Обещах й да измъкна майка й оттук и държа на думата си…

От дърветата падаха листа, алуминиевите рамки на прозорците тихо подрънкваха от вибрациите.

— Все още имаш възможност да го сториш — въздъхна Кроукър и погледна през рамото му към кацащия хеликоптер. — Колко пазачи има вътре?

— Когато тръгвахме с Франси, бяха двама. Но сега може и да са повече…

— Окей — промърмори Кроукър и извади пистолета на горилата, която беше обезвредил на втория етаж. — Да вървим!

Пол почука на вратата, а Кроукър се извърна към Франси и сложи ръце на раменете й:

— Оставаш тук и никъде няма да мърдаш. Обещаваш ли?

Тя объркано го изгледа, после очите й се преместиха на мъжете в защитни униформи, които скачаха от тежката машина, приземила се в средата на поляната.

— Какво става тук, чичо Лю?

— Стой тук и не мърдай, после ще ти обясня — отвърна Кроукър и се втурна подир Пол Киарамонте, който ритна вратата и се понесе по стълбите.

Подмина го, пресече входното антре и светкавично се просна по очи. От спалнята в дъното на коридора изскочи пазач с пистолет в ръце, куршумът му свирна на сантиметри от главата на Кроукър и се заби в библиотеката до стената. Кроукър се надигна на лакът и натисна спусъка. Горилата извика и отхвръкна назад, улучен от три куршума, изстреляни в бърза последователност.

Обърна се и видя, че Пол се бори с пазача, който беше отворил вратата. Онзи беше едър мъжага и вече печелеше надмощие. Юмрукът му се вдигна над главата на Пол, готов да го смаже. Кроукър извика, за да привлече вниманието му, после го замери със стола, озовал се подръка. Горилата се наведе да го избегне, но така стана удобен за Пол, чието отмерено кроше го улучи точно в брадичката. Едрото тяло политна и се отпусна на колене, главата му клюмна. Пол го довърши с жесток саблен удар във врата.

Кроукър скочи на крака и започна да проверява стаите. Всички бяха празни, остана единствено спалнята в дъното. Направи знак на Пол да го прикрива и внимателно се плъзна към отворената врата. Вдясно се намираше широкото легло, вляво оставаха огледалото и дрешникът. Точно насреща беше банята.

Зърна за миг разкривеното от ужас лице на Маргарет, която беше коленичила в леглото. После вниманието му беше привлечено от неясно петно, отразено от огледалото. Зад отворената врата дебнеше човек.

Пристъпи напред, сякаш не беше забелязал нищо. Подмина вратата, вдигна револвера над лявото си рамо и натисна спусъка. Куршумите с лекота пронизаха тънкия шперплат, нещо тежко падна зад вратата. Кроукър надникна, очите му се спряха върху бледото лице на трети пазач. Ритна с крак револвера, който беше паднал на сантиметри от дясната му ръка, после се наведе и потърси пулса му. Не откри нищо.

— Кой е?! — истерично изкрещя познатият глас. Той се надигна, дръпна фалшивия нос и широко се усмихна.

— Аз съм, Маргарет…

— О, Господи! — простена тя, скочи от леглото и се хвърли в протегнатите му ръце. — Господи, Лю!

Устните му докоснаха шията й, в ноздрите му нахлу ароматът на тялото й. Едва сега си даде сметка колко му беше липсвала тази жена!

— Всичко свърши — промърмори успокоително той. — Ти си в безопасност, Франси също…

Тетцуо Акинага не се виждаше никъде, но Никълъс успя да зърне фигурата на Йоши, който се измъкваше през един от задните изходи на заведението.

Втурна се подире му и рязко дръпна вратата. Очакваше да се озове във вътрешен двор или направо на улицата, но вместо това пред очите му се разкри дълъг, зле осветен коридор, който завършваше с полуотворена врата. Налагаше се да се придвижва бавно, прилепен до стената. Когато най-сетне стигна дъното на коридора, протегна крак и внимателно побутна открехнатата врата. Тя проскърца, главата му предпазливо надникна навън. Тясната уличка беше пуста. Дали Йоши и Акинага бяха избягали оттук, или все още се намираха в сградата, запита се той.

Дръпна се навътре, отвори Танжинското си око и тъмнината бързо отстъпи. На тавана над главата му се очерта квадратен отвор, покрит с дървен капак. Към него водеха няколко метални стъпала. Безшумно се изкачи по тях, сгуши глава в раменете си и надникна през дупката.

Пред очите му се разкри задната част на магазинче за видеоигри. Надигна се на ръце, влезе в прашното помещение и безшумно започна да си пробива път между празни кашони и повредени автомати. Надникна към предния салон, пред очите му блеснаха редица призрачно осветени екрани, върху които се водеха безкрайните компютъризирани битки. Зад машините стояха младежи, повечето от тях рокери с кожени якета, с боядисани коси и купища железни дрънкулки по дрехите. В очите им се четеше отегчението на хора, които разполагат изцяло с времето си.

Никълъс внимателно огледа помещението. Беше голямо колкото обикновена зала за игра на пачинко, върху неоновите тръби на осветлението се изписваха имената на фирмите производителки на игралните автомати.

Тук минаваше животът на голяма част от младите хора в квартала, това беше върховната му изява: неограничен контрол над малки човечета върху още по-малки екрани, които загиваха при всяко погрешно натискане на бутона, но само за да се съживят миг по-късно — силни, спокойни, лишени от емоции. Зад пулта стояха младежи, които не искаха или не бяха в състояние да приемат подредения живот на своите родители, предпочитайки да се гмурнат във въображаемия свят на компютърните игри, който не изискваше от тях нито отговорност, нито някакви усилия… Тук, между машините, които безупречно възпроизвеждаха всички загинали в „битката“ войници, те се чувстваха безсмъртни, неподвластни на времето. Тук миналото не съществуваше, а бъдещето зависеше от броя на жетоните, пуснати в съответния процеп…

Глух и сляп за оживлението около себе си, Никълъс бавно прекоси салона. Търсеше Йоши, нищо друго не беше в състояние да привлече вниманието му. Мина покрай касиерката, затворена в осветена от неон кабинка, бавно пое по стръмната стълба, залепена за стената. Прекоси тъмен и полупразен бар, в който пулсираше задъхана рок музика, озова се в просторно и доста по-тихо помещение. Стените бяха пепелявосиви, по тях висяха огромни черно-бели снимки на Джек Керуак, Алън Гинсбърг, Лоурънс Ферлингети, на младия Марлон Брандо в роля от „Дивият“… Срещу тях беше окачен Джим Морисън в кожените си дрехи, изправен на сцената с каменно лице и микрофон в ръка, до него се усмихваше Лорънс Харви, който очевидно се чувстваше добре в компанията на Джеймс Дийн с лице на гладен хищник, и Т. И. Лоурънс, чието мургаво лице влизаше в ярък контраст с бялата му арабска роба…

Залата беше хладна и оскъдно осветена, масите бяха пръснати нарядко. Върху леко издигнат подиум, който можеше да бъде наречен „сцена“ само от човек с богато въображение, се беше изправил младеж с черни ботуши и тесни джинси, над широкия кожен колан носеше синкавобяла тениска. От ъгъла на устата му висеше недопушена цигара, а самата му уста бълваше дълги тиради, които посетителите очевидно приемаха за някакъв вид поезия… На масичките имаше само чаши с кафе или неизвестен за Никълъс заместител… Въздухът тежеше от тютюнев дим.

Прекоси залата и влезе в блестяща от хромираната стомана кухня — тясна и дълга като хотелски коридор. Присвил очи от ярката луминесцентна светлина, той се зае с методичното й претърсване, без да обръща внимание на въпросите, с които го засипваше някакъв готвач. Уверил се, че тук няма заден изход, той се върна в залата на кафенето и започна да я оглежда с присвити очи.

Не видя Йоши и Акинага, но за сметка на това видя едно друго лице, което му беше познато. Дръпна свободния стол и се отпусна до рокера и неговата компания.

— Хей, я виж кой е тук! — извика Кава, сграбчи ръката му и здравата я разтърси. Снежнобялата му коса грееше с неестествен блясък в мрака.

— Май си падаш по тия номера, а? — промърмори Никълъс и кимна към импровизираната сцена.

— Ами — поклати глава Кава. — Бълвоч като всичко останало, но за момента ни устройва… — Останалите членове на групата одобрително закимаха.

Никълъс се приведе към ухото му, блъсна го миризма на евтини наркотици.

— Да си видял двама души да минават оттук преди малко? — попита шепнешком той, после описа с няколко думи Акинага и Йоши.

— Лов? — попита по обичайния си стенографски начин Кава, очите му възбудено проблеснаха.

Изчака кимването на Никълъс, обърна се и поведе разгорещен разговор с останалите членове на бандата. След минута бялата му глава отново се завъртя по посока на Никълъс:

— Мая може би е видяла нещо от сорта, но не е сигурна — съобщи той. — Останалите не знаят нищо…

Мая се оказа млада японка с изрусена коса и трескав поглед, която беше толкова дрогирана, че едва ли би могла да даде някакво що-годе приемливо описание на това, което си въобразяваше, че е видяла. Кава приятелски го смушка и му намигна:

— Не се притеснявай… Ако тези типове са минали оттук, аз зная къде са отишли.

— Покажи ми.

Кава стана и се насочи към кухнята. Тук миришеше на прясно сварено еспресо и току-що нарязан лимон. Италианската машина за капучино в ъгъла съскаше като цяло гнездо пепелянки. Отвъд вонящата тоалетна имаше малка площадка, върху която трупаха пластмасовите торби с отпадъците, зад нея — както Никълъс вече беше проверил — се издигаше сляпа стена.

Сега обаче видя това, което беше пропуснал. Торбите с боклук не опираха в стената. Кава натисна някакво копче до вратата, стената бавно започна да ляга назад. Оказа се, че е изградена не от тухли, а от лека пластмаса, зад нея се появи платформата на малък товарен асансьор.

Никълъс гледаше така, сякаш насреща му се зъбеше опасен звяр.

— Накъде води това съоръжение? — глухо попита той. — Вероятно към улицата, нали?

— Не — поклати глава Кава. — Отива горе, към един скъп ресторант…

Обзет от мрачно предчувствие, Никълъс вдигна глава:

— Знаеш ли как се казва?

— Разбира се — „Пул Марин“.

Ресторантът, който Хонико и Йоши използваха за прикритие на дейността си в полза на Майк Леонфорте! Явно около това заведение се въртеше всичко.

— Познаваш ли управителя? — вдигна глава Никълъс.

— Разбира се — кимна Кава. — Преди малко го видях да си тръгва, но ще ида да проверя…

Младежът се стопи сред парите на капучиното, миг по-късно се появи обратно в компанията на нисък оплешивяващ мъж с мрачно лице и подозрителен поглед.

— Това е Сута-сан — представи го Кава, ниският мълчаливо се поклони.

Никълъс отвърна на поклона и тикна под носа му служебната значка на Танака Гин още преди Кава да го представи. Очите на рокера пробягаха по отворения портфейл, по нищо не пролича, че е изненадан.

— С какво мога да ви помогна? — попита Сута.

— Прокуратурата разследва едно тежко убийство, следите на престъпниците водят към тази сграда — поясни сбито Никълъс. — Знаете ли чия собственост е тя?

Сута потърка длани, очевидно доволен, че прокуратурата не се интересува лично от него.

— Преди всичко трябва да подчертая, че тук има няколко сгради, свързани със стари тунели под земята — започна той. — Не съм ги виждал, само съм чувал за тях… — Ръцете му направиха няколко въртеливи движения, сякаш ги миеше.

Никълъс очакваше да чуе, че собственик е някоя от многобройните компании, които са тайно притежание на Тетцуо Акинага.

— Историята им е доста интересна, но се знае от малцина — продължи Сута. — Собственик на целия този лабиринт беше една компания на име „Стърнголд асошиейтс“, но съвсем наскоро тя го продаде на друга, казва се „Тенки“…

Никълъс наостри уши. „Стърнголд“ беше собственост на Родни Къртц — германския бизнесмен, когото Майк Леонфорте беше премахнал посредством варварските ритуали на нунгите. А „Тенки“ е компанията на самия Майк…

— Предполагам, че „Стърнголд“ е закупила поне три сгради — подхвърли на глас той.

— Не — поклати глава Сута. — Всички сгради бяха с един нотариален акт, когато ги купи „Стърнголд“. Това беше отдавна, преди повече от десет години…

— Мога ли да попитам откъде знаете всичко това?

— Разбира се — кимна плешивият. — Баща ми създаде малка агенция за недвижими имоти, която наследих… — Раменете му леко се присвиха. — Това заведение е нещо като хоби за мен… Жена ми почина преди няколко години и се заех с него ей така, за запълване на времето…

— Да разбирам ли, че сделката е била осъществена от вашата агенция? — попита Никълъс.

— Хай — кимна Сута.

Умът на Никълъс бясно препускаше.

— А кой беше предишният собственик? — попита той.

Сута пристъпи от крак на крак, на лицето му се изписа колебание.

— Не трябва да споменавам името му — глухо прошепна той.

Започна да става интересно.

— Защо? — попита Никълъс. — Не бива да скривате информация, която би била от полза за прокуратурата.

— Нямам подобни намерения — размаха ръце Сута. — Но не зная дали е редно да разкривам данни, засягащи частно лице…

— Целият парцел е бил собственост на едно лице, така ли?

— Да — кимна Сута. — Отдавна, още отпреди войната… Казва се Оками-сан.

Сякаш някой стовари юмрук в слънчевия сплит на Никълъс. Изчака малко, напълни гърдите си с въздух и предпазливо попита:

— Имате предвид Микио Оками, известния оябун на Якудза?

— Не. Имам предвид Кисоко Оками, която е негова сестра.

Тъмна буря се надигна в душата на Никълъс, главата му се завъртя.

— Продали са семейна собственост?

— Не. Бях помолен да проверя за евентуални тежести върху имота и затова съм сигурен… Кисоко Оками беше единствен собственик.

Никълъс потъна в дълбок размисъл. Какво общо може да има между Родни Къртц, Майк Леонфорте и Кисоко Оками? Нямаше дори и най-бледа представа… После нещата изведнъж се завъртяха на деветдесет градуса, всичко дойде на мястото си. Само допреди пет минути не би допуснал подобно развитие, дори да го беше видял с очите си. Усети, че Сута го наблюдава с нескрито любопитство и почтително сведе глава:

— Страшно много ми помогнахте в разследването, Сута-сан. Ще отбележа това в официалния си рапорт.

Върху лицето на Сута отново се изписа облекчение. След няколко дълбоки поклона той се оттегли, Никълъс и Кава останаха сами в кухнята.

— Ловът започва да става интересен — отбеляза младежът.

— Май си прав — въздъхна Никълъс.

— Ще се качиш ли горе? — имаше предвид „Пул Марин“.

— Страхувам се, че нямам друг избор — отвърна Никълъс и натисна бутона зад вратата. Скърцането на подемника заглуши съскането на кафе машината в кухнята.

— Слиза — отбеляза Кава.

Вратата се отвори и Никълъс стъпи на платформата. Обърна се миг, преди механизмът за затваряне да се задейства, и видя вдигнатия палец на Кава.

— Успех — извика рокерът. — Изпий им кръвчицата!

Вратата се затвори и асансьорът потегли нагоре в пълен мрак. В тясната кабинка се долавяше ароматът на женски парфюм, примесен със странен, но не неприятен мирис на мъж. Вероятно някой е свалил крушката, помисли си Никълъс. Не беше натиснал никакъв бутон, подемникът сам тръгна нагоре. Дали е автоматичен, запита се той.

Хладен полъх докосна бузата му. Вероятно шахтата е свързана с вентилационна система… Не, едва ли. Кой ще си прави труда да прокарва вентилация в този лабиринт? Очите му се разфокусираха, тялото му се олюля.

Кшира?

Не, липсваше познатото жужене в главата му. На практика се чувстваше напълно спокоен, в душата му се промъкна приятна нега, волята му отслабна.

Газ. Това беше последната дума, която се появи в замаяното му съзнание.

После светът се смали и изчезна, на мястото му нахлу приливната вълна на мрака.

Тринадесета глава

Уест Палм бийч | Токио

Чезаре разблъска купчината гниещи листа, примесени с пясък и пръст. Оказа се, че подземният проход свършва чак на брега на езерото Уърт, почти на километър извън чертите на имението. Добре замаскираният изход беше на броени метри от малък частен пристан. Той се измъкна навън, изтръска дрехите си от прах и дребни насекоми, след което се обърна да подаде ръка на Веспър.

Насочи се към „цигарата“, а тя се обърна да погледне имението, което дори оттук приличаше на казарма, в която е дадена учебна тревога. Хеликоптерът се беше приземил, командоси в защитни униформи се виждаха навсякъде, мощен рупор заповяда на всички, които се намираха в сградите, да излязат на поляната с вдигнати ръце.

Обезпокоена за своите приятели, Веспър се обърна към моторницата и подвикна:

— Не те ли интересува какво става там.

Проверил резервоара, Чезаре се зае да събира котвеното въже.

— Ако животът ме е научил на нещо, то безсъмнено е никога да не се обръщам назад — промърмори той.

— Но това са твоите хора, рискували са живота си за теб! Не им ли се чувстваш задължен, поне мъничко?

— Те са алчни, глупави и най-вече мързеливи — вдигна глава да я погледне той. — Всички, до последния човек!

— Но и лоялни, нали?

— Лоялност мога да получа и от всяко куче — махна с ръка той. — Хайде, идвай! Преди това не забравяй да откачиш въжето…

Миг по-късно двигателите забоботиха и моторницата бавно се отлепи от кея. Насочи се на изток, описа широк кръг и взе курс в южна посока. Водата зад кърмата закипя. Отминаха малкия остров, на който се виждаха ниските сгради на Бреговата охрана, и Чезаре подаде газ. „Цигарата“ насочи нос в небето и стремително полетя напред. Брегът бързо се стопи, объркването и хаосът в имението сякаш никога не ги беше имало.

Уейд Форест скочи на тревата, сърцето му развълнувано биеше. Беше облечен в камуфлажен комбинезон, в ръцете си стискаше автомат. Излетя броени секунди, след като Кроукър натисна електронния прекъсвач, скрит в изкуствения му нос.

Момчетата му вече бяха събрали на куп италианските горили на мафиота, те страхливо се блещеха срещу демонстрацията на сила от страна на американското правителство. Приведен под свистящото витло, Форест издаде няколко заповеди в микрофона, вграден в каската му. Не се чувстваше удобно в широките дрехи, създадени да издържат на картечен откос, но правилникът си е правилник и той нямаше никакво намерение да го нарушава. Вчера се обади на дъщеря си. Купонът по случай рождения й ден беше в разгара си, в слушалката се чуваше музика и смях. А на него стомахът му се сви от мъка. Говориха няколко минути, но след като разговорът прекъсна, той изведнъж си даде сметка, че не помни дори една дума. Винаги ставаше така. Прекалено зает да мечтае за семейството си, той пропускаше подробностите, пропускаше всичко, което го прави съпруг и баща… Дъщерите му растяха без него и нищо не можеше да промени този факт. Такава му е работата, такъв е животът… Все не съумяваше да каже това, което мисли. Онези няколко топли думички, които носеха сигурност и чувство за душевно спокойствие. Импулсивно набра номера още веднъж, но дъщеря му беше някъде навън. Приятелката, която вдигна слушалката, обеща да я открие. Форест почака три-четири минути, заслушан в музиката и взривовете весел смях. После бавно окачи слушалката. И без това имаше работа да гуша…

В момента работата му беше да разстави правилно хората си. Тръгна да обикаля имението в компанията на въоръжените си помощници. От главната сграда течеше поток от хора с вдигнати ръце, други бяха подбрани от храсталаците край оградата, където се бяха опитали да се скрият. Нещата се развиваха благоприятно, без нито един изстрел.

Но Чезаре Леонфорте го нямаше. Форест заповяда пълно претърсване на основната сграда и се насочи към къщичката за гости. Там завари Кроукър, вече успял да обезвреди трите горили, които я охраняваха. Беше в компанията на красива жена с тъмна коса и светли очи, дрехите й издаваха току-що освободената пленница. Позна я веднага, позна и момичето, което беше прегърнала. В стаята имаше още един мъж, когото Форест виждаше за пръв път. Не му обърна внимание.

— Маргарет Голдони де Камило — каза, той със звучния тембър, който беше усвоил още в полицейската академия на Вирджиния. — Възползвам се от присъствието ви тук, за да ви отправя официално обвинение в убийството на Франко Бондини, известен с прозвището „Рибата“. — В ръцете му се появиха никелирани белезници. — Трима свидетели, които не се познават помежду си, са ви идентифицирали като жената, застреляла мистър Бондини на Парк авеню и…

— Моля? — изгледа го с недоумение Маргарет. — Това беше акт на самозащита!

— Може би — промърмори Форест, щракна белезниците на китките й и с монотонен глас й прочете правата.

— Но аз не съм виновна! — извика Маргарет и хвърли отчаян поглед към Кроукър: — Лю!

Зает да отлепя последните остатъци от дегизировката си, Кроукър ядосано вдигна глава:

— Какво си въобразяваш, че правиш, Форест? Това са глупости и ти отлично го знаеш! Те убиха шофьора й и…

— Бодигарда, искаш да кажеш — озъби се Форест. — Според теб с какъв бизнес се занимава тази дама?

— Те застреляха човек, намиращ се редом с нея — пристъпи крачка напред Кроукър. — И се готвеха да я ликвидират. — Светлината се отрази в грима по лицето му. — Никой съд в тази страна няма да я признае за виновна. Всъщност няма и прокурор, който да й отправи официално обвинение… В това отношение законът е напълно категоричен: всеки гражданин има право да се защитава, когато животът му е поставен под заплаха. Нещата се изчерпват с това, което ти каза дамата — самозащита!

— Добре, изслушах те внимателно. Сега ти ме чуй — остави ме да си върша работата и се разкарай по дяволите!

— Да бе, как не!

— Виж какво, Кроукър! Отлично знаеш, че съм упълномощен да повдигам обвинения срещу всички мафиотски структури на територията на Съединените щати! А тя е Голдони!

— Това, което правиш в момента, е по-скоро фарс, отколкото официално обвинение! — повиши тон Кроукър. — Нима си въобразяваш, че властите сами ще вадят кестените от огъня? На тях им трябва маша и ти си точно това! Ще те използват, а после ще стоварят цялата вина на главата ти и кариерата ти ще потъне дълбоко в кенефа!

Жилите на шията на Форест се издуха и видимо започнаха да пулсират.

— Няма да повтарям! — изръмжа той. — Махай се, по дяволите, от пътя ми!

Кроукър пристъпи още крачка напред и понижи глас:

— Свали й белезниците, човече! Тази жена току-що се измъква от ада! Била е заложница на Гадняра заедно с дъщеря си!

От очите на Форест излетя налудничав пламък, сякаш беше една от гротескните фигури, които плашат децата в лабиринта на ужасите.

— Ако не се махнеш от пътя ми, ще те арестувам заедно с госпожа Де Камило! — дрезгаво изръмжа той и рязко дръпна верижката, която висеше от белезниците. Маргарет се люшна напред и замалко не падна.

— Мамо!

— Спокойно, дете — хвана я за рамото Пол Киарамонте, но Франси се отскубна от него и се втурна напред. Ръцете й се вкопчиха в комбинезона на Форест.

— Разкарайте я оттук! — ревна шефът на командосите.

Кроукър изпревари войниците, прегърна Франси и прошепна в ухото й:

— Престани. Това няма да оправи нещата.

Франси се разплака, изви глава и я притисна в рамото му. Сърцето му се сви от мъка, очите му ясно видяха измъченото изражение на Маргарет. Дали някога си е представяла какво изпитва човек, когато го арестуват? Едва ли, особено пък пред очите на детето си? Маргарет се олюля, после наведе глава и последва Форест, който рязко я дръпна към изхода.

До слуха на Никълъс долетя тихо бучене, наподобяващо далечно тананикане. Постепенно звукът се усили, превръщайки се в позната мелодия, мрачна и тържествена, плющяща в мрака като невидимо знаме. Това беше „Песента на земята“ от Рихард Вагнер.

Издигайки се нагоре като гмуркач, той изпитваше отчаяно желание да напълни дробовете си с кислород. Опита, но не се получи нищо. Дробовете му не се разгъваха. Насочи усилията си навътре, към собствената си психика. Танжинското му око отказа да се отвори, лепкава паяжина препречваше пътя му към „кокоро“ — центъра на всичко важно в света. Умът му се оказа окован в тежки вериги, логичната мисъл се превърна в задача, изискваща непосилен труд.

Клепачите му лепнеха, отвори очи с цената на върховни усилия. Намираше се в гола стая, наподобяваща затворническа килия. В душата му се надигна сляпа паника, после изведнъж осъзна, че виси с главата надолу, а сърцето му блъска с такава сила, сякаш иска да изскочи. На метър-два от него висеше тялото на Микио Оками, към китката му беше прикрепена прозрачната тръбичка на медицинска система. Никълъс изви глава и видя, че същата тръбичка е свързана със собствената му вена, от нея бавно капеше бледокафява, почти безцветна течност. Очите му обхванаха дясната част на помещението. Там имаше още една верига и медицинска система, но човек липсваше…

— Оками-сан! — прошепна напрегнато той. — Оками-сан!

Кървясалите очи на Кайшо бавно се отвориха, клепачите му заслепено примигнаха.

— Линеър-сан — въздъхна дрезгаво той. — Значи и ти попадна в капана!

— Не се отчайвай, Оками-сан. Ще се измъкнем!

Погледът на възрастния мъж го накара да потръпне.

— Смъртта ни чака — бавно промълви Оками. — Наш дълг е да й придадем смисъл…

— Никаква смърт! — размаха ръце Никълъс.

— Да й придадем смисъл — дрезгаво повтори Оками и направи безуспешен опит да се усмихне. Клепачите му потрепнаха и се затвориха, отстъпвайки пред наркотиците, отровили кръвта му.

— Оками-сан!

Отговор нямаше, мислите в главата на Никълъс ставаха все по-объркани и неясни. Какво стана? Беше в клуба „Запален от двата края“ заедно с Хата. Появи се Йоши и заби нож в корема на Хата, Никълъс се втурна да го преследва… Коридори, звуци, ярка светлина, изплъзващи се сенки, аромат на прясно сварено кафе… Всичко това се блъскаше в съзнанието му и сякаш искаше да намери точното си място. После си спомни за изкачването в тъмния, подобен на ковчег асансьор, за хладния полъх, който погали бузата му… Попадна в капан, упоиха го с газ… Хонико, Кава, Сута… Нима всички са били участници в този план?

Пред очите му за миг се появи ухиленото лице на Кава, вдигнатият нагоре палец и странното му пожелание. Изпий им кръвчицата!

Извърна глава бавно и мъчително, с цената на огромни усилия, усетил присъствието на трети човек в голата стая. Той се движеше напред-назад, очевидно зает с важна работа. През цялото време тихо си тананикаше. Сякаш усетил погледа на Никълъс, човекът вдигна глава, пристъпи напред и го хвана за косата:

— Поспа ли си? — попита и механично опипа прозрачния маркуч, прикрепен за китката му. — Харесва ли ти нашето малко заведение?

Светлината падна върху лицето му и Никълъс го позна. Това беше Майк Леонфорте.

— Това наистина е нашето малко заведение — натъртено повтори онзи. — „Тенки“, старото „торуко“, в което е плел своите мрежи полковник Линеър… — На лицето му се появи широка усмивка. — Беше цяла одисея, докато стигнеш дотук, нали? — Облиза устни и с престорено съжаление добави: — Жалко, че за разлика от Одисей ти нямаш богиня, която да те закриля и съветва… — Ръцете му безпомощно се отвориха. — Няма я Атина, никой не е в състояние да ти помогне… Затова ще останеш тук, докато аз осъществя безкръвния преврат, чрез който ще сложа ръка на твоята мощна империя… — Погали го по бузата и промълви: — О, колко сладко е отмъщението!

Ръката рязко се отдръпна, гласът стана назидателен:

— Признавам, че добре си подредил живота си. Жениш се за парите и властта на „Томкин индъстриз“, ставаш едноличен наследник и улучваш най-подходящия момент да се слееш със „Сато“… Експанзията ви е стремителна. От производство на софтуер минавате на хардуер, фиброоптика и всичко, до което успеете да се докопате… Венец на усилията ви е създаването на „Кибер-нет“… — Майк бавно поклати глава. — Да, наистина отлична работа. Действал си разумно и точно, почти както бих действал аз, ако не бях принуден да се държа в сянка, по-далеч от ръката на закона… — Дълбоки бръчки прорязаха челото му, устата му ядно се сви. — Какви ги дрънкам? Какъв закон? Аз съм законът!

Пусна косата на Никълъс и кимна по посока на Оками:

— После обаче допусна грешката да се забъркаш в кошмарите на този дядо… Хукна да го пазиш от убийците и заряза програмата на „Сато“ за цели петнадесет месеца… Твърде дълъг срок, приятелю… В твоя бизнес дори два месеца са твърде дълъг срок! Губиш ритъма, пропускаш пулса на промените, забравяш способностите си… — На лицето му отново изплува широката усмивка, пръстите му нагласиха нещо по системата. — С две думи, сам се направи уязвим, Ники… Сам посочи слабото си място и аз веднага впих зъби в него. Нали ме знаеш какъв съм хищник… Беше приятно, но… — Майк се намръщи. — Признавам, че ми трябваше време да свикна… Имах чувството, че пия собствената си кръв. Между нас съществува една особена връзка, знаеш… Защо? На какво се дължи тя? Много просто — на факта, че нашите бащи са били заклети врагове и цял живот са си търсили цаката… Какви ли не мръсни номера са си погаждали! Като тези, които аз погаждам на теб… Спах с мадамата ти, приятелче. Много пъти, шибах я навсякъде… Не зная какви обяснения ти е дала, но ще ти кажа едно — харесваше й… При това много!

Изправи се, щракна с пръсти и извика:

— Хей, не си длъжен да ми вярваш! Имам нещо друго, което ще те убеди… — Изчезна от полезрението на Никълъс, порови се в невидимо чекмедже и се върна с портативен магнетофон. — Ето, слушай… — натисна клавиша за възпроизвеждане и опря апаратчето в ухото на пленника си.

Никълъс направи опит да се изключи, да запечата съзнанието си. Но нивото на наркотиците в кръвоносната му система беше прекалено високо, а времето за насилствено прочистване — твърде кратко. Освен това жълтеникавите капчици продължаваха да се вливат в отворената му вена. Неволно се заслуша в пъшкането и стенанията, в тихите писъци на възбудата, които бавно нарастваха, устремени към своя апогей… Дали това наистина е гласът на Коей? Как можеше да бъде сигурен, че не се заблуждава от аматьорския запис и действието на наркотиците? Вероятно е той… Иначе не виждаше смисъл в усилията на Майк…

— По лицето ти виждам, че ножът е забит до кокала! — ухили се Майк, изключи магнетофончето и коленичи пред лицето на Никълъс. — Искам да ти кажа нещо, което трябва да запомниш добре… Това, което правя на теб и хората, които обичаш, на целия ти дългогодишен труд… няма нищо общо с враждата между нашите бащи! — Ръцете му се размахаха. — Нека оставим призраците им да водят своята безкрайна битка, независимо в кой кръг на ада става това! Аз не искам да се влияя от събития, които са станали преди мен и без прякото ми участие. Нали затова наричам себе си деструкционист? — Ръката му бавно се сви в юмрук. — Аз манипулирам миналото. Аз използвам историята за своите цели, интерпретирам по свой начин отминалите събития, превръщам в пепел тъй наречените факти, събрани върху хартията от банда престъпници, които имат нахалството да наричат себе си историци! Да, това е нахалство. Не мога и не искам да дефинирам по друг начин техните лъжи, създадени е единствената цел да торпилират неизбежната трансформация на човечеството!

Главата му се отметна назад, светлината на лампата падна върху лицето му. Приличаше на опасно чудовище, внезапно изскочило от морските дълбини.

— В крайна сметка всички ние сме вестоносци, грубо белязани зарове във великата игра на случайността… Игра, която играят Зевс, Йов, Один — сложи каквото искаш име на божественото дете на Хераклит и няма да сбъркаш, Ники… Ние също сме деца на великия философ Хераклит. Просто защото съзнаваме какво е постигнал той… Промяната и борбата за промяна са единствените движещи сили във Вселената…

Главата му се върна в нормално положение, зъбите му се оголиха в хищна усмивка:

— Не мога и не искам да търся възмездие за това, което полковник Линеър е причинил на баща ми. Подобен акт изисква наличието на съвест, но аз, за съжаление, съм лишен от такава. Цивилизованият свят се прекланя пред общественото благополучие, но то е най-лошата трансформация, която е претърпял човешкият индивид. Аз с готовност бих се подложил на „ужасите“ в концлагерите, превърнати във фикция от привържениците на всеобщото добруване. Ще го направя дори с радост и чувство на облекчение, защото така ще спася от лапите на милосърдието и така нареченото общество най-добрата част от своята хуманност!

Да искаш от човека да бъде доброжелателно същество, е все едно да искаш от рибата да живее на сухо. Подобно искане би му отнело най-висшата негова същност, най-скъпия му дар от Бога. От Ницше научих, че човешкият род е бил най-щастлив, най-свободен и най-близо до Бога, когато се е доверявал на инстинктите си, когато с огън и меч е придобил това, което му е било необходимо…

Надникна в очите на Никълъс, размътени от действието на наркотиците, поклати глава и продължи:

— Разбираш, че става въпрос за най-чистите пориви на човешката душа… А какво предлага хуманността?

— Нищо! Тя просто казва на тези пориви да вървят по дяволите, обявява ги за срамни, лоши, ненормални… Доброжелателното поведение кастрира човека, а после му нахлузва и усмирителна риза… Но не може да го победи. У нас продължават да дремят първичните инстинкти, именно те ни мотивират и тласкат напред…

Избърса длани в панталона си и се изправи:

— Така се раждат сложните измами. Тайните и перверзни удоволствия заемат мястото на онези, с които ни е дарила природата. Нещата стават все по-лоши. Затвореното общество и липсата на свеж приток от външни врагове кара индивида да се опълчва срещу себе си, да се самоинквизира. Живееш от дълго време в Япония и сигурно си забелязал, че тук стремежът към насилие се изявява особено ярко, тъй като индивидът е стегнат в безмилостния обръч на доброжелателството. И когато това насилие се освободи, последиците са ужасни. Така става, приятелю Ники. Лишен от естествените си ловни полета, постоянно убеждаван, че естествените му хищнически инстинкти са нещо престъпно, човекът бавно полудява… — Ръцете му се разпериха, сякаш да обхванат невидима аудитория. — Вгледаш ли се дори за миг в света, който ни заобикаля, ти ще признаеш правотата на думите ми… Къде да насочим взор? В Босна, Руанда, Камбоджа, Русия, Украйна, Ирак, Хаити, Колумбия, Италия, Германия, Щатите?… Има ли смисъл да продължавам? — главата му бавно се поклати. — Няма! Омразата тече по цялото земно кълбо като отровена кръв и заразява всичко. Лудостта ни разяжда… Тотална, неукротима лудост!

В ръката на Майк блесна кинжал. Острието беше тъмно като нощта, покрито с тънък слой смазка.

— И ето ни тук, нас двамата с теб… Огледални образи, пълна противоположност… Мрак и светлина, слънце и сянка… — изви глава, сякаш искаше да чуе неизказан отговор. — Какво казваш? Доброто и злото? — главата му бавно се поклати. — Не, Ники… Това сравнение е безсмислено, защото ние сме отвъд подобни понятия. За да бъдем добри или лоши, ние трябва да се мразим, нали? — раменете му леко се присвиха. — Аз поне не те мразя, един Бог знае какви са твоите чувства към мен… — Смехът му отекна в затвореното помещение като неясно ехо. — Ние сме неравностойни противници, Ники… И знаеш ли защо?

Свободната му ръка сграбчи косата на Никълъс и жестоко я дръпна.

— Защото ти си евреин, Ники! Защото баща ти е бил фатално заразен от този опасен ген, въпреки усилията му да се прикрива. Ти също, Ники… Какво си въобразяваш, за Бога? Няма да се превърнеш в ориенталец, дори да станеш по-жълт от всички китайци на света! От наследството не можеш да избягаш. Сега вече разбираш защо не мога да те мразя, Ники… Защото си замесен от долнопробно тесто, защото си недостоен да събудиш подобно чувство у мен…

Замълча, извъртя се на пети и се приближи до Микио Оками. В очите му се появи жесток блясък, тялото му замря. Никълъс усети приближаването на нещо страшно, вероятно началната фаза на жестокия шамански ритуал. Не! Не го прави, пропищя упоеното му съзнание.

Стегна последните остатъци на волята си, принуди организма си да даде решителен отпор на отровата, която пълнеше вените му. Видя какво предстои, сякаш за миг се беше превърнал в ясновидец. Съзнанието му крещеше безмълвни заповеди към тялото, но единственото, което постигна, беше леко разклащане на веригата.

— Приближава се — усмихна се Майк от другия край на помещението. — Усещаш го, нали?

Наистина беше така. Никълъс имаше известни познания за примитивните психохипнотични способности на месулетите, с очите си беше виждал последиците от тях. Мисли, заповяда си с отчаяна решителност той. Това е като ходенето — просто слагаш една мисъл пред друга и вървиш напред! Смътно успя да определи какъв е съставът на наркотика в кръвта му. Беше умерен нервнопаралитичен токсин, най-вероятно „Бан Том“… Онзи, който Майк Леонфорте беше използвал и върху Капа Ватанабе… Знаеше как да го неутрализира по химически път, просто защото вече беше спасил живота на Ватанабе… Едновременно с това си даваше сметка, че ситуацията е коренно различна. Едно е да използваш способностите си върху друг човек, съвсем друго е, когато трябва да се бориш с отровата в собствената си кръв…

Но беше длъжен да опита. Стисна зъби и потъна в болезнения хиперметаболитичен процес. Не усети облекчение, не почувства никаква реакция. Може би вече бе късно.

Междувременно атмосферата в помещението се промени, въздухът натежа от заплашително напрежение, светлината сякаш се сви и намаля.

— Идва! — възбудено прошепна Майк. В гласа му прозвуча диво тържество, сякаш беше вълк, надвесен над димящите вътрешности на току-що изкормен елен.

Не!

Майк се превърна във вихрушка. Кинжалът мътно проблесна във въздуха, после острието му потъна в гърдите на Микио Оками. Разнесе се остро пропукване, сякаш се беше разцепил стар плат, забравен от години в прашния скрин. Бликна фонтан алена кръв, вонята във въздуха стана нетърпима…

Четиринадесета глава

Крайбрежието на Флорида | Токио

В открито море Чезаре Леонфорте се превърна в друг човек. В движенията му се появи нещо хищно и примитивно, приличаше на акула, устремена към дълбините. Наблюдавайки го как управлява „цигарата“, как поглежда навигационните карти с леко пружиниращи срещу поклащането крака, Веспър имаше чувството, че това е човек, който е загърбил всички грижи на живота.

Така щеше да мисли във всички случаи, ако не го познаваше толкова добре. През дните и нощите в негова компания тя действително го опозна отблизо, дори повече, отколкото би й се искало. Чезаре наистина нямаше грижи. Нито една. Не притежаваше чувство за вярност, не му пукаше за нищо, мислеше единствено за себе си. Ако някога е имал способността да обича, това чувство отдавна беше погребано от обстоятелствата на живота, който бе водил, от собствената му извратена натура. Мразеше баща си, но едновременно с това се стремеше да му подражава; презираше сестра си Джаки, но много му се искаше да получи одобрението й. Душата му беше истински вулкан от противоречия, които бяха в постоянен конфликт и нито едно от тях не се предаваше. Това го правеше непредсказуем и избухлив.

— Шибани федерални ченгета! — изръмжа той, насочил моторницата към мястото на срещата с катер 1176 на Бреговата охрана. — Вечно ми висят на задника! По едно време мислех, че съм ги изпързалял и ги държа в джоба си. Но те са като хидра — имат безброй глави! — говореше тихо и гневно, сякаш на себе си. Изправена до блестящата от водни капки предпазна преграда, Веспър имаше чувството, че отдавна е забравил за присъствието й. — Трябва да се прегрупирам, да дръпна други конци, да поискам ответни услуги… Само така ще ги окача на куката и ще ги накарам да ми играят по свирката!

Веспър сложи ръка над очите си и напрегна взор. На хоризонта се поклащаше катер на Бреговата охрана. Лежеше на едно място, двигателите му вероятно бяха изключени. Чезаре също го беше видял, тъй като завъртя руля и се насочи към него. Приближи го странично, изчака да се плъзнат на стотина метра от борда и направи знак на Веспър да включи електрическата лебедка на котвата. Тежкото желязо цопна във водата и бързо започна да потъва.

Катерът беше достатъчно близо, за да се различи надписът на носа му. Наистина беше CGM 1176. Мощният дизел тихо боботеше. От кърмата излетя облак синкав дим, моторът увеличи оборотите си и катерът бавно се насочи към тях.

Залепиха се без проблем, Майло ги изчака да се прехвърлят на борда и даде знак на кормчията да се отдалечи.

Чезаре бегло го погледна, в очите му нямаше никакво учудване.

— Нещата у дома се усложниха — промърмори той. — Няма да се връщаме с „цигарата“.

Майло мълчаливо кимна. Беше облечен в изгладена сива униформа, брадичката му беше акуратно подстригана. Чистичък и стегнат, той приличаше на хрътка преди състезание. Очите му пробягаха по лицето на Веспър, сякаш търсеха допълнителни разяснения. Тя му се усмихна и пристъпи към кабината, а Чезаре отиде да провери как върви размяната на пратката кокаин с оръжията, които прехвърлиха от „цигарата“.

— Какво му става, по дяволите? — промърмори Майло, без да помръдва устни. Едва на метър от лицето му човек можеше да забележи мрежата от ситни бръчици около очите и устата. Самите му очи бяха скрити зад огледалните стъкла на слънчеви очила.

— Федералните ченгета нахлуха в имението — тихо отвърна Веспър. — Пристигнаха с брониран хеликоптер, едва се измъкнахме…

Тънките устни на Майло станаха още по-тънки — сигурен признак на загриженост.

— Трябва да поговоря с него — промърмори той. — Може би има опасност и за целия канал… — млъкна, усетил предупредителното докосване на Веспър.

— На твое място не бих и помислила за подобно нещо — предупреди го тя. — Направо ще ти отреже главата!

— Ясно — промърмори Майло, обърна се, даде указания на човека зад руля, после й кимна да го последва зад стената на кубрика. — Слушай! — просъска той и наведе глава към лицето й. — За този канал съм заложил не само кариерата, но и главата, си!

— Имаш предвид канала, по който Чезаре изнася новите оръжейни разработки на ДАРПА? — пожела да уточни тя.

— Точно така! — кимна той и на лицето му се появи презрителна усмивка. — Да не би да мислиш, че ще си губя времето с контрабанда на кокаин? Нямам желание за подобно нещо, а вероятно и никой не би ми позволил. В този бизнес е тъпкано с кръвожадни латиноамериканци, които с удоволствие ще ми прегризат гърлото! Мисля само за оръжието. То е нещо като хоби за мен, разбираш ли?

Веспър не разбираше, но въпреки това кимна с глава.

— Както и да е — облиза устните си Майло. — Имам дял в този канал… Суха пара, разбираш ли? Ако не бяха връзките ми, твоят баровец изобщо нямаше да поглежда насам… Аз съм играч, а не някакъв тъпак! Затова искам да съм чист, особено при положение, че федералните ченгета са го надушили!

— С други думи, не искаш да бъдеш привлечен под отговорност…

Видя как бръчките около очите му станаха по-дълбоки.

— Искам да не бъда натопен, каквото и да стане! — изръмжа той. — Това е всичко!

Усети страха му. Един мъж с достатъчно свобода на действие беше прекрачил чертата, вероятно от скука или авантюризъм. Един мъж, който обича работата си, но търси силни усещания. Скочил в дълбокото, без да мисли за последиците. Както сам каза, той е играч, а не някакъв тъпак. Цял живот е търсил силните усещания, но когато нещата вземат неочакван обрат, изведнъж се оказва неподготвен…

— Не трябва да вършиш престъплението, ако не си готов да излежиш съответната присъда…

Майло подскочи, сякаш беше докоснал оголена жица:

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? Никаква присъда няма да излежавам!

— Мога да го уредя…

— Тъй ли? За каква се мислиш, по дяволите?

— Аз съм тази, която може да те освободи от наказателна отговорност — отвърна Веспър и спря настоятелен поглед върху лицето му. — Нали искаш да си спасиш задника, Майло?

От устата му излетя въздишка, дори през очилата пролича, че очите му се насочват към Чезаре. Без повече приказки Веспър разбра, че е готов да напусне кораба, при това веднага… И защо не? Чезаре не проявява лоялност към хората си, защо те трябва да са лоялни към него?

— Ако разбере…

Майло имаше предвид Чезаре.

— Няма — поклати глава тя. — С него аз ще се разправям… — Почака един миг, после попита: — Правим ли сделката?

Главата на Майло леко помръдна, очилата проблеснаха.

— Не искам да попадна в пандиза — промърмори той. — Сигурно ли е това, което предлагаш?

— Абсолютно.

Майло облиза устни и кимна с глава.

Веспър искаше веднага, още в същата минута да го разпита за начините, по които заобикалят мерките за сигурност на Пентагона, но Чезаре я повика на носа. Тя тръгна моментално, като добре дресирано куче, без дори да погледне Майло…

— Ще хвърлиш ли едно око? — изкрещя Чезаре, опитвайки де са надвика грохота на моторите. Ръката му махна към дървен сандък с разкован капак, върху който имаше държавни печати и лепенки.

Веспър се наведе, в същия миг пръстите му я стиснаха за врата с такава сила, че пред очите й затанцуваха искри. Не успя да си поеме дъх, челото й влезе в болезнено съприкосновение с ръба на сандъка. Изправен до кубрика, Майло напрегнато наблюдаваше развоя на събитията.

Зашеметена от удара, тя чу металическо изщракване, в следващия миг дулото на револвера му болезнено проникна в ухото й.

— Малка, долна кучка! — изръмжа той с разкривено от гняв лице. — Мислиш, че ще се измъкнеш, а?

Беше й трудно да разсъждава, но все пак успя да оформи въпроса си:

— От какво да се измъкна?

Чезаре я удари в тила, по гласа му позна, че е на прага на лудостта.

— От какво ли? — извика той. — От това, че ме предаде на федералните ченгета, ето от какво!

Предметът с форма на триъгълник мрачно блесна пред очите на Никълъс. От него се разнасяше отвратителна миризма, която предизвика гадене в стомаха му, въпреки упойващото действие на наркотиците. Организмът му успешно неутрализираше отровата „Бан Том“, но за съжаление процесът не беше достатъчно бърз.

— Ето я властта!

Вдигнал сърцето на Микио Оками пред ужасеното лице на Никълъс, Майк Леонфорте хищно впи зъби в него. Приличаше на касапин, оплискан с кръв от главата до краката. Кръвта на Микио Оками. Никълъс не смееше да погледне към насечения труп, който се поклащаше в другия край на стаята. Това беше всичко, което остана от великия Кайшо, оябун на всички оябуни на Якудза. Леш, мърша… Безмилостно транжирана от касапския нож…

Майк дъвчеше бавно и замислено, с дълбока наслада. Времето на приказките отмина и Никълъс отлично го знаеше. Дойде времето на действията. Запознат отблизо с шаманските поверия, той си даваше сметка за течащия в момента ритуал. Онзи, който изяжда органите на врага си, придобива свръхестествена сила. Колкото по-могъщ е бил този враг, толкова по-голяма е силата…

Но има и друго: поглъщайки жизненоважните органи на врага си, победителят го лишава от възможността за прераждане…

Майк довърши сърцето, пристъпи към трупа и замахна с ножа. Върна се при Никълъс с тъмночервена, плъзгава маса в ръце. Това беше черният дроб на Оками. Притисна го към гърдите на пленника и започна да пее. Протяжен, смразяващ кръвта псалм на виетнамски диалект:

— Ти си болен… Смъртно болен… Заразен си от еврейския вирус… Той е като левкемия, унищожава кръвта ти, превръща те в низше същество… Бих могъл да те спася, ако това ми достави удоволствие… — разсмя се, в очите му блесна налудничава светкавица, от устата й брадичката му капеше кръв.

Миг на напрегната тишина, после припяването продължи, тялото му унесено се поклащаше. Рязко отлепи дроба от гърдите на Никълъс и лакомо го захапа. Но не сдъвка парчетата, а ги задържа в устата си. Наведе глава към лицето на Никълъс, опря вонящите си устни в неговите, езикът му започна да тика кървавите късове между зъбите му.

— Яж, яж!

Никълъс стискаше устни.

Майк се усмихна, после рязко стовари юмрука си в слънчевия му сплит. Въздухът напусна дробовете на Никълъс с остро свистене, устата му неволно се отвори. Майк моментално се възползва от това, притисна окървавените си устни в нея и я напълни с кървавите късчета.

Никълъс затвори уста, тялото му се разтърси от могъщи спазми. Но Майк не му позволяваше да повърне, притиснал устните му с длан.

— Гълтай, Ники, момчето ми! — прошепна в ухото му той. — Гълтай, иначе Оками ще те задави и ще умреш!

Никълъс конвулсивно се подчини.

— Така вече е по-добре — кимна Майк. — Далеч по-добре… — Дояде дроба, разкъсвайки го направо със зъби. Налудничавият блясък в очите му стана още по-силен. — Още не съм свършил с теб — заканително изръмжа той.

— Предстои последното действие на пиесата! — Докосна тялото на Никълъс нежно, почти с обич. — Сега си почивай… Защото през следващите няколко часа ще ти трябват много сили…

— Сделка? — изръмжа Уейд Форест, без да поглежда към Кроукър: — Каква сделка?

Стояха в средата на моравата, Форест приемаше рапортите на своите подчинени. Новините не бяха добри: Чезаре Леонфорте го нямаше никъде, никой не знаеше как е успял да се измъкне. Това вбеси едрия мъж, ругатните му накараха дори ветераните да се изчервят.

Кроукър се добра до този факт преди командосите, но го запази за себе си с върховно усилие на волята.

Причината беше проста: Веспър също беше изчезнала.

Отлично знаеше къде е тя, къде е и Гадняра… Или, по-точно, къде ще бъдат двамата след около един час: на борда на катер CGM 1176 от Бреговата охрана. Тази информация беше последен шанс за спасението на Маргарет и той изведнъж усети, че в главата му се появяват простичките думи на отдавна забравените молитви, с които се приспиваше като дете…

Наоколо цареше онзи невъобразим хаос, който може да създаде единствено правителството на Съединените щати, обявило извънредно положение или война… Въоръжени до зъби командоси с почернени лица и защитни комбинезони щъкаха насам-натам, крещяха заповеди, разменяха си информация. Стрелците на Леонфорте вече бяха отведени, строени един зад друг с високо вдигнати ръце. Радиостанцията на хеликоптера внасяше своя дял в суматохата с чести, неприятно стържещи залпове електростатично пропукване. Но Форест очевидно се чувстваше отлично в тази лудница. Изправен като диригент на пулт, той крещеше своите заповеди и следеше за незабавното им изпълнение. Кроукър ясно долавяше вълните на задоволството, които се излъчваха от едрото му, стегнато тяло. КАКВА ПРЕЛЕСТ, сякаш казваха те. ВОЙНАТА ЗАПОЧНА ОТНОВО!

Но, както във всяка война, и тук нещата се развиваха двупосочно. Главнокомандващият на врага беше успял да се измъкне, въпреки безупречно проведената операция.

— Предлагам ти сделка, Форест — повтори Кроукър, повишил глас да надвика шума.

— Не приемам никакви сделки — поклати глава онзи.

— Тази ще я приемеш, стига да чуеш за какво става въпрос — продължи да настоява Кроукър.

Форест приключи с поредната инструкция, освободи униформения си подчинен и се обърна да го погледне. Кроукър имаше достатъчно стаж из съдебните зали, за да знае до каква защитна тактика трябва да прибегне. Притисна плачещата Франси до себе си, знаеше накъде са насочени мокрите й очи: към окованата в белезници Маргарет. Не му се искаше да прибягва до подобна тактика, но беше принуден да го стори.

— Ти нещо бълнуваш, братко — промърмори Форест и в очите му се появи недоверие.

— Не мисля така — отвърна Кроукър и пристъпи по-близо до него, продължавайки да притиска Франси към гърдите си. — Ние двамата с теб имаме възможност да сключим една перфектна сделка, Форест. Защото ти притежаваш това, което ми трябва: Маргарет де Камило…

— Точно така — кимна онзи. — Притежавам я и нямам никакво намерение да я изпускам! — Но категоричният отговор не можеше да прикрие интереса, който пламна в очите му. — А с какво можеш да ме подмамиш ти?

— С Чезаре Леонфорте.

Откритото, типично американско лице на Форест стана мрачно като буреносен облак.

— Слушай какво ще ти кажа, приятел! — прогърмя той. — Ако имаш информация за местопребиваването на Леонфорте, трябва веднага да я споделиш с мен! В противен случай ще те арестувам за умишлено възпрепятстване на следствието!

— Не ме заплашвай, Уейд — меко отвърна Кроукър. — Прави каквото намериш за добре, само не ме заплашвай!

Стреснат колкото от решителността на тези думи, толкова и от употребата на малкото му име, Форест видимо омекна.

— Госпожа Де Камило не е обект за размяна — предупреди той. — Ако имаш подобни намерения, забрави ги!

Но Кроукър забеляза, че очите на едрия мъж умишлено отбягват разплаканото лице на Франси.

— Значи си съгласен Леонфорте да се измъкне — подхвърли той.

— Ако се налага… — сви рамене Форест и с мъка преглътна.

— А заедно с него изпускаш и целия канал за трафик на кокаин, така ли?

— Майната му на канала! — държеше се Форест. — Ще го открием по друг начин…

— Ще кажеш ли същото и за канала за износ на оръжията, които се изработват в ДАРПА?

При споменаването на научноизследователския институт на Пентагона Форест се намръщи и прехапа устни. Тъкмо се канеше да каже нещо, когато пред него изскочи поредният идиот от групата за бързо реагиране. Прогони го с такава серия от сочни псувни, че лицето на човека посивя от ужас. Самият Форест продължи да дъвче устните си, като хищник в прекалено тясна клетка. После очите му бавно се сведоха към лицето на Франсин и останаха там.

— По дяволите! — вбесено изръмжа той. — По дяволите!

— Ти май си полудял! — изгледа го Мая. — Какво изобщо знаеш за тоя тип?

— Зная, че кара мотор като бог! — тръсна глава Кава.

Стоеше пред шахтата на малкия асансьор, отнесъл Никълъс в „Пул Марин“ преди броени минути. След като се разделиха, Кава се върна в заведението и се заслуша в безсмислената поезия, която се носеше от подиума. Мислеше за Никълъс, не чуваше дори дума от безкрайния монолог. Някой го попита нещо, после всички се разсмяха. Скочи на крака и се върна в кухнята, Мая го последва.

Протегна ръка и натисна копчето, асансьорът тихо забуча.

— Какво, като умее да кара мотор? — настоя Мая. — Защо трябва да се забъркваш?

— Ей така — тръсна глава Кава. — Освен това ми писна от оня тъпак на сцената…

— Господи, как вони тук! — сбърчи нос Мая. — Значи отиваш, а?

Тръсна глава, протегна ръка и пъхна нещо между пръстите му. Той втренчено я погледна, после въздъхна и влезе в кабинката. Последното нещо, което зърна, бяха замаяните от наркотици очи на момичето с платинената коса.

Асансьорът спря, вратата се плъзна встрани. Йоши замахна с огромна сила, юмрукът му замалко не откъсна главата на младежа. Кава обаче успя да се наведе и кокалчетата на другия само одраскаха темето му. В същия миг натисна пружината на сгъваемия нож и скочи напред.

Йоши ловко изви ръката му, костите изпукаха. Ножът издрънча на пода на кабината. Едва сега разбрал, че нещата са сериозни и едва ли имат нещо общо с битките на видеомониторите, Кава направи единственото възможно нещо: оголи зъби и ги заби в скулата на Йоши. Агонизиращата болка в ставите му отслабна достатъчно, за да използва коляното си. Но Йоши дори не потрепна и го прикова за стената с огромна сила.

Кава изпъшка, Йоши се ухили. С тръпка на ужас младежът видя смъртта си в очите му. В следващия миг дланта на Йоши потъна в слънчевия му сплит, тялото му се сгърчи. Коленете му се подгънаха, ръката му се протегна към изпуснатия на пода нож, но Йоши смаза пръстите му с тока на обувката си.

Болката прочисти съзнанието му от наркотичния унес, мускулите му се стегнаха. Отскочи нагоре като освободена пружина, темето му тресна брадичката на Йоши. Онзи се олюля и отстъпи крачка назад, а Кава грабна ножа, нададе яростен вик и го заби до дръжката между ребрата му.

Йоши издаде нечленоразделен звук и направи опит да измъкне ножа. Отскочи крачка назад, опулените му очи с недоверие се спряха на дръжката, която стърчеше от гърдите му. Промърмори нещо, понечи да тръгне срещу младежа, но краката му се подгънаха и тялото му се строполи по очи.

Кава дишаше напрегнато, от очите му се стичаха сълзи. Прехапал устни, той докосна бялата си коса с треперещи пръсти, погледът му не изпускаше проснатата фигура на Йоши. Защо не мърда тоя тип? Изведнъж всичко му стана ясно, лицето му се разкриви, съдържанието на стомаха му стремително тръгна нагоре. Продължи да повръща, дори когато вече нямаше какво, и в устата му се появи противният вкус на стомашните сокове.

Олекна му. Спомни си за Мая, която го чака долу, сред познатата обстановка на заведението. Ръката му сама потърси бутона, беше готов да се върне. После изведнъж усети промяната. Светът на рокерите с фалшивото им бунтарство изведнъж му се стори непоносим и празен. Почти толкова, колкото да ходи на работа пет дни в седмицата, по осем дълги и скучни часа…

Спомни си защо е тук и тръгна да търси Никълъс. Откри го в една от задните стаички на ресторанта, която носеше следи на дългогодишна запуснатост. До тази нощ…

Пристъпвайки в оплисканото с кръв помещение, което приличаше на касапница, Кава изведнъж изпита задоволство от факта, че беше убил човек. Иначе едва ли щеше да издържи на страшната гледка.

— Ами ако грешиш?

— В живота няма „ами ако“, момичето ми — изръмжа Чезаре. — Затова никога не си губя времето в догадки!

Въпреки тежкото боботене на дизелите, Веспър усети пулсиращите си слепоочия. В носа я блъсна миризмата на океана, свеж и пълен с живот. Ситни водни капчици се оплетоха в косите й. Това е решителният миг, граничният пункт между живота и смъртта. Усещаше желанието му да я убие. Властно, пропито с жажда за мъст желание, което се излъчваше на хладни вълни от тялото му, стегнато като навита пружина. То беше напълно логично, особено за човек като Чезаре, който вижда как могъщата империя се разпада пред очите му… Но заедно с яростта от него се излъчваше и още нещо… Нещо, което тя на всяка цена трябваше да използва, ако искаше да съхрани живота си…

— Хайде, стреляй! — просъска Веспър. — Сега, без да се колебаеш! Нали така би постъпил баща ти?

Усети тръпката на колебанието в душата му и напрегна волята си. Сега или никога! Не успее ли да пренасочи вълните на гнева му, с нея ще бъде свършено!

Дулото на револвера потъна в ухото й с огромна сила, от устата й излетя вик на болка.

— Какво общо има баща ми с всичко това? — заплашително изръмжа той.

— Някога работех за него, забрави ли? Бях сред най-добрите му оперативни агенти… — Нервите й се опънаха до крайност, зави й се свят. Стисна зъби и продължи с отчаяна решителност: — Беше толкова загрижен за новата си самоличност, че се превърна в истински параноик… От изключение екзекуциите се превърнаха в правило… В това отношение ти много приличаш на него…

Тръпката на колебанието отново, се появи, този път още по-отчетлива.

— Какво значи „в това отношение“?

— Знаеш какво — задъхано отвърна тя. — Ставаш ирационален, извън всякакъв контрол!

Рискът беше огромен, но друг начин нямаше. Беше на ръба. Или ще оцелее, или ще потъне в бездънната пропаст на отвъдното. При това сега, всеки миг… Трета възможност няма.

— Ирационален, значи… — промърмори той. Произнесе думата така, сякаш беше непознато на вкус ястие. — Може би си права, баща ми наистина беше ирационален… Но това не означава, че аз го познавам в тази светлина, тъй като него просто го нямаше… — Главата му замислено кимна. — Може наистина да е бил гадна свиня… Но едновременно с това е бил умен, нали? Иначе не би успял да води федералните ченгета за носа, при това десетилетия наред…

Веспър се концентрира. Успя да получи търсения ефект. В гласа на Чезаре се появи онази странна смесица от гняв и възхищение, която винаги беше определяла отношението му към баща му беше почти сигурна, че чува как мечовете на двете противоречиви чувства започват безкрайния си дуел в съзнанието му. Нищо чудно, че цял живот бе гледал на света в черно и бяло. Всичко останало би означавало лудост, пълен хаос…

— Умен беше — съгласи се тя. — Толкова умен, че дори ти не успя да го поставиш под контрол… — Гърбът я заболя от неудобната поза, скулата й кървеше от острия ръб на сандъка с крадените оръжия на ДАРПА.

— Какви ги дрънкаш, да те вземат мътните?! Аз никога не…

— Напротив — отвърна Веспър. — Винаги си искал да покажеш на стареца какво е пропуснал, като е избягал от семейството си… Винаги си искал да му натриеш носа със собствените си успехи!

— Глупости! — тръсна глава Чезаре. — За какво ми е притрябвало подобно нещо? — Дулото на револвера болезнено помръдна в ухото й.

— За да му докажеш, че си по-добър и по-умен от него.

— Никога не съм се състезавал с татко!

— И това не е вярно — рече задъхано Веспър. — Състезавал си се, при това по най-лошия възможен начин. Защото си отровен от омраза, Чезаре. Защото си искал да го накажеш за бягството от семейството…

— Той не е имал друг избор! — извика Чезаре. — Поел е своите задължения, искал е да бъде максимално полезен за семейството си!

— Това са глупости и ти прекрасно го знаеш — продължи обработката Веспър. — Той беше амбициозен, бих казала — прекалено амбициозен, за да го е грижа за семейството… Едва след като се е оженил и е създал деца, той си е дал сметка, че това е било грешка. Никога ли е искал да бъде любящ съпруг и баща. Никога не е искал стабилност, тъй като авантюрата и постоянната промяна са били в кръвта му. Искал е власт и пари, искал е да живее пълноценно!

— Не, това не е вярно! — извика Чезаре и най-сетне отдръпна револвера от ухото й. — Знаеш, че не е вярно!

Веспър бавно се изправи, погледна го и веднага забеляза промяната. Беше успяла да отклони гнева му от себе си, обект на този гняв отново беше станала собствената му личност…

— Не греша, Чезаре — тихо, но ясно промълви тя. — Баща ти дълго време мърсуваше из Токио. През 1947 година е споделял леглото на Фейт Голдони, след нея идва ред на много други… Особено след като излиза от болницата… Жените дефилират през спалнята му в безкраен поток… Дълга поредица от „фусти“, както обичаше да ги нарича Джони…

Стиснал зъби и блед като платно, Чезаре потръпна от конфронтацията с онзи ужасен факт, който се беше опитвал да потиска в продължение на години. Оказа се, че в крайна сметка Джаки излезе права и той наистина е като баща си! Но нима не искаше именно това? И да, и не… Беше превърнал в идол един баща, когото не познаваше. Измисляше какви ли не истории за него — дълги, сложни, преплетени… С единствената цел да се предпази. Да не намрази човека, който ги беше зарязал… Както го беше намразила Джаки.

Безкраен поток от жени… Дълга поредица от „фусти“…

Господи! Джон и Чезаре Леонфорте си приличат като близнаци!

Веспър усещаше приближаването на емоционалния срив. Далечни светкавици на хоризонта, заплашителен тътен… Но бурята можеше да връхлети всеки миг и да удави света.

— Лъжеш!

В дрезгавия шепот нямаше убеждение, по очите му личеше, че вярва на всяка нейна дума. Разумът го беше напуснал, вече действаше по интуиция. Беше успяла да го обезоръжи. Гръмотевичният гняв най-сетне освободи онази част от съзнанието му, която беше потискала интуицията му в продължение на години.

— Ти си прекалено млада, за да знаеш всичко това!

— Зная го лично от него, Чезаре — пристъп крачка напред Веспър. — Той обичаше да се хвали със завоеванията си, особено пред мен — една жена. Това му доставяше допълнително удоволствие, приятен гъдел в слабините…

Чезаре втренчено я гледаше, но очите му минаваха някак през нея… Насочени към отдавна отминали събития, станали в друго време и на друго място…

Веспър направи нова крачка напред, гласът й прозвуча спокойно и равно, напълно лишен от емоции:

— Само едно нещо зная със сигурност за баща ти: не му пукаше от нищо, не обичаше никого… Сякаш не беше човек!

— Не беше човек?! — дрезгаво повтори Чезаре и леко се олюля.

— Беше неспособен да изпитва обич — прошепна в ухото му тя. — Не можеше нито да я дава, нито да я получава… Обичта за него беше нещо безкрайно чуждо — като дишането под вода…

Той неволно отстъпи крачка назад, но тя безмилостно го последва. Пръстът й обвинително се насочи в гърдите му:

— И ти си като него, Чезаре!

— Не!

— О, да! — настъпваше към него тя с пламнали очи и развята от вятъра руса грива. Приличаше на безмилостна Богиня на отмъщението. — Ти нямаш Бог, нямаш чувство за вярност, нямаш нищо! Разголен изцяло, ти си точно това, което беше баща ти — мъжкар, обладан от маниакално его! Гледам те, но не виждам нищо! Празно пространство, бездънна пропаст!

Изгубил дар слово, той само поклати глава. В изцъклените му очи се четеше ужас.

— Защо сестра ти престана да разговаря с теб? — продължаваше неумолимото си настъпление Веспър. — Само защото си я ударил?

— Ех, ако можех да зная!…

Шепот, потънал в плясъка на вълните и соления вятър.

— Знаеш, Чезаре! И винаги си го знаел. Тя те е видяла такъв, какъвто си. И е изпитала ужас от теб! А би могла да те обича, Чезаре… Дори съм сигурна, че на даден етап го е правила… Но със своята грубост и безразличие ти си убил тази обич… Дори в онези години вече си приличал на баща си и тя не е могла да понесе този факт! — Пръстът й отново се заби в гърдите му. — Ти си виновен за смъртта й, Чезаре! Ако не беше я прогонил, Джаки и до днес щеше да е жива!

С ъгълчето на окото си улови фигурата на Майло, появила се иззад кубрика. Махна му повелително с ръка и той затвори уста. Вместо това посочи към небето и изразително поклати глава. Веспър отмести очи от бледото лице на Чезаре и почти веднага засече черната точка на хеликоптера, който бързо се приближаваше.

Кроукър, почти изхълца от облекчение тя. Той е, чувствам го!

В същия миг прозвуча изстрел и тя подскочи. Погледна към Майло, който побягна, после сведе очи към Чезаре. Беше се отпуснал на колене, дулото на револвера сочеше към главата му. Отначало помисли, че се е самоубил, но бързо се успокои. Не, не би могъл да постъпи по този начин, егото му все още е прекалено силно… Отпусна се на колене до него и протегна ръце. Сърцето й блъскаше лудо, сякаш всеки миг щеше да изскочи от гърдите й. Даваше си сметка, че продължава да е здраво свързана с този мъж, но, слава Богу — не по начина, от който се беше страхувала… Сега й предстоеше по-трудното — да го измъкне от пропастта, в която го беше натикала с помощта на волята си, да го накара да диша отново. Хеликоптерът бързо се приближаваше, до слуха й достигнаха грохотът на мотора и тънкото свистене на витлата. Гребените на вълните около катера изчезнаха, повърхността на водата се набръчка. Пипалата на стоманената й воля се плъзнаха към съзнанието му, боботенето постепенно се стопи и изчезна. Ако успее сега, значи Микио Оками не беше се излъгал в необичайните й способности… На палубата всички се движеха, настъпи истински хаос. Но пипалата на волята й увиваха душата му с невероятна сила, хаосът остана встрани. Чезаре беше спокоен и тих като вълните на Червено море, укротени от божествения дух на Мойсей… Веспър ясно усети как се оформя връзката между тях. Напрежението започна да го напуска, душата му стана мека и отзивчива като памук…

Очите й бавно се отделиха от лицето му и се насочиха към Майло:

— ФБР вече е тук. Заповядай да изключат двигателите, екипажът трябва да се предаде без никаква съпротива.

Майло мрачно кимна и се отдалечи.

Отново се извърна към Чезаре. В очите му се беше появила млечна белота — така изглеждат хората, които току-що са починали… Къде ли изчезна разумът му, безмълвно се запита тя.

— Джаки?

Всичко й стана ясно. Трябваше да му даде този отговор, от който със сигурност зависеше животът му.

— Тук съм, Чезаре.

— Аз… Аз съжалявам, Джаки…

— Зная.

Наведе се и бавно издърпа револвера от вкочанените му пръсти. Въздухът около катера вибрираше, сякаш ангелски криле плющяха над главите им.

— Джаки… — прошепна той и конвулсивно напълни дробовете си с въздух.

— Всичко е наред, Чезаре — отвърна тя, притисна главата му в гърдите си и леко започна да го люлее. — Най-сетне всичко е наред!

— Изглеждаше като умрял, който никога няма да възкръсне!

— Възкръснах благодарение на теб — усмихна се Никълъс и стисна ръката на младежа. — Благодаря!

— Дребна работа…

Клечаха в един от складовете на „Пул Марин“, никой не отваряше дума за касапницата в дъното на коридора. Кава не прояви интерес към обезобразения труп на стареца в онази стая, а в момента и Никълъс не искаше да си спомня за него. Знаеше, че такива моменти ще има в бъдеще, при това далеч по-чести, отколкото би му се искало.

— Май трябва да те отведа в болница, човече…

Никълъс само поклати глава. Чувстваше се далеч по-добре, след като Кава го свали от куката, процесът на хиперметаболизация на отровата течеше далеч по-бързо. Но все още му трябваше време…

— Налага се да свърша една работа, при това веднага — промърмори той.

В съзнанието му блесна окървавената мутра на Майк. Още не съм свършил с теб. Предстои финалният акт на действието…

Пред очите му изплува системата, през която капеше „Бан Том“, зад нея се поклащаше свободната верига с трети комплект прозрачни маркучи, очевидно очакваща своята жертва…

— Не се обиждай, човече — обади се загрижено Кава. — Но в момента имаш вид на човек, който става единствено за леглото…

Още не съм свършил с теб.

Наркотичната мъгла не успя да му попречи и Никълъс разбра къде е отишъл Майк, Изправи се, зави му се свят, изпита чувството, че се намира в асансьор със скъсано въже, който стремително пропада в шахтата си. Кава скочи и го подхвана през кръста.

— Ето, нали ти казах?

— Кава-сан — бавно вдигна глава Никълъс. — Човекът, който направи всичко това, все още е на свобода… Страхувам се, че ще убива отново…

— По онзи ужасен начин? — попита Кава.

Снежнобялата коса приличаше на ореол около главата му, Никълъс неволно изпита чувството, че е спасен от митичен японски демон.

— Да.

Кава видимо потръпна.

— Ще ми трябва помощ — добави Никълъс.

Върху лицето на рокера се появи крива усмивка.

— Хей, тази нощ се превърна в незабравимо преживяване — подхвърли той. — Защо пък да не стигнем докрай?

Коей беше задрямала. Никога не беше в състояние да спи дълбоко, когато Никълъс е навън, въпреки че той беше убеден в обратното. Отвори очи, обърна се по гръб и насочи поглед към токийската нощ зад прозореца, която хвърляше странни отблясъци по тавана. Направи опит да преброи светлите точки и да определи формата им. Затвори очи, после клепачите й отново се вдигнаха. Наближаваше пет часът сутринта, а Никълъс още го нямаше. Не беше особено разтревожена, тъй като напоследък той често се губеше по цяла нощ. Особено след кризата с „Кибер-нет“.

Седна в леглото и едва сега забеляза, че беше забравила да дръпне пердето. Вероятно именно по тази причина не можеше да заспи. Стана и пристъпи към прозореца. Високата кула на небостъргача Найгай беше съвсем близо, изпита чувството, че може да я докосне с ръка. Стоманената конструкция приличаше на огромна паяжина. В главата й се появи спомен за Метаболистичното движение през 70-те години, чиито привърженици настояваха за нова урбанистична политика с всичките й странни последици. Неволно се запита как ли би се чувствала, ако живее в подобна капсула, после поклати глава и реши, че е по-добре да не знае…

Въздъхна, сънят окончателно отлетя от очите й. Небето просветля, днес може би слънцето все пак ще успее да пробие дебелите пластове на промишления смог. Облече къса памучна блузка „юката“, пристегна коланчето и тръгна към стълбите. В същия миг до ушите й долетя някакъв звук.

— Никълъс?

Отговори й тишина.

Изправена на площадката, Коей сложи ръка върху перилата и напрегна взор към тъмнината на долния етаж. Как прозвуча онзи звук, запита се тя. Като почукване върху метал или като шумолене на дрехи? Може би завесите са се раздвижили от утринния ветрец… Не успя да даде отговор на тези въпроси, просто не помнеше.

Започна да се спуска надолу, бавно и внимателно. Имаше чувството, че потъва в океанските дълбини. Тук всички пердета бяха спуснати… Не помнеше дали тя е сторила това, преди да си легне… Подобни неща се вършеха механично, бяха част от ежедневието и затова трудно се запомняха…

Стигна долния край на стълбите и се закова на място. Гледаше в непрогледния мрак толкова напрегнато, че очите я заболяха. В апартамента имаше чужд човек! Усети присъствието му толкова ясно, че чак гърдите й се свиха.

Звукът отново се появи, този път беше съвсем ясно, че шумолят дрехи.

— Коей…

Тя потръпна и понечи да запали една от настолните лампи.

— Не прави това, моля те.

Нещо в този глас я накара да отдръпне ръката си от електрическия ключ.

— По-добре да останем на тъмно.

Гласът принадлежеше на жена, чист и ясен. Въпреки мекия, любезен тембър, това беше глас на жена, която е свикнала да й се подчиняват.

— Казвам се Мери-Роуз, но Майкъл Леонфорте ме познава под името Джаки…

Коей ахна, краката й започнаха да омекват. Протегнатата й ръка напипа тапицерията на близкия стол, тялото й безсилно се отпусна в него.

— Джаки, неговата сестра?!

Тялото й потръпваше на ръба на стола, приличаше на птичка, която всеки момент ще отлети.

— Да.

— Но той мисли, че си мъртва… — едва успя да прошушне тя. — Че си умряла отдавна, преди много години…

— Умря друга жена — отвърна Мери-Роуз, а Коей бавно различи светлото петно, което би трябвало да бъде лицето й. — А мен Бог ме избра за свой представител… Станах игуменка и върховен ръководител на ордена на Дона ди Пиаве…

— Ордена? — повтори като ехо Коей.

— Чувала си за него. Прехвърлен от Италия, той в продължение на много години е финансиран от фамилията Голдони… Но аз съм Леонфорте и това наложи използването на прикритие… — До слуха на Коей достигна лекото шумолене на дрехи. — Орденът присъства в Япония от края на войната. В него членуват Кисоко Оками, Ейко Шима, дъщеря й Хонико и много други… Всички са част от една огромна мозайка…

— Но защо си тук? — бавно дойде на себе си Коей. — В пет часа сутринта? Изплаши ме до смърт! — На челото й най-сетне се появиха недоумяващите бръчки. — И как успя да влезеш?

— Просто се справих с ключалката — отвърна Мери-Роуз и в гласа й се долови нещо като усмивка. — Това е една малка част от… хм… някои доста необичайни умения, които притежавам… Ще ти кажа и защо съм тук — просто брат ми ще има нужда от моето присъствие!

— Майкъл? Тук? Откъде знаеш, че ще дойде?

— Господ ми каза.

Коей усети как Джаки става и се насочва към завесата.

В същия миг се разнесе силен трясък, стъклото се пръсна на хиляди късчета, завесата отлетя навътре. Коей изпищя и скочи на крака, после замръзна на място с изцъклени очи. На перваза клечеше Майк, облечен в странни, мътно проблясващи дрехи. На кръста му имаше широк кожен колан с халки от никелирана стомана, през които бяха прокарани тънки, но очевидно здрави въжета.

— Майкъл! Какво, за Бога…

Коей изведнъж потръпна и млъкна, чула безупречния японски, на който проговори Джаки. Още една от необичайните й дарби… Имаше чувството, че сънува.

— Дойде време за разплата, Коей — гърлено изръмжа Майк.

В следващия миг сграбчи Джаки, дръпна едно от въжетата на кръста си и изчезна в сиво-черната бездна на настъпващия ден. Коей потисна писъка на ужас, който се надигаше в гърдите й, очите й се разтвориха още по-широко. Успя да зърне Джаки на фона на настъпващото утро за един кратък миг, но това беше достатъчно. Видя, че прическата й беше също като нейната, дрехите върху тялото й очевидно бяха извадени от собствения й гардероб. Едва сега си даде сметка, че не беше издала нито звук, а възклицанието, което взе за свое, беше една съвършена имитация от страна на Джаки…

— Майкъл! — извика тя и се втурна към прозореца, без да обръща внимание на стъклата върху килима. Видя го отсреща, залепен като паяк на фасадата на Найгай. Преметнал Джаки през рамо, той сръчно се спускаше по системата от алпинистки въжета, прикрепени в бетона със специални клинове. Ето каква била работата! Джаки умишлено беше заела мястото й, вероятно защото е била предварително запозната с плановете на брат си. И беше успяла да го заблуди!

Точно единадесет минути по-късно в апартамента се втурна Никълъс. Беше в компанията на странно облечен рокер със снежнобяла коса. Коей нададе вик на облекчение и се хвърли в прегръдката му. Господи, колко много неща искаше да му каже!

Енергията на Кайшо, пламтяща във вътрешностите му като ярка звезда, изостри до крайност сетивата на Майк, накара го да се чувства свръхчовек. Действието й беше многократно усилено от комбинацията с погълнатия наркотик, без който ритуалът на нунгите просто не можеше да се получи. Този наркотик се изготвяше от няколко билки, смесени с черупката на един особен бръмбар рогач, който можеше да се срещне само във високите плата на Виетнам. Беше огромно насекомо, почти колкото детски юмрук. Ловяха го със специални капани, окачаха го да се суши на слънце в продължение на седмица — докато черупката му станеше черна като въглен. После внимателно я отделяха от тялото и я счукваха на прах с плоски камъни. Особено ценни бяха рогата, които шаманите прибираха за себе си и ги поглъщаха в началото на своите диви ритуали.

Именно благодарение на изострените си сетива Майк разбра, че ще бъде преследван. Пред очите му изплува лицето на Никълъс Линеър, ръката му отскочи нагоре и рязко натисна металната скоба, която придържаше въжето. Спускането продължи, душата му се изпълни с неземно блаженство. Всичко вървеше по план. Ще отнеме на Никълъс всичко скъпо, а после ще се изправи срещу него и ще го победи в честен двубой. Това беше най-важното, просто защото Никълъс олицетворяваше всичко, което Майк не можеше да бъде… Притежаваше това, за което младият Майк мечтаеше сред розовите храсти на „Свещеното сърце на Дева Мария“ преди толкова много години! Но кръвната връзка и коварното стечение на обстоятелствата го бяха лишили от любовта на жената, за която с радост би дал живота си… Какво ли не опита, за да забрави миналото, да изтрие от паметта си всякакви спомени… Отиде на края на света, в непристъпните джунгли на Виетнам. Там се опита да погребе предишния живот, да се превърне в нов, напълно различен Майкъл Леонфорте… Но какво се получи на практика? Един наистина друг човек, жалко подобие на шаман, подвижен кошмар, двойник с хлътнали от терзания очи… Въпреки усилията му, старият Майкъл Леонфорте отказа да умре. Той продължаваше да наднича в душата му, продължаваше да тръпне от ужас пред гледката, която заварваше там: една сродна душа, която копнее да обича. Душа, с която иска да се слее и която предизвиква в сърцето му онези чувства, които познаваше единствено благодарение на нещастната си любов…

Думите, които каза на Никълъс, излязоха чиста истина: както и да се опитва, човек не може да избяга от корените си…

Стигна до първата капсула, сви се на топка и успешно се приземи на металната решетка между дебелите носещи колони. Откачи се от алпинисткото седло, намести живия товар на рамото си и започна да се спуска по желязната стълба.

Намираше се на осемдесетия етаж, вятърът весело подсвирваше между сложната мрежа на металната конструкция, сред която се извиваха дебелите ПВЦ-тръби на огромната сграда, скрили в себе си всичко, което й дава живот: асансьорни шахти, отопление и климатична инсталация, водопровод и канализация, електрически и телефонни кабели, телевизионни антени… Сякаш гледаше кръвоносната система на гигантски организъм, странно наподобяващ човешкия… Над главата му плеснаха криле, тялото му се сви на пружина. Заблуденото врабче успя да се измъкне от лабиринта и радостно литна към небето. Вдигна ръка и избърса потта от челото си. Тялото му се намести удобно, слухът му се напрегна до крайност…

Никълъс взе от банята една дебела кърпа, преметна я над здравото найлоново въже, което се точеше от рамката на прозореца до небостъргача насреща, хвана двата края и започна да се спуска. Весели слънчеви зайчета пробягаха по свитото му тяло.

С това примитивно приспособление той не можеше да контролира скоростта на спускането, тялото му беше безпомощно пред инерцията. Измина около една трета от разстоянието, когато в носа го удари миризмата на изгорял плат. Вдигна глава и видя, че от средата на хавлията излита плътна струя дим. Триенето в найлоновото въже беше прекалено силно, положението му ставаше сериозно…

Първите пламъчета изскочиха някъде около средата на разстоянието. Скоростта на спускането беше достатъчно висока, за да ги изгаси, но той знаеше, че това е временно.

Измина още няколко метра и хавлията отново се подпали. Остро пропукване му съобщи, че материята започва да се къса. До върха на кулата оставаше приблизително една четвърт от цялото разстояние. Под краката му зееше бездънна пропаст, покривите на околните сгради бяха на стотина метра по-ниско, набучени с антени и сателитни чинии. Падането от подобна височина без съмнение щеше да бъде фатално.

Миризмата на изгоряло стана нетърпима, тялото му се разлюля, вкопчено в бързо разпадащия се плат. Един поглед напред беше достатъчен, за да разбере, че няма да успее. Усети окончателното прокъсване на плата броени секунди по-рано, стегна мускули и се залюля. Краката и тазът му се стрелнаха нагоре, глезените му се сплетоха около въжето. Триенето беше толкова силно, че чорапите и обувките му се прокъсаха почти веднага. Но основната тежест на тялото му вече не беше върху пламналата хавлия и това му даде три-четири допълнителни секунди, които имаха цената на злато.

Горната част на небостъргача стремително нарастваше, вече се виждаха и най-малките подробности на решетъчната й структура. Гледката беше колкото странна, толкова и красива. Сякаш някой беше пренесъл тук, сред гъмжилото на огромния град, една от тайнствените пирамиди на маите… Летеше към нея с огромна скорост, трябваха му само няколко секунди…

Не ги получи. Пламъците проядоха средата на кърпата и двете й части увиснаха в ръцете му. Тялото му рязко се люшна надолу, цялата му тежест се прехвърли на глезените, вкопчени отчаяно в найлоновото въже. Продължи да се спуска с огромна скорост, мускулите на краката му бързо започнаха да се схващат. Болката в прогорената му кожа стана нетърпима.

Приготви се за скок, просто защото друг изход нямаше. Точно в този миг тялото му профуча под разхлабената от Майк метална закопчалка, въжето се освободи. Вкопчил се в него с цялата сила на мускулите си, Никълъс се разлюля като страховито махало. Прехвърли тежестта си на ръцете и хладнокръвно изчака люлеенето да го приближи максимално до металната конструкция на небостъргача. Разтвори крака и направи опит да скочи на една от площадките. Не улучи, рамото му болезнено се блъсна в следващата. За сметка на това обаче успя да се вкопчи с две ръце в третата, последна на този ред…

Стискаше железния парапет, почти припаднал от болка и умора, краката му безпомощно увиснаха. Беше на прага на изтощението, прекарал без сън почти цяла седмица, отровен от наркотичното въздействие на „Бан Том“, шокиран от ужасната смърт на Микио Оками… Укроти люшкането на тялото си с цената на върховни усилия, тръсна глава да прогони пулсиращата болка и наркотичния унес.

Започна бавно да се изтегля нагоре. С последните остатъци от волята си прогони танжинското око, което започна да се разтваря в душата му, за пръв път в живота си повика Кшира открито, с влудяващ копнеж… Тъмната стена скоро се появи, сред мрачните й дълбини изплува един нов, коренно променен свят. Изведнъж видя небостъргача капсула в истинската му светлина: един неуспешен опит да се обедини постоянното с променливото, светлината с мрака… Градът наоколо се превърна в сив океан, огромен и чужд… Остана да съществува единствено кулата — черна и грозна, като главата на проскубан гарван… И трите човешки същества, които се катереха по нея. Като мравки, поели към връх Фуджи…

Тъмната вълна на Кшира бавно вървеше напред и нагоре, внимателно опипвайки железния лабиринт. Не след дълго Никълъс засече фигурата на Майк, стегна мускулите си и започна да се катери.

— Майкъл…

Майк се закова на място, приклекнал на външното метално мостче. До този момент мислите му бяха заети единствено с Никълъс, който беше успял да се справи с капана и вече беше във вътрешността на кулата. Повече от това не можеше да знае, но и то беше достатъчно.

— Майкъл…

Гласът.

Не беше на Коей, но въпреки това звучеше познато. Бавно се извърна, сърцето му пропусна един такт още преди мозъкът му да осъзнае видяното. Жената срещу него бавно свали перуката от главата си. Носеше дрехите на Коей, но не беше Коей…

Втренчи се в бездънните морскозелени очи — същите, които в продължение на години беше се опитвал да прогони от спомените си. Защото има спомени, които трябва да бъдат прогонени… Има спомени, които са прекалено болезнени, които се надигат като призраци от старо гробище… Изпита чувството, че очите му ще изхвръкнат от орбитите си…

— Да — бавно кимна тя. — Това съм аз, Джаки…

— Исусе! — простена той. — Това е невъзможно! — Стори му се, че пропада в ледена пещера, че железни пръсти мачкат сърцето му. — Ти си мъртва!

Тя бавно пристъпи към него и протегна ръка да го докосне.

— Мъртва ли съм?

Той се сви и настръхна, лицето му се разкриви от ужас:

— Какво става, Господи?!

— Да, Господ е този, който ни събра… — гласът на Джаки прозвуча нежно и успокоително, смесвайки се със свиренето на вятъра. Протегнатата й ръка докосна голата му кожа. — Ето, виждаш ли? Аз съм жива, от плът и кръв… Моята „смърт“ беше нагласена, иначе нямаше как да проникна в ордена, който се поддържа от Голдони…

Той притисна гръб в металния парапет, в очите му се появи недоумение:

— Но защо?

— Причина за всичко е враждата между фамилиите Леонфорте и Голдони… Никой не знае кога и защо се е породила тя. Кървавите вендети следват една след друга, разказите за тях се предават от поколение на поколение, стават все по-жестоки, превръщат се в мит…

— Дядо Чезаре си даваше сметка за всичко това, но и не знаеше как да постъпи. Поддържал тесни връзки с ордена в продължение на години, той най-сетне разбрал, че аз съм тази, която може да сложи край на кръвопролитната война.

— Убедил мама да ме заведе в манастира, разбира се, след като навърша определени години… И се оказа, че е постъпил правилно. Бог беше решил да ме вкара в ордена, но не само това… След фалшивата ми „смърт“ приех името Мери-Роуз и започнах да се подготвям за ролята, която Бог ми беше отредил. Да стана игуменка на „Дева Мария“ и да поема ръководството на ордена. Това не би могло да стане, ако бях жива… Фамилията Голдони не би го допуснала, нито пък чичо Алфонс…

— Помня — унесено кимна с глава Майк. — Чичо Алфонс се върна бесен от манастира… Беше сигурен, че рано или късно ще те измъкне оттам… Но не след дълго ти умря…

— Така беше — кимна Джаки, пристъпи нова крачка напред и протегна ръце: — Майкъл, аз съм тук, за да сложа край на кървавата вендета. Веднъж и завинаги… Аз съм тук, за да ти дам покой!

— О, не! — простена Майк, отпусна се на колене и запуши ушите си с длани. — Нека Бог ме пази от собствените ми мисли!

— Аз също мога да те пазя, Майкъл — наведе се над него Джаки. — Вършил си ужасни, отвратителни неща… Вече не си моят любим брат, с когото прекарвахме толкова хубави вечери на покрива и споделяхме мечтите си…

Главата на Майк отчаяно се поклати:

— Нищо не сме споделяли! Говорехме пълни глупости!

— Нима? Глупост ли беше общото ни желание да отлетим някъде надалеч, да забравим за фамилията Леонфорте? Надявам се, че поне това все още помниш…

— О, Джаки! Аз имах една-единствена мечта, но за съжаление никога не я споделих с теб… Просто не бях в състояние да го сторя! — очите му неволно се надигнаха към лазурната светлина на погледа й, за която беше копнял толкова дълги години…

— Направи го сега. Ето, аз съм тук и чакам…

— Не — разкриви се лицето му. — Не мога!

— Можеш. Господ ще ти даде сили.

Гримасата му стана още по-болезнена:

— Господ! Той е толкова далеч от мен! Вече не съществува…

— Съществува, Майкъл — протегна ръка Джаки. — Аз съм тук по Негова воля. Повярвай ми, Той съществува!

— Ти си толкова добра, толкова чиста! — затвори очи Майк. — Ти си свята като шаман, успял да се въздигне до небето… Бог съществува за теб!

— Той съществува за всички, Майкъл. За теб също…

Той усети докосването й, желанието му да се смали и изчезне бързо се стопи.

— Внимавай, Джаки! Аз съм като прокажен… Дори потта ми е заразна!

Тя се притисна в него. Вятърът се усили, небето се обагри от първите лъчи на слънцето.

— Кажи ми за своята мечта…

— Ако ти кажа, значи съм умрял! — неволно потръпна той.

— Не можеш да умреш, докато си в прегръдката ми. Няма от какво да се страхуваш, Майкъл.

— Има, Джаки — прошепна той. — Страхувам се от себе си… Страхувам се… нека Бог ми прости… страхувам се и от теб!

— От мен? Но защо?

— Защото зная какво ще си помислиш, ако споделя мечтата си… — потръпна той. — Ще ме намразиш!

— Добре тогава — кимна тя и го притисна до себе си. — Не казвай нищо, само слушай… Веднъж, бяхме все още много млади, аз сънувах, че влизаш в стаята ми… Бяхме някъде далеч от Озоун парк, струваше ми се, че чувам вълните на морски прибой… В стаята ми цареше непрогледен мрак, но аз знаех, че си ти… Легна до мен, кожата ти пареше… Прошепна името ми, аз прошепнах твоето… А после се любихме.

Майк замръзна в прегръдката й, имаше чувството, че тялото му е течност, която бързо се изпарява. В душата му пламна буен огън, не беше в състояние да го спре. Изпод здраво стиснатите му клепачи бликнаха горещи сълзи. Дойде му прекалено много, просто не можеше да повярва, че чува думите, за които беше бленувал цял живот… Имаше чувството, че отново е открил сърцето, си, но само за да усети как то се пръска на хиляди късчета…

Измина доста време, преди да се овладее и да й разкаже за натрапчивия си сън, превърнал се в болезнен копнеж… За онази осветена от фенери тераса, надвиснала над средиземноморския бряг, за оркестъра, който свиреше само за тях двамата…

— Обичах те лудо, исках те, но не можех да те имам — съкрушено завърши той. — Беше ужасно, невъзможно чувство, което с положителност щеше да ме отведе в ада… Но въпреки това не бях в състояние да го преодолея, то беше всичко за мен… После ти постъпи в манастира, а аз трябваше да бягам.

Колкото по-далеч, толкова по-добре…

— Господи, Майкъл! — разплака се тя. — Как съм те разочаровала!

— Не, не! — бурно отговори той, вътрешно смаян от нежността, която го обземаше. Едва сега разбра, че тази нежност е била движещата сила на всичките му постъпки през годините, че без нея отдавна би се превърнал в пепел. Втората кожа, изграждана с толкова труд и търпение, внимателно покрила истинската му същност като човек, бързо започна да се разпада… Останал без дъх, той се почувства най-безпомощното създание на света.

После тя го целуна. С женска страст? Или със сестринска нежност? Не можеше да определи, не искаше и да знае… Бурята в душата му заплашваше да го погълне.

Нададе животински вик и я отблъсна от себе си. Вероятно го стори прекалено силно, тъй като тя се олюля и падна по гръб. Над нея се появи тъмна, но добре позната сянка, която удивително му приличаше на него… Това беше Никълъс Линеър, неговият двойник, неговото проклятие и съдба…

Скочи и се втурна към врага си, глух за предупредителния вик на Джаки. Защо трябва да се вслушва в нея? Защо изобщо трябва да се вслушва в каквото и да било? Той вече беше обречен, напълно безсилен пред бурята на емоциите в душата си. Обичаше Джаки с цялото си сърце, това чувство го накара да изпита самоубийствения възторг на човек, който лети към пропастта в спортна кола без спирачки… В краткия миг преди сблъсъка всичко изглеждаше възможно, лесно за постигане… Законите на Вселената престанаха да действат, сред главозамайващия възторг на свободното падане дори животът и смъртта изгубиха своето значение…

Връхлетя върху Никълъс с цялата тежест на тялото си, а той неволно отстъпи. Или поне така изглеждаше… Отскочи към парапета и едва тогава осъзна, че противникът му просто се беше дръпнал встрани, за да избегне силата на сблъсъка. В същия миг усети черното око на Кшира, на устните му се появи усмивка. Това беше усмивката на древен и забравен от всички бог, изтръгнат от хилядолетния си сън; усмивката на сатир, на когото са заповядали да разпръсне мрака на нощта…

Стегната в ослепителен сноп, психиката му се стрелна напред като ракета, върху лицето на Никълъс се изписа дълбока изненада. В следващия миг стовари юмруци върху лицето му. И още веднъж, и още веднъж… Тялото на Никълъс потръпна и се преви над парапета, пръстите му отчаяно се вкопчиха в хладния метал…

Психическата атака на Майк беше колкото силна, толкова и неочаквана. Отровата на „Бан Том“ почти изчезна от организма на Никълъс, но битката с нея го беше изтощила до крайност. Граници на силите съществуваха дори за човек като него, дълбоко в себе си той осъзна, че отдавна ги е прекрачил…

Майк го притискаше към перилата с огромна сила, чувството му за равновесие постепенно се стопи, тъмното око на Кшира колебливо примигна. Усетил това, Майк го блъсна с удесеторени сили, Никълъс разбра, че всеки миг ще се откъсне от парапета и ще полети в пропастта…

В момента, в който тялото му увисна почти отвесно от тесния парапет и щеше да се откъсне от него, в душата му изведнъж помръдна нещо странно. Не беше Кшира, не беше и Акшара, но психическата му енергия беше огромна. Може би ръката на Бога се беше издигнала от промишления смог на Токио, за да подкрепи омаломощеното му тяло… Нямаше време за анализи, инстинктът го накара да се възползва от блясъка на тази странна искра…

Краката му отскочиха и се сплетоха около шията на Майк, тръбните му мускули се стегнаха, торсът му рязко отскочи нагоре. Юмруците му се стовариха върху скулите на Майк с огромна сила, онзи нададе неволен вик на болка, хватката му отслабна. Никълъс рязко го отблъсна от себе си, тялото му се олюля и отстъпи към навити на руло ПВЦ-тръби.

В ръката му проблесна острието на къс нож.

— Майкъл, не! — изкрещя Джаки.

Той не й обърна внимание и се втурна напред. Никълъс ловко отскочи встрани, но мястото за маневри се оказа прекалено тясно. Ножът се плъзна по ръката му, зейна грозна рана. Острието светкавично промени посоката си и се насочи към гърлото му.

Последвалата му реакция беше напълно механична, той просто се остави в ръцете на Бога. Сграбчи тръбата над главата си, напрегна мускули и я пречупи. От нея излетя облаче гореща пара под налягане, струите й блъснаха Майк право в лицето. Той нададе страшен вик, тялото му отскочи към парапета, блъсна се в него и полетя надолу, в бездънната пропаст, от която пълзяха утринните изпарения…

Джаки не извика, тялото й беше като парализирано. Дълго време не помръдна, забила зъби до кръв в кокалчетата си. От счупената тръба продължаваше да излита пара, бялото облаче се промушваше през металните решетки и се насочваше нагоре, към синьото небе. Далеч долу прозвуча острият вой на полицейски сирени.

Приклекнал на мястото, откъдето Майк започна последната си атака, Никълъс дишаше тежко и правеше всичко възможно да възвърне самообладанието си. Главата му се въртеше, в стомаха му се появи гадене.

— Съжалявам, че не успях да го спася — най-сетне прошепна той и погледна по посока на Джаки.

Окървавеният юмрук се отдели от зъбите й, морско зелените очи бавно срещнаха неговите.

— Не бяхте длъжен да го сторите — глухо отвърна тя.

Нещо в тези невероятни очи беше помръкнало. Може би онази особена вътрешна светлина, която Никълъс забеляза още при първата им среща в апартамента на Хонико, а след това — макар и само за миг — в клуба „Запален от двата края“… Сърцето му потръпна, нещата изведнъж дойдоха по местата си.

Започна бавно да се надига, гърбът му се подпираше в стената. Порязаната ръка го болеше ужасно.

— Вие ме спасихте, нали?

Тя пристъпи напред, разкъса ръкава на блузката си и му направи стегната превръзка, точно над раната.

— Не зная за какво говорите…

— Знаете — поклати глава Никълъс, без да отделя поглед от очите й. — В момента, в който брат ви положително щеше да ме изблъска през парапета, аз усетих нещо странно… Сякаш невидима ръка ме подкрепи…

— Вероятно е бил самият Майкъл — прошепна тя и се насочи към парапета. — През бурния си живот е имал възможност да придобие някои доста необикновени умения…

— Невъзможно — поклати глава Никълъс. — Единственото му желание беше да ме блъсне в пропастта…

Тя гледаше надолу, към малкото площадче пред входа на сградата, задръстено от полицейски коли. Лицето й се озари от неясна, розова светлина.

— Той не искаше да унищожи вас, господин Линеър — тихо промълви Джаки. — Желанието му беше да се освободи от себе си…

— Може би не знаете какви ужасни престъпления е извършил — поклати глава Никълъс.

На устата й се появи иронична усмивка.

— Зная, господин Линеър… Зная много повече. Имам представа на какво беше способен Майкъл…

Той пристъпи към парапета и погледна надолу, към проснатата върху асфалта тъмна фигура.

— Умря, както и живя, нали? — прошепна Джаки. — По блестящ начин, драматично… Точно според предписанията на „Кагакуре“ — Книгата на самураите…

Никълъс замълча. Не можеше да разбере какви чувства вълнуват душата й. Не пророни дори сълза за брат си, нима действително го беше обичала?

Тя притисна гръб в парапета и се извърна към него. Откъм реката Сумида подухваше палав ветрец и рошеше косата й. Върху лицето й се появи израз на дълбока тъга, очите й — тези невероятни морскозелени очи — сякаш бяха угаснали завинаги.

— В тази история има нещо особено тъжно, господин Линеър — промълви тя. — Тъжно и иронично… Майкъл беше твърдо убеден, че аз съм чиста и неопетнена… нарече ме дори светица… Така ме е виждал в мечтите си… Което обаче няма нищо общо с действителността… — потръпна и обхвана раменете си с ръце, помръкналите, но все още прекрасни очи се спряха върху лицето му. — Ще приемете ли моята изповед?

— Не съм свещеник! — тръсна глава Никълъс. — Мисля, че не е…

— Моля ви!

— Добре — въздъхна той. Нима може да се откаже на тези очи? — Както желаете…

— Не както желая, господин Линеър — въздъхна тя и затвори очи. — Такава е Божията воля… — помълча за: миг, после промълви: — Майкъл наистина е извършил ужасни престъпления, но и аз не му отстъпвам…

— Моля за извинение, Света майко — погледна я с недоумение Никълъс. — Но вашият брат беше убиец!

— Аз също.

— Света майко…

— Помните ли Нгуен Ван Трък — човека, който трябваше да предаде на Хонико откраднатата информация за „Кибер-нет“?

Недоумението на Никълъс нарасна.

— Но откъде знаете за „Кибер-нет“ и Нгуен? — попита той, после сам намери отговора — от Хонико, разбира се…

— Вие проследихте Ван Трък — продължи Джаки. — Хванахте го, подменихте дискетата, а след това го хипнотизирахте… Така той нямаше да запомни, че е бил разкрит… Но нещо се беше объркало… Няколко часа след като предаде дискетата на Хонико, той споделил с нея, че започва да си спомня за някакъв инцидент…

— И Хонико ви го каза, така ли? — втренчено я погледна Никълъс.

— Да.

— После?

— После изпълних дълга си. Не можех да позволя на Майкъл да разкрие измамата, преди да му дойде времето… Нещата вече бяха задвижени…

— Какви неща?

— Ще научите, когато му дойде времето…

Той продължаваше да я гледа с недоверие:

— Значи вие убихте Ван Трък, така ли?

— Вече ви казах, изпълних дълга си и нищо повече… — в очите й се появи нов, непознат блясък. — Устата на Ван Трък трябваше да бъде затворена! — блясъкът се усили, тъмен и тайнствен като непозната планета.

Никълъс изведнъж разбра какво ще се случи и протегна ръце. Тялото й политна през металния парапет и започна да пада, но той успя да сграбчи китката й.

— Не това е начинът, Света майко! — извика.

Тя вдигна лице към него, очите й бяха угаснали.

— Дойдох тук да спася Майкъл, да излекувам душата му — прошепна, думите й бяха подети от вятъра. — Но претърпях провал… Предадох ордена, престъпих свещената си клетва пред Бога…

Увиснала на ръката му, Джаки изглеждаше крехка и безпомощна, съвсем като дете. Впил поглед в очите й, Никълъс усети с пълна сила огромната рана, зейнала в душата й.

— Няма значение какво си сторила, Майко — настоятелно рече той. — Колкото и ужасно да е то, Бог не би поискал живота ти…

Кичур коса покри отчасти невероятните морско зелени очи, в същия миг облаците се разкъсаха и лицето й бе осветено от ярките слънчеви лъчи.

— Не се изповядах докрай — прошепнаха побелелите й устни. — Не ти казах за най-тежкия си грях…

— Добре, изповядай се — прегракнало извика Никълъс. — А после живей!

— Пусни ме, моля те! Бог не би позволил да живея с това, което се крие в душата ми!

— Да оставим решението в Неговите, не в твоите ръце! — поклати глава Никълъс и започна да я изтегля нагоре — бавно, но решително.

Нощта на жътвата

Закъде бързаш? Където и да идеш, все същата луна ще видиш!

Изуми Шикибу

Токио, Ню Йорк

Тетцуо Акинага се появи на погребението на Кайшо в будисткия храм Ниширен. Двадесет елитни якудза останаха навън под командата на помощник-оябуните. Това беше повече от проява на уважение, приличаше по-скоро на демонстрация на сила. Единствен оцелял след дългата и продължителна битка между Микио Оками и „Вътрешния кръг“ — Съвета на оябуните, мършавият Акинага искаше да покаже на всички кой е победителят.

В паузата между опелото и погребението той без колебание се изправи срещу Никълъс Линеър, представи се по име, положение и принадлежност към съответния клан, изчака Никълъс да стори същото и каза:

— Разбирам, че ме търсите…

Вътрешността на храма грееше в разкошни алено златисти тонове и странно наподобяваше неоновите реклами по Гинза.

Въпреки че Акинага беше избрал момента за контакт с изключително внимание и малцината опечалени вече бяха навън, Никълъс забеляза напрегнатата фигура на Хонико край вратата, която очевидно искаше да присъства на предстоящия сблъсък. Коей му хвърли един разтревожен поглед, но той й направи знак и тя неохотно се отправи към градината, щедро обляна от лъчите на следобедното слънце. Фигурата й се открои на вратата като изящна литография.

— Танака Гин е събрал доста улики срещу вас — отвърна Никълъс, внимавайки гласът му да не прозвучи враждебно. — Разполагам с тях и възнамерявам да ги предам на главния прокурор лично, веднага след погребението на Оками-сан…

— Зная, зная — небрежно отвърна Акинага. — Фантасмагории, които няма да издържат пред никой съд…

— Мога да ви уверя, че не е така. Обвиненията са проверени и доказани.

— Вярвам ви — наклони глава Акинага. — Затова съм тук. Зная, че имате насрочена среща при Гинжиро Машида и искам да ви направя едно предложение: отменете срещата и доброволно ми предайте своите тъй наречени улики!

— Май не сте наред! — втренчено го изгледа Никълъс.

— Напротив — поклати глава оябунът. — Хата-сан е мъртъв и признанието му, че не Танака Гин, а той е работил за мен, вече не струва пукната пара. Сам знаете, че трябва да го потвърди лично в съда. А това означава, че вашият приятел Гин ще гние в затвора, при това за доста продължителен срок. Времената са такива, че нито правителството, нито обществеността ще подминат тайния съюз между висш държавен служител и Якудза…

— Обвинението срещу Танака Гин ще се провали — отвърна Никълъс, но добре си даде сметка накъде вървят нещата и сърцето му се сви. Изведнъж му се прииска да е навън, под топлите лъчи на слънцето, близо до Коей…

— Може би — сви рамене Акинага. — Но това е без значение. Правителството трябва да демонстрира решимост пред очите на избирателите си. Както обикновено, това няма да има нищо общо с истината за отделния човек… Бъдете сигурен, че Танака Гин ще бъде жертвеното агне и ще получи максимална присъда. Зная това от най-високо място.

Никълъс чувстваше с цялото си тяло как опечалените, между които бяха Кисоко, Нанги и Коей, бавно се отдалечават по посока на гробището. Двамата с Акинага останаха абсолютно сами, ако не се броеше неподвижната фигура на Хонико, замръзнала в близост до входната врата на храма.

— А какво ще стане, ако ви предам уликите?

— Не ако, а когато, Линеър-сан — поправи го оябунът. — Тогава аз ще направя публично изявление, с което ще оневиня Танака Гин…

— Кой ще ви повярва?

— Думите ми ще бъдат потвърдени от свидетел, в чиято почтеност никой не би дръзнал да се осъмни. В рамките на следващите четири часа Танака Гин ще бъде свободен. Това ви го гарантирам лично.

Животът на Танака Гин срещу свободата на Акинага, въздъхна в себе си Никълъс. Неравностойна размяна. Но нима в живота има нещо равностойно и честно?

— Ще се срещнем един час след погребението — каза на глас той. — Чакайте ме пред Ноги Джинджа в Ропонги.

— Подходящо място — склони глава Акинага. — Доволен съм.

В същия момент през вратата на храма се втурна един от бойците якудза и мълчаливо му подаде мобифон. Оябунът подхвърли няколко къси изречения в мембраната, изключи апарата и го върна на младежа.

— Сега ще се оттеглите ли, Акинага-сан?

Тясната, гола като череп глава на Акинага се извърна към Никълъс с някакво скрито раздразнение.

— Много ми се иска да продължим приятния си разговор, но за съжаление присъствието ми на друго място е крайно наложително…

Поклонът му беше къс, на границата на пренебрежението, мършавата му фигура се насочи към изхода. После изведнъж спря и се обърна:

— Не ви поднесох съболезнования за смъртта на съпругата ви — подхвърли той. — Моля да ми простите…

— Но това се случи преди повече от година…

— Да, зная — замислено кимна Акинага, помълча малко, после подхвърли: — Някои хора са убедени, че сте напълно безчувствен, Линеър-сан… Не проляхте дори сълза на погребението на жена си, виждам, че и сега очите ви са сухи… — Кокалестият му показалец се вдигна с някаква скрита заплаха. — Ще ми простите арогантността, но много ми се иска да видя още веднъж демонстрацията на този толкова японски стоицизъм от ваша страна… — Секундна пауза, очите му трескаво проблеснаха. — Съпругата ви… Джъстин, нали?… Почина при автомобилна катастрофа…

— Точно така — отвърна Никълъс и сърцето му се сви.

Акинага направи крачка в обратна посока, Никълъс долови дъха му, напоен с миризма на риба и соев сос.

— Съвсем не е така. Тя беше следена от моите хора, забеляза ги и в паниката се блъсна в насрещния камион…

Горещите вълни на гнева започнаха да се надигат в гърдите на Никълъс. Съзнаваше, че Акинага нарочно го дразни, очевидно недоволен от готовността, с която прие условията му. Беше ясно, че иска да го накаже и унижи, да го принуди да изгуби самообладание и едва тогава да сключи сделката си с него.

— Възхищавам се от начина, по който приехте този тежък удар — поклати глава Акинага, който през цялото време внимателно го наблюдаваше. — Уважавам хората като вас, които при всички обстоятелства остават твърди като скала… — На устните му се появи тънка усмивка. — Ще ви съобщя и още един факт… Със съпругата ви изгоря и един мъж… Господи, пак ми се изплъзва името… А, да — Рик Милар, бившият й шеф… Нощта преди катастрофата двамата прекараха в хотелската му стая и мога да ви уверя, че нито за миг не бяха спали… — Наблюдаваше реакцията на Никълъс е, хищния поглед на вълк, надвесен над жертвата си. — Точно така, Линеър-сан… Тя ви мамеше… Чукаше се с този Милар с истинска страст!… — Отново замълча, после тихо подхвърли: — Имам чувството, че с тази информация ви правя голяма услуга…

Обърна се и излезе от храма, следван на почтително разстояние от малката си армия. Приличаше на възкръснал от древността шогун, който няма никакви проблеми с адаптацията към съвременните реалности.

Никълъс стоеше до Кисоко, намираха се в библиотеката на дома й. Помещението изглеждаше странно с оголените си лавици за книги. Край вратата бяха струпани пълни кашони, до тях беше изправен персийският килим, навит на руло. Дъсченият под хладно проблясваше. Произведенията на изкуството по стените и мебелите вече бяха опаковани и почти изнесени. Онези, които все още се намираха тук, бяха покрити с бели парчета памучен плат. На мястото на разкошния кристален полилей светеше гола крушка, стаята изглеждаше мрачна като пещера, във въздуха вече се усещаше атмосферата на запуснатост…

— Надявам се, че срещата с „Денва партнърс“ премина добре…

— Да — кимна Никълъс. — Лишени от подкрепата на Майк, те проявиха разбиране и приеха молбата ни за отсрочка… Присъствието на Нанги-сан също си каза думата… Канда ни беше много полезен, тъй като познава тези хора далеч по-добре от мен…

— Това е хубаво — кимна Кисоко. — В крайна сметка вие и Тьорин-сан ще трябва да намерите общ език…

— Несъмнено — кимна Никълъс и внимателно я погледна. — Знаехте ли, че Тьорин е длъжник на Акинага и преди да дойде в „Сато“, е работил за него?

— Не — без колебание отвърна тя. — Дори не съм подозирала това. Същото се отнася както за Нанги-сан, така и за Оками…

— Реших да му кажа, че зная всичко — въздъхна Никълъс. — Излезе така, както и очаквах — той ненавижда Акинага, но е бил парализиран от страх… — На устните му се появи усмивка. — Сега вече се страхува от мен, а не от Акинага! На това се дължи и усърдието му…

— Няма ли да го уволните? — попита Кисоко, неестествено бледа на слабата светлина.

— Вероятно не — поклати глава Никълъс. — Тьорин знае много неща за Акинага и ще ми бъде от полза. А и преценката на Нанги-сан в крайна сметка излезе вярна: този младеж има изключително пъргав ум…

Извърна се леко встрани, просто за да покаже, че не иска да говори повече за Канда Тьорин. Предстояха далеч по-важни неща. Опразнена от мебелировката, къщата изглеждаше мъртва. Направи опит да си представи Полковника между тези стени. Предпочиташе да мисли за него, вместо за това, което му съобщи Акинага. Да мисли за Коей или Нанги, за Танака Гин или Тьорин, но не и за ужасната рана, която оябунът отвори в сърцето му. Да, това наистина беше рана, проклет да бъде! Оказа се, че този тип познава отлично не само семейните му проблеми с Джъстин, но и отношенията й с Рик Милар… А думите му бяха тежко обвинение… Защото от тях ставаше ясно, че единствен виновник за нелепата смърт на Джъстин е той, Никълъс! Ами ако е прав, изведнъж се запита той. Нима Джъстин наистина му е изневерявала? Напълно възможно. Тя беше нещастна и самотна, принудена да живее във враждебна среда. А той я остави сама и въпреки молбите й замина да изпълни дълга на баща си към Микио Оками… Спомни си, че в онази нощ я търси по телефона няколко пъти, но никой не вдигна слушалката. Дали е била навън, или просто не е искала да чуе гласа, му? А може би е била в леглото на Рик? Всичко беше възможно и той добре го съзнаваше. Истината… Какво означава истината? Едва ли някога ще я научи със сигурност… Всъщност изобщо не му се искаше да я научи…

Отгатнала бурята в душата му, Хонико мъдро го беше оставила сам в будисткия храм, някак изведнъж изгубил своята святост, дори кислорода във въздуха… Оттеглила се в сянката, тя безмълвно го наблюдаваше, почти физически усещаше нажежените до бяло пламъци на мъката и гнева, които сякаш изскачаха направо от наелектризираното му тяло…

Сега, няколко часа по-късно, той се беше изправил в дома, който тежеше от горчиви спомени. И за пръв път в живота си разбра, че честта е жестока и коварна любовница…

Кисоко прекъсна мрачните му размишления, пристъпвайки към един от бюфетите, върху който имаше поднос с преполовена бутилка уиски и две кристални чаши.

— Къде отивате двамата с Нанги-сан? — попита Никълъс.

— Нямаме определени предпочитания, важното е той да си почине добре — отвърна Кисоко и напълни чашите с кехлибарена течност. — Синът ми Кен замина за Щатите и в момента нищо не ме задържа тук… — Насочи се към него с чаши в ръце, токчетата й отчетливо почукваха по голите дъски на пода.

Той не се учуди на решението й да се откаже от обичайния чай, моментът наистина изискваше нещо по-силно… Възрастната жена беше облечена изцяло в бяло — цвета на траура. Коприненото костюмче, ръкавиците и шапката с воал бяха на мода през 60-те години, но тази година най-известните модни къщи отново ги включиха в колекциите си. Погледна я в тъжните очи, чашите звъннаха. Отпиха по глътка в памет на Микио Оками.

— По дяволите! — изведнъж рече тя и запрати чашата си към отсрещната стена. — Той все пак живя дълго и интересно!

— Съжалявам, че не успях да го спася — промълви Никълъс и сведе поглед към ситните късчета кристал.

— До известна степен го сторихте — поклати глава Кисоко. — Освен че изплатихте дълга на баща си, вие успяхте и да спечелите обичта му, Линеър-сан. Имам чувството, че ви обичаше повече от всички на този свят, включително и от мен… — в гласа й нямаше ревност, нямаше завист. — Беше човек с труден характер, не обичаше да проявява слабост. От много години се опитвах да полагам грижи за него, тъй като животът му беше пълен с опасности… Но това само го правеше нервен и избухлив. Защото на практика той обожаваше опасността, стремеше се към нея с цялата си душа… Бях принудена да го закрилям по друг начин, отдалеч… — на лицето й се появи тъжна усмивка.

— Чрез Тао-тао, нали?

— Да.

— Той знаеше ли, че вие сте танжин?

— Нямам представа. Никога не сме говорили по този въпрос… Вероятно е усещал нещо…

— Що се отнася до Кшира…

— Да — кимна тя. — Очаквах да повдигнете този въпрос. — Тръгна към бюфета, но там нямаше други чаши. Никълъс й предложи своята, тя благодарно кимна и я напълни с уиски. Отпи голяма глътка, въздъхна и каза: — Трябва да внимавам, алкохолизмът е нашата семейна болест…

Насочи се към един от покритите столове, седна и кръстоса крака. Беше съвършена, като модел на гениален художник. Нанги е един щастлив човек, неволно си помисли Никълъс.

— Страховитите истории за Кшира карат хората да полудяват…

— Аз съм ги преживял на практика.

— Несъмнено — вдигна глава тя. — Кшира не е привилегия на всички танжини… Тя е по-могъщата част на Тао-тао, далеч по-силна от Акшара… Точно поради това малцина са тези, които я разбират… — Очевидно решила да не обръща внимание на собственото си предупреждение, Кисоко вдигна чашата и лисна съдържанието й в устата си. — Аз владея Кшира, Линеър-сан… Затова можете да вярвате, като ви казвам, че тя подлудява всеки, който не успее да я постави под контрол… Ако обаче я посрещнете с открити гърди, тя няма да ви нарани… Вгледайте се в душата си, овладейте това, което се крие в нея, и ще бъдете богато възнаграден… — на лицето й се появи загадъчна усмивка. — Но мисля, че вие вече сте усвоили този урок…

— А Шукен? — попита той. — Наистина ли съществува могъщата комбинация от Акшара и Кшира, която превръща човек в Бог? Чувал съм доста противоречиви теории по този въпрос…

— А какво е личното ви мнение? — лукаво го погледна Кисоко.

— Мисля, че нямам достатъчно познания, за да си изградя собствено — призна той.

— Имате, Линеър-сан — възрази тя. — Имате далеч по-задълбочени познания от повечето танжини… — стана, остави чашата на бюфета, редом с полупразната бутилка уиски. Дали в погледа й не пролича желание за ново питие? — Отговорът на въпроса е у вас, трябва само да го потърсите…

— Какво искате да кажете?

Токчетата й затракаха в негова посока. Изправи се пред него и мълчаливо го погледна. Усети вълнението в душата й, изведнъж разбра, че ще стане свидетел на интимни разкрития, за които дори не смееше да мечтае.

— Акшара и Кшира съжителстват в душата ви, Линеър-сан.

Той се закова на място. Разбира се, тя е права! Шукен действително беше в душата му. Той беше живото доказателство на теорията, според която интеграцията на двете части на Тао-тао е напълно възможна. Канзацу, някогашният му сенсей, беше сбъркал. Той не беше повярвал, че Никълъс е достатъчно силен да се справи с Кшира, просто защото сам полудя от нея. В душата на Никълъс нахлу огромно облекчение. Изведнъж му се прииска и Коей да е тук, да сподели радостта му.

Във въздуха бавно плуваха прашинки, всяка натежала от спомени, всяка със своя история… Ярки искри в безбрежния океан на времето.

— Кисоко — промълви най-сетне той, забравил за официалния тон. — Ти си изключително мила с мен…

— Брат ми те обичаше като син, аз също — простичко отвърна тя, а прямото изражение на лицето й му напомни за Коей. Стана му топло и приятно, изпита дълбоко съжаление, че тази жена заминава. — Ти имаш особена съдба, необикновена карма… Чувствам я като топлите лъчи на слънцето по гърба си…

— Като кармата на баща ми?

— О, не! — на лицето й се появи шокирано изражение. — Нищо подобно! Баща ти беше архитект и като всички архитекти — голям мечтател… Именно тази негова черта го сближи с брат ми и двамата станаха великолепен тандем… Полковника мечтаеше за бъдещето, а Оками-сан превръщаше мечтите му в действителност. Той беше изпълнителят. За съжаление плановете на баща ти за мирна и преуспяваща Япония бяха обречени на частичен неуспех още от самото начало…

— Защо?

— Само Бог може да вижда бъдещето и да го превръща в действителност — отвърна Кисоко и спря поглед на тънък лъч светлина, успял да проникне през прозореца. Беше толкова плътен, че създаваше илюзията за мост, по който човек може да избяга от мрака. — В крайна сметка хората винаги си остават хора — продължи тя с глас, омекнал от тежестта на спомените. — Колкото и да са гениални, те не са в състояние да предвидят всичко… Особено когато става въпрос за гигантско начинание като това, което започна баща ти… В него присъстваха политиката (в лицето на Либерално-демократическата партия), бюрокрацията, едрият капитал и Якудза… Неточностите в прогнозите му се дължат на самата човешка природа.

Обърна се да погледне Никълъс, за миг чертите на лицето й станаха живи и прекрасни, като в годините на далечната й младост.

— Баща ти не беше алчен, затова не успя да разбере, че великолепните му планове ще рухнат именно поради алчността. Но човек по природа е алчно същество, иска да притежава всичко — пари, състояние и най-вече власт… Именно алчността доведе до рухването на ЛДП, тя е в основата и на сегашната дълбока рецесия. Алчността подкопа устоите на управлението в тази страна, превърна политиците в марионетки, доведе до създаването на абсурдната политическа коалиция, която практически блокира всички усилия за промяна.

Никълъс помисли малко, после вдигна глава:

— Но идеите на баща ми все пак се наложиха, нали?

— Общо взето — да — кимна тя и извади червилото си. Това беше знак, че разговорът трябва да приключи дотук.

Той гледаше как червилото покрива алените й устни, търпеливо чакаше. Кисоко бавно тръгна из стаята, ръцете й нежно докосваха лавиците за книги и покритите мебели. Сякаш бяха стари приятели, от които търсеше подкрепа…

— Искам да си изясня някои неща — промълви най-сетне той.

Тя спря, ръката й остана върху полираната плоскост на библиотеката.

— Светата майка твърди, че си член на нейния орден…

Пръстите й пробягаха по изящните извивки на дървото.

— Това е истина…

— Не Оками-сан, а ти си била собственица на някогашното „торуко“, известно като „Тенки“… Онзи комплекс от сгради, в който днес се помещават „Пул Марин“ и „Запален от двата края“…

— Имотът действително беше на мое име — стрелна го с поглед тя. — Но беше купен с пари на ордена…

— Не разбирам — поклати глава Никълъс. — Какво е търсил тук вашият орден по време на Окупацията?

— Имам нужда от чист въздух — изведнъж промълви Кисоко и тръгна към вратата. — Ще ми правиш ли компания?

Никълъс я погледна и с учудване установи, че тя променя посоката на движението си и спира пред сляпата тухлена стена. Протегна ръка и натисна определено място в мазилката, стената плавно се завъртя около невидима ос, разположена в средата. Никълъс пристъпи напред и смаяно се облещи.

Покрити със ситен чакъл пътечки се извиваха сред стройни ели и кленове джуджета, току-що окъпани от дъжда. Бистро поточе ромонеше по посока на малък вир, в който играеха пъстърви. Едва сега Никълъс разбра, че складът, към който беше прилепена къщата на Кисоко, на практика играе ролята на черупка, скрила в себе си най-прекрасната градина на света.

— Харесва ли ти? — попита със странна свенливост Кисоко и спря да го изчака.

— Много!

— В Токио просто няма достатъчно въздух — във въздишката й имаше както доволство, така и мъка. — Имам чувството, че тази градина ще ми липсва най-много от всичко, което оставям тук…

Седна на каменна пейка без облегалка, нещо в позата и изражението на лицето й го накара да си спомни снимките на Жаклин Кенеди от погребението на съпруга й… Бледата светлина на следобедното слънце вършеше истинска магия — направо пред очите на Никълъс тази жена се освобождаваше от тежестта на времето и бързо се превръщаше в това, което е била на младини.

— Единствената цел на ордена беше да служи на Бога, при това по най-добрия начин — промълви Кисоко, погледът й се сведе към ръцете в ръкавици, отпуснати спокойно в скута й. — Той беше създаден по Негова воля и с Негова благословия… — Главата й леко се повдигна, очите й сякаш гледаха в далечното минало. — Но постигането, на тази цел невинаги е лесно… Защото, както е казано в Светото писание, „неведоми са пътищата Господни“… Той често изпращаше своите сигнали до нас, сигнали, които се превръщаха във видения… Но виденията винаги подлежат на различна интерпретация, понякога бяха откровено фалшиви…

Никълъс срещна погледа на блестящите й очи, непроницаеми като каменна стена.

— Точно такова видение се яви на Мери-Маргарет — жената, която оглавяваше ордена през 1947 година… В резултат тя изпрати Бърнис в Токио, мисията й беше трудна и изключително опасна… Според видението й, един армейски офицер от Окупационните части щеше да се завърне в Щатите и да се прехвърли в политиката. После, с демагогски средства, насилие и страх, щеше да се добере до президентския пост… Видението рисуваше апокалиптична картина… Този човек беше истински антихрист, който щеше да хвърли страната в гибелна война срещу Съветския съюз…

Никълъс си спомни разказа на Хонико и вдигна глава:

— Заехте се за работа и установихте, че този човек е Джаклин Макейб, така ли?

— Да — кимна Кисоко. — Той отговаряше напълно на описанието, което присъстваше във видението на Мери-Маргарет. Но, концентрирани върху него, ние пропуснахме да идентифицираме истинската опасност…

— Сенаторът Джо Маккарти…

— Точно така. Бяхме като парализирани от ужасната си грешка… В онези години съветската заплаха беше съвсем реална, Никълъс-сан. Именно това позволи на Маккарти да спечели доверието на голяма част от политиците и обикновените хора в страната. Бяха ни необходими доста усилия да разбием неговия имидж, въпреки това голяма част от злото вече беше сторено…

Въздухът беше влажен и лепкав, Кисоко се принуди да свали тънките ръкавици. Постави ги в скута си и започна да ги глади с дългите си изящни пръсти. Над главите им жужаха пчели.

— Истинската опасност се криеше във факта, че част от нещата, срещу които се бореше Маккарти, бяха реалност… Затова стигнахме до решението, че трябва да подкрепим баща ти в усилията му да изгради една нова Япония — силна, модерна, истински страж срещу настъплението на комунизма в Тихоокеанския регион. Руснаците вече бяха заграбили Курилските острови, не беше трудно да се отгатне какъв ще бъде следващият им ход… — Кисоко вдигна ръка и прибра няколко игриви косъмчета зад ухото си. — Класическият фашизъм на Хитлер и Мусолини беше мъртъв, но правителството на САЩ вече го възраждаше, макар и под нова форма… В онези години неофашистките идеи бяха изключително популярни… — ръката й предупредително се вдигна. — Колелото на историята продължава да се върти и днес отново наблюдаваме как фашизмът надига глава — този път под формата на религиозен фанатизъм и етническа нетърпимост…

Стана и приглади полата на костюмчето си. Слънцето потъна зад хоризонта, нощта бързо влизаше в правата си.

— Позволихме на Майкъл Леонфорте да изиграе всичките си козове, просто защото не знаехме откъде ще дойде опасността. Такава беше Божията воля, последиците можеха да бъдат ужасни. Но те винаги са ужасни, когато тъмните сили се развихрят…

Мина покрай него, душата му беше докосната от блестящия сноп на психиката й. Никълъс изпита чувството, че потъва в ледено подводно течение, Бог знае откъде изскочило в спокойните и топли води на детски басейн…

— Кисоко-сан… — тихо промълви той.

— Да?

Тя спря и се обърна, но пред очите й моментално се спусна воал, с чиято помощ прикри чувствата си.

— Не ми казваш всичко, което е свързано с Майкъл Леонфорте…

Някъде сред храсталаците пропя кос. Кисоко бавно нахлузи тънките ръкавици от бяла материя, изведнъж заприлича на хирург пред трудна операция.

— Имаш право — кимна тя. — Някога, преди много години, дядото на Майкъл инвестира малка сума пари в ордена. След смъртта му в сметката ни постъпиха още пари, вече значително повече… Старият Чезаре имаше големи амбиции за бъдещето на Майкъл и искаше да му помогне…

— Но той стана богат от контрабандата с наркотици в Лаос, едва ли се е нуждаел от парите на ордена — изтъкна Никълъс.

— Но се нуждаеше от нашето влияние — поклати глава Кисоко. — И го получаваше, без дори да знае за какво отиват завещаните от дядо му пари… Те му помогнаха особено много в армията, още преди да стане дезертьор и да се заеме с престъпна дейност… Как мислиш, би ли успял да заблуждава командирите си толкова дълго време, без да си получи заслуженото? Благодарение на парите на Чезаре, той си осигури такива връзки и влияние, които винаги го държаха една крачка пред военните следователи… — очите й напуснаха лицето му и се зареяха към градината. — Сега вече разбираш, че орденът е имал всички основания да се стреми към неутрализирането на Майкъл…

— Но това означава, че Светата майка…

— Точно така — кимна Кисоко. — Тя беше длъжна да организира отстраняването на собствения си брат.

Къщата зад гърба им се издигаше с мрачна величественост, пуста и кънтяща като катедрала.

— Положението беше много трудно, тъй като Мери-Роуз имаше… хм… доста специални отношения с Майкъл. Ти без съмнение си ги усетил… Дойде тук просто за да направи последен опит да го спаси… Въпреки че дълбоко в душата си е знаела какъв ще бъде резултатът. — На лицето й се появи тъжна усмивка. — Надеждата винаги умира последна, нали? В нея се съдържат болката и радостта от живота…

— Господи, колко ми липсваше! — въздъхна Маргарет и се притисна до Кроукър.

Той я целуна по бузата и обви ръце около кръста й. Искаше му се да я сграбчи в прегръдките си и да стори това, за което дълго време беше мечтал. Възпираше го единствено, обстановката. Около тях се издигаха високите бели стени на манастира „Свещеното сърце на Дева Мария“, блестящи на светлината на слънцето. Сред листата на дърветата пърхаха птички, лениви пчели тихо жужаха над розовите храсти.

— Франси винаги е обичала да идва тук — въздъхна Маргарет. — Особено когато беше болна, а нещата между Тони и мен се влошиха…

Замълчаха, всеки беше доволен от присъствието на другия. По време на полета от Форт Лодърдейл имаха достатъчно време да споделят преживяното, да се уверят във взаимните си чувства. А Маргарет получи възможност да обмисли и непосредствено предстоящите действия. Много й се искаше да си възвърне компанията, дори с цената на тежък съдебен процес. Чезаре беше в затвора, очакваше го съд по обвинение в контрабанда на оръжие и наркотици. Главен свидетел на обвинението беше лейтенант Майло, а Веспър получи повишение и стана ръководител на собствена антитерористична група, изпълняваща заповедите единствено на директора на отдела Сполдинг Гън. Именно тя свърза Маргарет с един от заместник-главните прокурори, работещ в Арбитражния съд. Той хранеше големи надежди, че изкупуването на компанията й от Чезаре ще бъде обявено за невалидно поради процедурни нарушения. А самият Чезаре изпадна в дълбока психическа депресия и вече не представляваше заплаха, за никого. Най-решителната стъпка на Маргарет беше свързана с бизнеса на Доминик. Твърдо решила да излезе от него, тя предаде ръководството на клана Голдони в ръцете на тричленен съвет, съставен от най-верните на фамилията босове. Тези мъже не бяха свикнали да се консултират с никого, но даваха явни признаци на разбиране и очевидно щяха да се приспособят към новите условия на играта.

Кроукър забеляза, че тя извръща глава към параклиса с тесните решетъчни прозорчета.

— Тревожи ли те нещо? — попита.

— Да ме тревожи? — погледна го с усмивка тя. — Не… Всъщност мъничко… — лицето й видимо потъмня. — Какво ще стане, ако изгубя Франси, Лю? Няма да е честно, особено сега — след като отново станахме близки… Ти си до мен, а тя никога не е имала истински баща…

Кроукър взе ръцете й и ги целуна.

— Според мен трябва да й вярваш — промълви той. — Преживя достатъчно, за да знае какво иска… Не забравяй, че животът й едва започва, Маргарет… След всичко преживяно нещо вътре в нея се е променило… Нека изчакаме да видим какво ще последва.

Пол Киарамонте беше сам в параклиса на манастира. Нервно пристъпваше от крак на крак, ноздрите му долавяха миризмата на прах и изгорели свещи. Тук беше влажно и доста хладно, но въпреки това той се потеше.

Храмовете винаги го караха да мисли за изповед, а изповедта означаваше да си спомни за всичките грехове в живота си.

— Пол…

Обърна се, сърцето му пропусна един такт. В черно-бялата роба на игуменка Джаки изглеждаше наистина като кралица. Зад нея пристъпваше Франси и очите на Пол се разшириха от учудване. Беше облечена в проста черна рокля, която стигаше до коленете й. Зачервеното й лице беше спокойно и тържествено.

— Знаех си аз… — задавено промълви той, неспособен да отмести поглед от невероятните морскозелени очи, които беше сънувал в продължение на години. — Знаех, че не може да си мъртва!

Джаки протегна ръце, той бързо ги покри с дланите си. Не се целунаха, но Франси ясно усети електрическата искра, пронизала телата им. Приличаше на топлината, която се издига от напечения асфалт през лятото — невидима, но властна като приливна вълна.

— Трябва да ти се извиня, Пол…

— За какво?

— За онази нощ в градината, когато ние…

— Не е нужно да се извиняваш — прекъсна я с категоричен тон той. — Дори тогава си давах сметка, че не мога да те имам завинаги, но те исках… Ужасно силно те исках, Джаки! И всичко, което последва, беше прекрасно…

Чула светското си име от устата му, тя неволно потръпна. Не беше очаквала, че толкова много ще се развълнува… Неволно си спомни за Майкъл, за нощите, които прекарваха заедно на покрива в Озоун парк… Негов блян ли беше това? Вече не помнеше. Блян и спомени се смесиха в едно монолитно цяло…

— Така беше — кимна тя. — Благодаря ти…

Дълбоко в душата й все още живееше частица от някогашната Джаки Леонфорте. Така щеше да бъде до края на дните й, нищо не можеше да се промени. Дали и предишните игуменки са изпитвали подобни чувства? Прегърна Франси през рамото, спокойствието на духа й бавно се прехвърли върху Пол и момичето. Дали Франси ще се окаже избраницата на Бога? Дали промяната не идва заедно с нея? Ако наистина е така, пред момичето се разстила труден и продължителен път. Може би точно това й е необходимо, бегло си помисли Джаки.

— Хубаво направи, че дойде да ме видиш — промълви Пол и прочисти стегнатото си гърло.

— Закрилял си я в продължение на доста дни — отвърна Джаки, имайки предвид Франси. — И ти благодаря най-сърдечно, от името на ордена…

Очите й бяха необятна вселена, той объркано усети, че цял се разтапя в тях. В съзнанието му изплува одисеята на трудния, изпълнен с приключения живот, изведнъж разбра, че най-важните уроци човек усвоява у дома, при корените си…

Втренчен в очите на Джаки, той вече знаеше отговора на въпроса, който искаше да зададе. Въздъхна, поклати глава и все пак го зададе на глас:

— Ще те видя ли отново?

— Със сигурност ще видиш Франсин — отвърна Джаки. — Бог да те благослови!

Изведнъж осъзна, че той си отива, вероятно завинаги. Остра болка прониза сърцето й.

По небето тичаха буреносни облаци, камъните по пътечката блестяха от влага, над тях се виеше мъгла от изпарения, сякаш беше ранно утро…

— Кажи нещо — прошепна Коей. — Мълчанието ти ме плаши…

Тишината в гробището се нарушаваше единствено от монотонните звуци на далечна молитва, вятърът рошеше косата на Коей. Следобедът ставаше нетърпимо задушен.

— Акинага ме осведоми за събитията, настъпили след моето заминаване за Европа — тихо промълви той.

Тя неволно потръпна от отчаянието в гласа му, но въпреки това попита:

— Какви събития?

— Събитията около смъртта на Джъстин… — очите му се сведоха към неравната пътечка, която водеше към гроба На Оками-сан. Камъните бяха пропукани от старост, между тях се виждаха жилави коренища. — Умряла е не при катастрофа, а защото са я преследвали хората на Акинага… Имала е любовна връзка с бившия си шеф…

— И сега се питаш как е било възможно да ти изневери, така ли? — стрелна го с поглед Коей.

— Отчасти — призна той.

— Това не отговаря на истината! — отсече тя, избърза крачка напред и застана на пътя му. Очите му бавно се вдигнаха към лицето й. — Всичко между вас е тук и тук… — пръстът и докосна първо главата, а после сърцето му. — Ако в края на краищата тя е имала връзка с друг мъж, това съвсем не означава, че те е предала… Просто е осъзнала, че всичко между вас вече е мъртво… За разлика от теб. Ти отказваше да приемеш този факт, непрекъснато те мъчеше чувство за вина…

— Но Акинага…

— Остави Акинага на мира — твърдо го пресече тя, очите й останаха впити в неговите. — Забрави всичко и всички, опитай се да намериш себе си…

— Не мога да забравя Микио Оками. Той беше…

— Първо трябва да приемеш смъртта на Джъстин, а едва след това да скърбиш за Оками и всички останали…

Дъждосвирец проблесна с пера под самотен слънчев лъч, кацна за миг върху надгробната плоча на Оками, после отлетя. А Никълъс изведнъж осъзна правотата на думите й. Не бива да се поддава на уловките на Акинага, не бива да му позволи да разбие просто ей така годините, които беше преживял с Джъстин… Щастливи години, споменът за които оставаше единствено в неговата душа, натежал от символите на една незабравима любов… Не, Акинага няма право да се докосва до тях!

Обстоятелствата, довели до тяхната духовна раздяла, едва ли биха могли да се дефинират просто — само чрез чувството за вина, което дълго властваше в душата му. Те бяха различни и многобройни, мрежата на отчуждението се беше изграждала в продължение на години — същите тези щастливи и пълноценни години на голямата им любов… Сега, каквото и да стореше, каквито и обвинения да хвърляше върху себе си, резултатът все ще си бъде същият… Карма… Станало е това, което е било писано да стане.

Протегна ръка и стисна топлата длан на Коей.

— Тя ще ми липсва винаги — промълвиха едва чуто устните му.

— Сигурно ще е така — тихо отвърна Коей. Коленичиха пред надгробната плоча, прошепнаха заедно думите на заупокойна молитва, после бавно се изправиха.

— Ти си магьосница, Коей — прошепна Никълъс и взе лицето й между дланите си.

Псалмите в далечния храм бяха стихнали, но звуците им още висяха от клоните на дърветата, сякаш бяха сребърни сълзи… Коей въздъхна и се притисна в него.

— Прекалено дълго живееше затворен в себе си, Никълъс — промълви тя. Потръпна и с благодарност усети как тялото му се притиска в нейното, а душите им се сливат.

Блестящият диск на луната надникна иззад буреносните облаци, струпали се на хоризонта. От мястото, на което лежеше — гол и напълно отпуснат, Тетцуо Акинага имаше прекрасна гледка към заснежения връх Фуджи, огрян от сребристите лъчи. Това беше Нощта на жътвата, отбелязваща началото на пълнолунието…

Акинага обичаше Нощта на жътвата. В една такава нощ преди много години беше водил смъртен бой с якудза от враждебен клан. И двамата бяха тежко ранени, но Акинага пръв се надигна от мръсотията в уличната канавка, окървавените му пръсти се впиха в шията на полумъртвия враг. С див блясък в очите и огромна наслада той гледаше как езикът на противника изскача между посинелите устни, чуваше безпомощното гъргорене на лишените от кислород дробове, ноздрите му е наслада улавяха вонята на пресни фекалии, съпровождаща смъртта…

Зад гърба му се разнесе мекият и приятен глас на Лонда, запяла непозната песен.

Гледам луната на разсъмване, самотна сред небето…

Опознах себе си докрай, всичко ми се изясни…

Чу тихите й стъпки, миг по-късно силните й ръце се плъзнаха по голото му тяло.

— Истински лукс е да те притежавам — въздъхна той. — Това ме кара да си припомням един факт, който ми носи особено удовлетворение — имал съм много врагове, но нито един от тях не доживя до дълбока старост… — потръпна от удоволствие при докосването й и продължи: — Всички живееха с една-единствена мисъл — как да ме унищожат. Какви ли начини не опитваха… — От устата му излетя тих смях. — Но аз все още съм тук, единственият оцелял… Мъртъв е дори Микио Оками, великият Кайшо… Да, мъртъв е. Имах удоволствието да присъствам на погребението му. И защо не? Той наистина заслужава почести, особено сега, когато е заровен на два метра под земята… — Смехът му се превърна в налудничаво кискане, сякаш боговете бяха отнели разума му. — Трябва да призная, че срещата с Никълъс Линеър също ми достави огромна наслада… Приятно е да зная, че е безсилен да направи срещу мен каквото и да било… Няма улики, разполага само с това, което сам реших да му кажа… Разигравах го като маймуна, копелето нещастно… — от гърдите му се откърти блажена въздишка, очите му се премрежиха. — Лонда, ти струваш колкото…

— Млъквай!

Облечена в оскъдните одежди на стриптийзьорката Лонда, Хонико рязко стегна тънкото найлоново въже около шията на Акинага. Тялото му потръпна от възбуда, членът му стана твърд като скала. О, колко е сладко да си безпомощен! Като пеленаче, притиснато до майчината гръд, на най-топлото и сигурно място на света! Ноздрите му неволно се разшириха, търсейки сладката миризма. Мама… Очите му се затвориха…

Въжето се стегна, болката и чувството за задушаване се смесиха с екстаза, който плъзна по гърба му и се насочи към слабините — тежък, омайващ, прекрасен… Ерекцията пулсираше с могъща сила в цялото му тяло, вибрациите в слабините му бяха като ярки светкавици. Каква сладка болка, Господи! Тя наистина е страхотна. О, да!…

Очите му рязко се разтвориха, клепачите му запърхаха като на дете, изложено под ярките слънчеви лъчи. Дали въжето не беше прекалено стегнато, или просто така му се струваше? Отвори уста да каже нещо, но въжето се впи в кожата му с нова сила, разнесе се задавено гъргорене… Главата му отскочи нагоре, вените на шията му се издуха… Направи опит да се плъзне встрани, но коляното й върху кръста му беше тежко като скала. Загърчи се като пепелянка, стисната зад главата, неспособна да изстреля отровата си.

Какво става? Направи опит да напълни дробовете си с кислород, но не се получи… Ако още малко продължава така, с положителност ще…

Жълтият диск на луната, започна да се увеличава пред пламналия му взор, скоро се превърна в огромен балон и изобщо престана да прилича на небесното светило…

Хонико безмълвно наблюдаваше как омразното лице на Акинага потъмнява и се налива с кръв, душата й пееше… Отправи поглед към пълната луна едва след като се увери, че оябунът е мъртъв. Мислеше за Никълъс Линеър, за самотната му мъка и гняв, за тъгата в душата му…

Устните й се разтвориха и тихо повториха рефрена на песента, която пееше преди малко:

Опознах себе си докрай, всичко ми се изясни…

Мек и прекрасен, гласът й се понесе нагоре, към теменуженото небе. Там, където беше всеопрощаващият Бог…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3798

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Двойникът на нинджата

Американска, първо издание

Превод: Веселен Лаптев

Редактор: Константин Божинов

ИК „Гарант 21“, София, 1995 г.

ISBN: 954-8009-59-5

1

Белгийски художник сюрреалист (1898–1967). — Б.пр.

2

Известен американски архитект, родоначалник на модерната архитектура. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Двойникът на нинджата
Част II

Книга втора (Продължение)

Светци (Продължение)

Книга трета Doppelganger Двойници

Седма глава Токио | Саут бийч

Осма глава Токио | Саут бийч

Девета глава Уест Палм бийч | Токио

Торуко

Книга четвърта Отвъд доброто и злото

Десета глава Токио

Единадесета глава Уест Палм бийч | Токио

Дванадесета глава Уест Палм бийч | Токио

Тринадесета глава Уест Палм бийч | Токио

Четиринадесета глава Крайбрежието на Флорида | Токио

Нощта на жътвата

Информация за текста

1