Ерик Лустбадер

Владетелят

Част I

Ще победи онзи, който прояви благоразумие и изчака погрешната стъпка на изгубилия търпение враг.

„Изкуството на войната“

Сун Тцу

Грях няма. Има невежество.

Кристофър Марлоу

На Виктория, Южини и Ели, Хенри и Карол, Хърб и Рони, Сю и Стю

Кунг Хей Фат Чоу

Пролог

Лято, в наши дни

Тошима-ку, Токио

Прегърбеният старец изплува от дъжда, чадърът от оризова хартия в ръцете му приличаше на корабно платно. Изкачи плъзгавите стъпала с усилие и пристъпи към каменната урна, която се пълнеше с чиста вода от къса бамбукова тръбичка.

Спря се и наклони глава, заслушан в плясъка на дъждовните капки и бодрото бълбукане на изворчето. Именно в тази смесица от тъжни и весели звуци се съдържа красотата на живота, помисли си той. В красотата винаги се съдържа тъга, казваше някога баща му. Когато усетиш това, вече няма да бъдеш дете…

Старецът поклати глава, усмихна се и вдигна мънистената завеса пред входа на „наванорен“.

Помещението беше тясно, претъпкано с мъже, които ядяха и пиеха. Над главите им се стелеше гъст тютюнев дим.

„Наванорен“ беше наименованието на кварталните кръчмички, името им произлизаше от мънистените завеси на тесните, обикновено единствени входове.

— Ирашаймасе — беше поздравът, с който го посрещнаха. Той кимна с глава, очите му с удоволствие се спряха върху красивото черно кимоно на високия мъж, който стана да го настани. Седна на масата, на която го очакваха. Един келнер постави ледена бутилка бира пред него, а той си поръча любимата храна в това заведение — варена глава от „хамачи“. Никъде другаде в Токио не предлагаха по-вкусно приготвена риба.

Бирата го разхлади, рибата беше поднесена. Не след дълго старецът вече разгорещено спореше с приятелите си, забравил за всичко. Дори да беше забелязал високата фигура, която безшумно се плъзна през мънистената завеса на задния вход, той с нищо не се издаде.

Това не беше типична японска кръчма, макар че предното помещение не се отличаваше по нищо от хилядите подобни гостилници, пръснати из островите. Защото зад него имаше дълъг коридор със стаи от двете му страни. Подобно на всички помещения в Япония, и тук ширината се измерваше с помощта на бамбуковите рогозки „татами“, които обикновено бяха широки около деветдесет сантиметра и дълги метър и осемдесет.

Високата фигура на Ничиреншу спря на място, очите му обходиха заведението. По-големите стаи — побиращи по осемнадесет татамита, имаха в средата по една дълга и ниска дървена маса. Около тази, която се разкри пред очите му, седяха мъже в делови костюми. Приведени напред, с изпотени лица и блестящи от напрежение очи, те бяха разкопчали белите си ризи и бяха разхлабили вратовръзките си.

Ничиреншу презрително изсумтя и премести погледа си по-нататък. Между комарджиите седяха голи до кръста мъже. Телата им бяха плътно покрити с „иризуми“ — традиционните японски татуировки, които не можеха да се срещнат никъде другаде по света. Цветното мастило „суми“ се приготвя от пресовани въглени, а нанасянето му върху кожата става не с електрически игли, а със специални заострени костици. Ничиреншу отлично знаеше колко години са необходими за пълното татуиране на едно тяло, дълбоко в себе си изпитваше симпатия към тези мъже, способни да понасят острата болка сякаш до безкрайност…

Като ги разглеждаше един по един, пред очите му се разкри богата палитра от цветове. Тук се виждаше двойка кланящи се куртизанки с прекрасни копринени роби, там пък хищен тигър помръдваше с могъщите си мускули на фона на храсти и пенлив планински поток… До него се зъбеше главата на дракон, от която излизаха пламъци… По-нататък имаше рибари, теглещи мрежа с богат улов на фона на величествения заснежен връх Фуджияма…

Ничиреншу не обръщаше внимание на огромните суми, които се залагаха на масата. Въздухът тежеше от тютюнев дим, от време на време в помещението се появяваше гейша, която поднасяше саке или оризови кюфтета „онигири“ на някой от играчите.

Един от тях бавно се надигна. Може би му е омръзнало, помисли си Ничиреншу. А може би на тази маса не му върви и иска да потърси промяна. Очите му проследиха сгърчената фигура на нещастника, на лицето му се появи усмивка. Беше тръгнал към някоя от по-малките стаи — само с шест татамита, които се намираха в дъното на коридора. Там щяха да му изпратят жена, а срещу допълнителна такса — и две…

Плъзна се край двата големите басейна, обградени от малки вани за почивка на клиентите. Спря пред една плъзгаща се врата „фузума“, събу дървените налъми от краката си и се отпусна на колене. Едва тогава почука и влезе, свел глава в дълбок поклон.

Стаята побираше девет татамита, единствената мебел в нея беше дълга и ниска дървена маса. Начело на масата седеше Кисан — собственик на заведението и оябун на най-могъщия клан на Якудза — японската мафия.

Якудза са гангстери, но както всичко в Япония, и те са доста по-различни от гангстерите в другите страни. В техните кланове съществува желязна йерархия, всички се подчиняват на моралния кодекс „гири“ (чувството за дълг) и „бушидо“ (самурайската чест). Ако изобщо може да се говори за чест между крадци и убийци, то тя съществува именно сред якудза.

Върху лакираната повърхност на масата беше гравиран фамилният герб на Кисан, наричан „камон“. Представляваше няколко свързани помежду си дървени кутийки с различна големина, известни с наименованието „масу“. С тях някога са измервали различни количества ориз и поради тази причина „масу“ се бяха превърнали в символ на богатството.

Вляво от Кисан, на мястото за почетни гости, седеше слаб мъж с хлътнали гърди и приведени рамене. Изпитите черти на лицето му подчертаваха още повече мрачния пламък в блестящите черни очи.

Размениха си официални поклони и зачакаха. В знак на уважение Кисан сам беше запарил зеления чай и лично поднесе малките порцеланови чашки на гостите си. Не казаха нито дума, преди да отпият по една мъничка глътка от ароматната течност, едва след това щеше да дойде ред на любезностите.

— Чаят има великолепен вкус и е много освежаващ — обади се мъжът с приведените рамене. Беше облечен в тъмен раиран костюм, бяла риза и официална вратовръзка. Отличаваше се от комарджиите в голямата зала оттатък коридора единствено по белезите от прекарана някога дребна шарка, които покриваха лицето му.

— Домо аригато, Хигира-сан — склони голата си глава Кисан. Беше нисък и як мъж, приличаше на миниатюрен борец „сумо“. Гърдите му издуваха дрехата, крайниците му тежаха от мускули, вратът му беше като на бик. Чертите на лицето му бяха груби, от тях се излъчваше здрава селска сила.

За разлика от него лицето на Ничиреншу беше фино и изтънчено, с онази вътрешна красота, от която се излъчва сила на духа. Подобно на Кисан, той също притежаваше изключително развита „хара“ — душевната уравновесеност, която в Япония се цени повече от всичко. Широкото чело и съвършената форма на скулите му привличаха много модерни художници, които го молеха да им позира.

— За мен е удоволствие да ви приветствам в дома „О-хенро“ — обади се най-сетне Кисан.

Хигира мрачно се усмихна на особеното чувство за хумор, което домакинът отново проявяваше. „О-хенро“ означаваше „поклонение“, осъществявано най-масово чрез ритуала Хачижу-хакашо, при който вярващите обикалят точно определени осемдесет и осем будистки храма, пръснати из цялата страна. В този смисъл забележката на Кисан наистина носеше хумористичен елемент, особено когато се употребяваше за комарджийски вертеп като неговия…

— Мисля, че не ви е особено приятно да ме видите — промърмори той.

— Това не е вярно, инспекторе — отвърна Кисан. — Ако вие си отидете, ще дойде друг… А ние няма да го познаваме и не бихме могли да го уважаваме по начина, по който уважаваме вас.

Хигира се изчерви от ласкателството. Шефовете му в службата никога не използваха подобни думи.

— Домо — поклони се дълбоко той, опитвайки се да прикрие задоволството си. После хвърли дискретен поглед на часовника си и добави: — Моля да извините неучтивото ми поведение, но времето ме притиска…

— Разбира се — кимна Ничиреншу, но остана неподвижен на мястото си. Над главите им увисна някакво особено напрежение. Тишината се нарушаваше единствено от възбудените подвиквания на играчите, долитащи приглушено от залата.

Въпреки подчертано приятелската обстановка на тази среща, Хигира започна да се поти. Усещаше върху себе си блестящите и сякаш бездънни очи на Ничиреншу, изпитваше чувството, че му причиняват физическа болка. Гърдите му се свиха, дробовете му сякаш забравиха как се поема кислород. Възпитанието му пречеше да добави каквото и да било, но гърлото му и без това беше свито от стъкления поглед на Ничиреншу.

Кисан дискретно наблюдаваше гостите си. Заплахата, която се излъчва от Ничиреншу, се дължи не толкова на пълната му неподвижност, колкото на очакването, че всеки миг ще излезе от това състояние и ще се превърне в истински ураган, отбеляза мислено той. Тази сила е елементарна и могъща като вятъра над морето и именно затова особено опасна…

След няколко минути на пълна неподвижност Хигира започна да проявява видими признаци на смущение. Кисан знаеше, че Ничиреншу прибягва до подобна тактика и когато играе „го“… Изчаква смущението на противника, после със серия светкавични действия пробива защитата му и постига бърза победа…

Тънките устни на Ничиреншу се разтегнаха в усмивка едва когато по челото на Хигира избиха ситни капчици пот и лицето му, надупчено от белезите на шарката, вече съвсем заприлича на релефна карта…

Ръката му потъна в гънките на черното кимоно и се появи обратно със златен ключ. Пъхна го в ключалката, умело прикрита между дъските на пода, отмести татамито и бръкна в открилата се дупка. Извади плетена кошница с размер на кутия за дамска шапка и я постави точно върху изгравирания „камон“ на Кисан на масата.

— Това какво е? — объркано попита Хигира. Вместо отговор Ничиреншу повдигна капачето на кошницата и я постави в краката му.

— Какво има вътре, моля? — смотолеви с пресъхнала уста Хигира.

Ничиреншу запретна ръкава на кимоното си и бръкна в кошницата. Когато извади ръката си, езикът на Хигира цъкна в небцето му.

— Уф! — възкликна той така, сякаш беше получил тежък удар в слънчевия сплит. Пред очите му се поклащаше отрязана човешка глава, от която все още капеше кръв.

— Амида! Това е Шизуки-сан!

— Да, вашият съперник в отдела — меко отвърна Ничиреншу. — Нали искахте да сте сигурен, че ще получите повишение? — говореше високо и леко напевно като китаец.

— Да, но… — главата леко се поклащаше и Хигира усети как стомахът му се свива на топка. Очите му не можеха да се отделят от ужасната гледка, имаше чувството, че пред него се вее окървавено знаме. Гласът му потрепна, думите излетяха от устата му неясно, като след тежко пиянство: — Аз… Не исках да… Нямах никаква представа, че…

— Шизуки-сан беше фаворитът във вашата служба — отвърна Ничиреншу. Пискливият му глас подчертаваше още повече гротескната сцена: — Той беше готвен за зет на вашия шеф Танаба-сан. И това щеше да реши както неговата съдба, така и вашата… Тревогата ви е била напълно основателна, Хигира-сан. Този брак щеше да го постави в далеч по-изгодна позиция от вас…

— Обърнахте се към когото трябва и проблемът ви е решен — намеси се Кисан.

— Но това!… — Хигира имаше чувството, че сънува кошмар. Не смееше да се зарадва, едва сега осъзнал каква услуга е поискал от хората срещу себе си.

— След десет дни вече, щеше да е късно — добави Ничиреншу. — Шизуки-сан щеше да е част от семейството на Танаба-сан и следователно недосегаем.

— Сам разбирате, че друга алтернатива нямаше — вметна Кисан и внимателно се взря в госта си: — Хигира-сан?

— Да, да… — Хигира направи огромни усилия да се измъкне от черната пропаст на отчаянието. Сетивата му тръпнеха от докосването на злото, но вече беше късно. Сам беше дошъл да търси помощта на тези хора, заслепен от амбиция и алчност. И сега ще трябва да понесе последиците.

Даваше си сметка, че е пристъпил невидима черта и животът му вече никога няма да е същият, независимо дали това му харесва, или не. Домашният уют и спокойствието се превърнаха в мираж. Сега вече ще трябва да живее по законите, диктувани от амбицията и алчността. Затвори за миг очи, за да осъзнае дълбоката промяна в своята карма. Сякаш с този физически акт искаше да възвърне поне част от самообладанието си.

— Сега вече нищо не заплашва вашата кариера — доволно промърмори Кисан. Ничиреншу се беше справил отлично с предварителното проучване на Хигира. В случай че не беше дошъл да търси помощта им, те бяха готови с алтернативен план. Поредица от дребни случки и събития несъмнено щяха да го принудят да се появи тук… Но по този начин нещата се развиха далеч по-лесно…

— След няколко години хроничното заболяване на Танаба-сан ще вземе връх, независимо от желязната му воля… — продължи той. — И той ще бъде принуден да се оттегли… — в усмивката му имаше нещо лукаво. — Тогава вече ще имаме истински повод за празнуване! Директорът на полицията Хигира! Как ви звучи това, приятелю? — главата му одобрително се поклати: — Ние сме много доволни от вас… Вече сте част от нашето семейство и ние ще се грижим за вас.

Трите чаени чашки се повдигнаха едновременно. Отпиха по една глътка, после на вратата дискретно се почука. Ничиреншу се надигна и пристъпи към фузумата зад гърба на Кисан. Плъзна я встрани и застина на място, сякаш потънал в съзерцание на изящно и загадъчно произведение на изкуството.

Най-сетне от устата му се изтръгна тиха въздишка, очите му нито за миг не изпускаха лицето на човека, изправен на прага.

— Значи все пак дойде… Честно казано, бях изгубил надежда…

Навън дъждът продължаваше да вали. Бисерни капчици привеждаха сочнозелените листа на ирисите, между които сините цветчета на гардениите надничаха като любопитни очички.

Гледана от противоположния тротоар, вратата на „наванорен“ приличаше на цветна леха.

— Тази страна наистина е зелена! — възкликна шепнешком Манди Чой и Джейк Мейрък неволно се усмихна. Сгушени пред входа на сградата, която се издигаше срещу храма на „О-хенро“, двамата бяха принудени да пазят пълна тишина. Тропотът на дъжда им беше добър помощник в това отношение, но в замяна на това здравата ги мокреше.

Разбира се, че е зелена страна, помисли си Джейк. Особено сега, в сезона на „тцую“ — „дъждовете на сливата“, както го наричат японците. Този народ изпитва особено удоволствие от многообразието на живота, от чувствата, които изживява човек при най-различни ситуации. За това тук си имаше точна дума — „одаяка“. Удоволствието, което човек може да изпита от общуването с неодушевени предмети като камък или дърво, морето или вятъра…

Джейк хвърли поглед на часовника си и прошепна:

— Манди, иди да доведеш и останалите. Време е…

Дребничкият китаец кимна и изчезна в дъждовната нощ. Само след секунда се появи обратно в компанията на четирима мъже. Всички бяха китайци, обучавани лично от Джейк в хонконгската база. Говореха японски съвършено, владееха почти всички идиоми, но това беше първата им мисия в тази страна. Докато за Джейк нещата бяха доста по-различни.

Гледаше ги как се приближават, в душата му нахлу бащинска гордост. Всички бяха негово творение — силни, опитни, прецизни. Бяха облечени в бели тениски и панталони в защитен цвят, пристегнати на прасците като бричове за езда. През избръснатите до блясък черепи бяха опънати памучни кърпи „хашимаки“, на краката им имаше „жикатаби“ — ботуши от тънка кожа с гумена подметка и отделен палец, които приличаха повече на ръкавици, отколкото на обувки. Бяха меки и гъвкави като индиански мокасини, осигуряваха отлично сцепление с всякакъв терен.

Гледани отстрани, шестимата приличаха на група обикновени работници, потърсили убежище от дъжда в близкия вход. Така и трябваше да бъде.

Мозъкът на Джейк отмерваше секундите с такава прецизност, че поглеждането на хронометъра беше излишно. Непосредствено преди началото на акцията предпочиташе да не раздвоява вниманието си с нищо, очите му останаха заковани в отсрещната врата.

— А какво ще правим, ако го няма вътре? — попита Манди Чой.

— Вътре е.

Манди се загледа в напрегнатото лице на приятеля си и усети как по гърба му пробягват мравки. „По-добре да не бяхме идвали, въздъхна в себе си той. Днес е четвърто число…“ Отлично знаеше какво означава това. В китайската нумерология цифрата „Четири“ е символ на смъртта. Лошо, много лошо… Дано Боговете ни закрилят, помоли се горещо, тръсна глава и каза:

— Опасността е много голяма! Винаги ли имаш такова пълно доверие на информаторите си?

— Той е тук — повтори Джейк. — Информацията ми е точна.

„Ех, ако можеше да е някой друг, а не Ничиреншу, въздъхна отново Манди. Всеки друг, дори самият християнски дявол, ако наистина съществува!“…

Но Ничиреншу и Джейк…

Враждата между двамата беше от години, а реката на омразата — широка и пълноводна. „Когато става въпрос за Ничиреншу, Джейк не може да разсъждава трезво, рече си Манди. Затова трябва да внимавам и да не го изпускам от очи!“

Джейк напълни дробовете си с въздух и бавно го изпусна. Усети как пулсът му се ускорява, а напрежението в гърдите му нараства. Най-сетне те пипнах, Ничиреншу, пропя душата му. Пред очите му се появиха черни кръгове, съзнанието му се замъгли, а после в него изплуваха мисли, на които категорично беше забранил достъп до душата си. Заедно с тях дойде и вълнението, кръвта заблъска в ушите му.

— Е, добре — изръмжа той. — Да вървим!

По уличното платно пробягваха розово синкавите отражения на неоновите реклами, сенките им приличаха на ивици застояла вода. Редките минувачи се гушеха под чадърите си, превили гръб срещу поривите на вятъра. Наблизо излая куче, високите стени удесеториха ехото…

Градът дишаше навсякъде около тях, но пулсирането му беше някак неясно, сякаш идваше през дебело стъкло. Разноцветното сияние на центъра беше разводнено от косо падащите дъждовни струи.

Джейк влезе пръв през мънистената завеса, тракането на дървените топчета прозвуча в ушите му като оглушителна канонада. Усещаше присъствието на Манди зад гърба си, чуваше тихите стъпки на останалите. Топката в стомаха му бавно започна да се топи. Изведнъж престана да бъде отделен индивид, а просто част от „дантай“ — групата… Едва сега усети, че отново е в Япония.

— Надолу по улицата има спукване на канализационна тръба — обясни Манди на изскочилия откъм кухнята управител. — От дъжда… Налага се да проверим всички околни сгради.

Джейк влезе в задимената вътрешност на кръчмата. Прекъснатите разговори се подновиха почти моментално, посетителите надигнаха чаши със саке и бира, чуха се подвиквания и смехове. Миризмата на тютюн се смесваше с апетитния ароматна пържено „шиояки“.

Плъзнаха се край управителя и с бърза крачка се насочиха към завесата на задния вход. Двамата пазачи в тъмни кимона понечиха да измъкнат пистолетите си, но Манди и един от останалите членове на групата забиха длани в ключиците им, после повториха упражнението върху вратовете им. Кимоната се превърнаха в тъмни езерца върху блестящия паркет на коридора, нападателите ги прескочиха и продължиха напред.

Джейк направи знак на двама от хората си да заемат северната игрална зала, други двама се насочиха към южната. А той и Манди се затичаха към западната стая в дъното на коридора, където според предварителната информация трябваше да се намира Ничиреншу.

Дръпна фузумата и се спря. Намираше се в нещо като вестибюл, покрит с шест татамита. Върху рогозките бяха разпръснати удобни футони в сиво-червен цвят, в ъглите смътно проблясваха металните части на стари скринове „танзу“. По стените бяха окачени кръстосани кадъни в кожени ножници.

Срещу него се плъзна друга фузума, в стаята пристъпиха двама мъже. За момент всички замръзнаха. После мъжете — голи до кръста, изрисувани с „иризуми“, изтеглиха сабите си и заплашително се насочиха към Джейк. Манди остана в коридора и вече водеше безшумна битка с още един пазач.

Джейк избегна първите удари, отскочи надясно и светкавично свали една дълга катана от стената. Инстинктивно усети, че оръжието е старо, може би на повече от триста години. Между дръжката и острието имаше великолепен баланс, очевидно това беше музейна рядкост. Което съвсем не я правеше по-малко смъртоносна. Стоманата беше тънка и здрава, закалявана стотици пъти според изискванията на древните майстори Дзен.

Мъжете с татуировките се разделиха и очевидно се готвеха да го нападнат от различни страни. А Джейк си даваше ясна сметка, че времето работи срещу него. Шансовете му да пипне Ничиреншу намаляваха с всяка отлетяла секунда.

Посрещна нападението с техниката „куми-ичи“, блокирайки във въздуха посичащия удар на по-дребния от татуираните, който го нападна отдясно. Закалената стомана звънна като камбана.

Финтовото движение на китката му беше светкавично, хоризонтално поставената катана отби удара и продължи наляво, описвайки къса окръжност. Острието потъна в корема на втория нападател, прерязвайки кожа, плът и кости.

Улученият мъж изкрещя, направи опит да задържи червата си, изскочили от широката рана, после бавно се отпусна на колене. Безполезната вече катана издрънча на пода. Джейк го притисна надолу и продължи завъртането на торса си, с което излезе извън обсега на първия нападател.

Пред очите му се мярнаха разгневените леопарди на жълто-червени ивици, които покриваха тялото на противника. Мускулите му набъбнаха от усилието да нанесе втори удар в главата на Джейк.

Но Джейк вече беше на нова позиция. Озовал се встрани от якудза, той замахна с катаната и острието с късо свистене потъна в ръката на противника му. Ударът беше нанесен с цялата тежест на тялото му и ръката падна отсечена, катаната продължи движението си напред, към вътрешните органи на незащитения торс.

Кръвта бликна като фонтан, въздухът натежа от зловоние — сякаш някой беше отместил капака на ковчег. Джейк прескочи трупа и рязко се обърна към вратата. Там обаче се оказа Манди, следван от останалите участници в нападението.

Замахна рязко и сряза оризовата хартия, която играеше ролята на стена.

В съседното помещение имаше трима мъже, седнали около ниска продълговата масичка. Очите му светкавично обхванаха профилите им и формата на предмета, който беше поставен пред тях. Кошница, пълна с нещо като черна блестяща слама… Лицата, извърнати към него, приличаха на бледи цветя, обърнали се към слънцето. После погледът му се избистри и бавно се фокусира върху едно от тях…

Този човек беше облечен в черно кимоно, двата въглена на мястото на очите светеха като фенери върху слабото лице. Самото лице беше триъгълно, със забележително правилни черти, вратът беше по женски издължен, ушите — малки и изящни. Синкавочерната коса беше сплетена в старомодна прическа.

— Ничиреншу!

Това възклицание се изтръгна неволно от устата на Джейк, той просто не беше в състояние да го сдържи. Сърцето болезнено подскочи в гърдите му, устата му изведнъж пресъхна. Така се беше почувствал преди много години, когато още като момче беше отишъл да гледа „Ужасът на Дракула“ в един от централните кинотеатри на Хонконг. Ясно помнеше случката край реката Сумчун, душата му неволно потръпна от страх.

После улови лекото движение в кимоното на Ничиреншу и скочи напред с вдигната над главата катана. Но пред Ничиреншу изведнъж се изпречи Кисан, десният му юмрук се протегна напред. Джейк се вслуша в шестото си чувство и светкавично промени посоката на удара си. Пръстите на Кисан вече бяха започнали да се разтварят като листенцата на отровно цвете.

Оглушителният боен вик „киай“ стресна онези от присъстващите, които не бяха подготвени за него. Но Джейк не беше сред тях. Той знаеше колко смъртоносно е оръжието, сгушено в дланта на оябуна. В момента, в който металните брънки свирнаха към лицето му, той леко премести острието на катаната и тежестта на бойната верига „манрикигусари“ се уви около него. Но още преди да протегне свободната си ръка към нея, Кисан прибегна до „какоиучи“ — рязко завъртане на китката, и веригата остана в ръцете му.

В следващия момент оябунът вече се носеше в атака, прибягвайки до „сукуиучи“ — вертикално движение във формата на осмица, чрез което трябваше да проникне през защитата на Джейк. Нападението беше толкова стремително, че Джейк се принуди да отстъпи крачка встрани и да контрира с дългата сабя. Кисан блокира отвесния удар, събра юмруци в позицията „йодан-юки“ и ги насочи за смъртоносен удар в очите на противника.

Джейк успя да разгадае намеренията му и блокира удара с дясното си рамо. Острите като бръснач брънки на веригата се плъзнаха по кожата му, оставяйки кървави следи. В същия миг катаната му се стовари от горе на долу върху дясното рамо на Кисан, прониквайки чак до ребрата.

Главатарят на гангстерите се олюля и започна да се смъква на колене, но очите му продължаваха неустрашимо да блестят. Джейк не беше сигурен колко дълбока е раната на противника и започна да издърпва острието за втори удар. В същия момент пространството зад Кисан оживя, в стаята се разнесе нечовешки вик. Ако Джейк не беше насочил цялото си внимание към оябуна в краката си, може би щеше да има повече време за реакция. Сега единственото нещо, което усети, беше свистенето на някакъв сферичен предмет към главата си.

Нададе остър вик към хората си, после действителността изчезна и се превърна в кошмар. Вече не беше в състояние да вижда ясно, пред очите му летяха отделни фрагменти — неясни и зацапани като пастелна рисунка.

Манди го сграбчи и започна да го дърпа назад. Джейк усети топлината на тялото му, сигурността, която се излъчваше от него. Очите му неволно попаднаха на останалите хора в стаята, вече далеч от него — чак в противоположния ъгъл. Бяха японци, сред тях имаше и една жена. Усети остро разместването в хода на времето, нещо не беше наред. После пред очите му се вдигна ръка в кимоно, широкият ръкав закри като завеса лицето на жената…

Въздухът изведнъж стана жълтеникавобял и започна да се издува като огромен балон. В ушите му екна пронизителен, труден за понасяне вик. Стените оживяха и тръгнаха насреща му, таванът се пропука като пролетен лед и се стовари отгоре му със смразяващ кръвта трясък.

Чудовищната детонация залепи тялото на Манди за неговото и двамата се стовариха на пода със страшна сила.

Проклинайки Ничиреншу, Джейк започна да потъва в черната бездна на безкрайната болка. Имаше чувството, че цялата сграда се е срутила върху главата му.

Книга първа

Тцун Жан

Да откликваш инстинктивно и спонтанно

Лято, в наши дни

Вашингтон / Хонконг / Пекин / Токио / Москва / Тцуруги

— Дай я на екрана!

Огромната цветна снимка — два на три метра, бавно изплува на бялото платно. Беше зърнеста от прекомерното увеличение, но лицето на мъжа излъчваше силата на тигър, уловен в момент на скок. Косата му беше черна и къдрава, челото — високо и интелигентно. Такива бяха и кафявите очи, скрити зад полуспуснатите клепачи. Безупречната линия на брадичката намекваше за агресивност, високите скули подчертаваха още повече дълбоко разположените очи.

— Някакви допълнителни сведения за него? — този глас беше друг, по-топъл и по-спокоен от предишния.

— Мисля, че раните му не са фатални — каза Хенри Ундерман. — Още не сме сигурни за размера на поражението, но с положителност можем да твърдим, че най-тежки ще бъдат психическите последици от смъртта на „дантай“.

— Дантай! — вдигна вежди Роджър Донован.

— Да — отвърна Джерард Столингс със снизходителната усмивка, която обикновено съпътстваше разговорите му с Донован. Беше едър мъж, висок метър и осемдесет и пет, с маниери на англичанин и подкупващо мек тексаски акцент. Загоряло лице с дълбоки бръчки, огромни мускули, яснозелени очи под високото чело. Звездата му беше изгряла във Виетнам, по време на голямата акция през 1971 година, организирана и изпълнена от Агенцията. Хенри Ундерман го откри и вербува начело на партизанските сили в малка, но стратегически важна африканска страна. Срещата им стана само няколко дни преди Столингс да предприеме решителното настъпление срещу столицата, възползвайки се, без да му мигне окото, от щедрата военна помощ на руснаците. Ундерман веднага оцени забележителните му качества на военен стратег и започна да крои планове за най-подходящото им използване. Избра един от прехванатите кодове на руснаците, който, макар и разшифрован, беше напълно непонятен за специалистите. Столингс му хвърли едно око и вече нищо не беше в състояние да го спре. Решението беше взето.

Той беше последовател на Сун Тцу. „Войната мобилизира решителността и издръжливостта у боеца“, изтърси пред Ундерман той в онзи убийствено горещ африкански ден. Отрязаните глави на правителствените войници, избити от неговите хора по време на рейда, се трупаха около тях на висока купчина. Обожаваше стратегията, най-голямото му удоволствие беше да мести хората като пионки по картата на света. Хората като Джейк…

— „Дантай“ е особена група хора, по-близки дори от семейство — продължи Столингс. — Разчитат изцяло един на друг, съвършената хармония помежду им засилва неимоверно най-важните качества, необходими за боя — смелост, издръжливост и ясно мислене в трудна ситуация…

Единствен от присъстващите с опит в бойните действия, Столингс ясно показваше презрението си към онези, на които подобен опит липсваше. Само Донован имаше представа какво означава да действаш на бойното поле и той често си мислеше, че ако някой ден му се наложи да върши мръсната работа, Донован със сигурност няма да се поколебае да изкаля елегантните си обувки.

— Групата на Джейк Мейрък е „дантай“ и с това се обясняват успехите й — добави Ундерман.

— До инцидента при реката Сумчун — отбеляза Донован и хвърли поглед на компютърните разпечатки пред себе си. — По мнение на специалистите след този инцидент Джейк вече не е същият…

— Лош инцидент — въздъхна Столингс. — Какви бяха загубите на Джейк, Хенри?… Трима, нали?

— Четирима — поправи го Ундерман. Беше по-нисък от Столингс, но в замяна на това доста по-набит.

Столингс често се шегуваше, че прилича на борец сумо. Чертите на лицето му бяха груби, повърхността на масивния му нос беше покрита със синкави венички като на стар ирландски пияница. Тъмната коса редееше с обезпокоителна бързина, ушите му смешно стърчаха под нея. По бузите му имаше следи от прекарана в детството дребна шарка, но всички тези безспорно неприятни черти отстъпваха пред мекия поглед на кафявите очи и Ундерман изведнъж ставаше симпатичен. — Петият беше осакатен за цял живот… Това стана преди повече от три години. Веднага след инцидента Джейк започна да формира новия си „дантай“… Хората му трябваше да бъдат наистина специални. Бях убеден, че никога вече няма да допусне фаталната грешка от инцидента при река Сумчун…

— Но я допусна. Изгуби всичките си хора, едва отърва кожата… А мисията се превърна в пълен хаос.

— Видял е възможност да пипне Ничиреншу и е рискувал — поясни Ундерман. — Можеш ли да го обвиняваш, особено след всичко онова, което се случи край Сумчун?

— Аз не мога, това е Божа работа — поклати глава Донован. — Но Стареца очевидно го обвинява… — Той беше най-младият от присъстващите, среден на ръст, със светла кожа, гъста руса коса и внимателни сини очи. Притежател на дипломи от Станфорд и корпорацията „Ранд“, той беше странната личност тук и добре знаеше това. Но беше достатъчно умен, за да не прави опити за скъсяване на дистанцията. — Знаеш много добре какво е отношението му към дисциплината, Хенри… — гласът му изведнъж възприе назидателния тон на Антъни Беридиън: — „Дисциплината е гръбнакът на Агенцията. Без нея ще бъдем лишени от пълномощия, а без нашите пълномощия светът ще се превърне в лудница.“ — Донован поклати глава: — Аз зная пред какво е бил изправен Джейк, но Стареца не може или не иска да знае това… Просто се опитвам да ви подготвя.

— По дяволите! — изръмжа Столингс.

Напрежението надвисна над главите им, но и тримата край масата се правеха, че не го забелязват.

Завинтените в пода столове бяха четири, но в момента един от тях стоеше празен.

— Къде е Антъни? — попита най-сетне Ундерман.

— На заседанието в Държавния департамент, на което присъства и президентът. Според мен всички са доста ядосани от суматохата, която създаде Джейк. Японското правителство обвинява Якудза за насилието, но поведението им е изключително хладно. Президентът е бесен, тъй като вече девет месеца е ангажиран с деликатни преговори за намаляване на огромния ни търговски дефицит с тази страна. Сега обаче един Бог знае какво ще се случи. Излишно е да ви напомням, че когато президентът е бесен, Стареца ще ни върти на шиш…

Металната врата на подземната им бърлога рязко се отвори и тримата замръзнаха по местата си. На прага се появи дребната фигура на Антъни Беридиън — съветник на президента и негов доверен консултант по всички деликатни въпроси на политиката, включително и националната сигурност.

Вратата автоматично се захлопна зад гърба му, светлината от тавана падна върху лицето му. Беше човек с неестествено голяма глава, с широко чело и внимателно сресана вълниста коса. Огромните му очи имаха цвят на кобалт и често бяха твърди като него. Иначе върху лицето му би трябвало да доминира масивният, извит като клюн нос. Дълбоки бръчки, наподобяващи нарезите по ръкохватката на револвер, се спускаха по хлътналите му бузи. При Беридиън те обаче не носеха следите на времето, а сякаш бяха повод за допълнителна гордост. Походката му беше уверена, с широка крачка, може би за да компенсира липсата на височина. Седна на мястото си, огледа мълчаливо присъстващите и спря поглед върху Ундерман.

— Твоят човек Мейрък е взел специално подготвената група от базовия лагер в околностите на Хонконг и е изчезнал в мрака. С този акт е поставил под заплаха изпълнението на предстоящата акция, на тази група. Освен това е привлякъл вниманието на комунистически Китай и има опасност задачата никога да не бъде изпълнена.

— Ничиреншу — въздъхна Ундерман и стовари юмрук върху масата. — Надушил е следите на Ничиреншу. Първата информация за него за цели шестнадесет месеца… Действал е в съответствие с нея… Не е разполагал с време да съгласува операцията по обичайните канали…

— Операция, която ни забърква в убийството на полицейски инспектор, по дяволите! — извика Беридиън, без да прави опит да сдържа гнева си. — Това не можем да си позволим! Я ми кажи, той съгласува ли действията си с теб? Ти си проклетият му началник, Ундерман! Ти ръководиш неговите действия, както и действията на всичките ни шибани агенти! Това, ако не ме лъже паметта, е записано в служебната ти характеристика! Или вече нещата са стигнали дотам, че Джейк Мейрък ръководи теб? От провала при река Сумчун имам чувството, че нещата стоят точно така!

Очите на Ундерман безпомощно примигнаха и се насочиха към Донован, но Беридиън моментално го забеляза:

— Този път той няма да ти помогне, Хенри! Не ми е по вкуса начинът, по който личните ти предпочитания се намесват в работата на тази организация! Май ще се наложи да…

— Ако имаме намерение да обсъждаме сериозни въпроси, по-добре да започваме веднага! — намеси се с твърд глас Донован.

Главата на Беридиън изненадано отскочи назад.

— Агенцията винаги има предимство — отсече Ундерман, ядосан, че трябва да повтаря една толкова банална истина. — Откакто създадохте тази организация, винаги е било така!

Беридиън пое въздух, гласът му видимо се смекчи:

— Никой не те обвинява в нелоялност, Хенри. Та нали ти си моят юмрук срещу хаоса на света! Но и ти си човек като всички нас… Всички имаме своите слабости, объркваме се, губим присъствие на духа… И това е напълно разбираемо в този гигантски лабиринт, който сме избрали за свой дом. Само изтъкнах някои необходими неща…

Приключил с въпроса, той завъртя главата си по онзи особен начин, който му беше спечелил прозвището „Бухала“, очите му се спряха върху Донован:

— Имаш ли представа какво точно за Ничиреншу е открил Мейрък? И как го е постигнал?

— Никаква — поклати красивата си глава Донован. — През последните седем месеца лично следя полярния шифър на руснаците… — очите му се плъзнаха по разпечатката на масата: — Сигурен съм, че по редовните международни канали не е пристигнало нищо. Каквото и да е надушил Мейрък, то е било плод на личната му инициатива… — сви рамене и добави: — Знаете, че веднага бихме ви запознали с подробностите… От три години насам Ничиреншу е обект на особено внимание от наша страна…

Беридиън наклони огромната си глава. Розовата светлина на абажура над нея не достигаше до очите, сега повече от всякога приличаше на някаква странна птица.

— Ясно е, че Мейрък е успял да напипа важна информация за Ничиреншу. Сторил го е извън обичайните канали на Агенцията, без… без наше знание, одобрение и подкрепа… — Главата му се завъртя по посока на Ундерман.

— По всичко личи, че е имал отлична възможност да ликвидира Ничиреншу — отбеляза Донован. — А това е една от главните задачи на нашата агенция от пет години насам… Веднага след като стана ясно, че той е един от най-опасните наемни убийци…

— След малко ще се заемем с подробния анализ на провала на Мейрък — рече Беридиън. — Но на този етап не е толкова важно дали оперативният агент е постигнал успех или провал… Без дисциплина не можем да постигнем нищо, абсолютно нищо… Агенцията беше създадена преди петнадесет години с пълната подкрепа на тогавашния президент на Съединените щати. Задачата й е да се бори срещу нарастващия хаос в международните отношения, умишлено предизвикан от враждебни на нашата страна правителства. Зная, че не ви казвам нищо ново. Но може би не знаете, че всеки нов президент получава тримесечен срок за оценка дейността на Агенцията, след което трябва да реши дали тя трябва да продължи. Със задоволство ви съобщавам, че досега нито един от тях не е и помислил да я закрива… Но това си има своята цена. Ние сме най-добрите, но и контролът над нашите операции е особено строг. Дисциплината ни е желязна, тук провалите на ЦРУ са изключени. Не се е налагало да правим чистки и никога няма да се наложи!…

Тази проклета среща в Държавния департамент беше дяволски трудна за президента. За разлика от ЦРУ, което служи на цялата страна, ние сме негово заварено дете. Лично негово… От което следва, че нашите провали рефлектират директно върху него. Той носи персонална отговорност за всяка наша грешка и мога да ви уверя, че в момента едва ли сме в списъка на любимите му организации… А онези от Държавния департамент, естествено, отново са в паника… Особено след не особено приятния диалог с директора на полицията в Токио Ясухиро Танаба. По всичко личи, че неговият човек Хигира е станал случайна жертва на нападението на Мейрък, същото се отнася и за някакъв бизнесмен на име Кисан…

— Никак не бях щастлив от факта, че създавам трудности на президента. Той много се надяваше на реципрочните търговски договори с Япония…

— Във всеки случай Мейрък е нарушил дисциплината, а ние съществуваме единствено благодарение на нея. Това ни позволява да оцелеем при смяната на администрацията във Вашингтон, Хенри… В момента, в който Джейк Мейрък е стъпил на японска земя, той се е откъснал от нас. Сега действа на своя глава и нищо не може да промени този факт.

Ундерман сведе поглед към сплетените си пръсти върху масата и замълча. Защо се чувствам като наказан ученик, запита се той. За миг изпита пристъп на гняв от жестоката и явно несправедлива оценка на Беридиън. Къде останаха многобройните заслуги на Джейк по отношение на Агенцията? Ундерман знаеше, че сега е моментът да вземе отношение, да защити Джейк, напомняйки безпристрастно именно за заслугите му към организацията. Но продължаваше да мълчи. Защо? Дали защото инстинктивно чувстваше, че Донован е прав? Че по някакъв неизвестен на никого начин инцидентът при река Сумчун е променил Джейк завинаги? Че е дълбоко травмиран и това се отразява на ефикасността му като оперативен агент?

Но фактите си бяха факти — Джейк наистина беше нарушил дисциплината. Ундерман нямаше никаква представа за намеренията му до съобщението за провала на нападението, пристигнало в щаба на Агенцията. Проклет да е тоя тип, ядосано въздъхна Ундерман. Ако беше споделил намеренията си с мен, положително щях да му осигуря някаква допълнителна подкрепа! А сега съм с вързани ръце, нищо не мога да направя…

Какво в действителност се беше случило там, край река Сумчун? Дали загубата на четирима и тежката контузия на пети от хората му не беше станала причина за промяната у Джейк? Ундерман си спомни доклада му по случая. Всъщност това не беше никакъв доклад, тъй като му беше трудно дори да го накара да си отвори устата. В крайна сметка май получих само фрагменти от инцидента, тежко въздъхна Ундерман.

— Да обърнем внимание на Ничиреншу — промълви Беридиън и Ундерман разбра, че времето за защита на Джейк е отминало. — Хенри, имаме ли информация за това, което му се е случило след експлозията?

— Не — отвърна Ундерман и се запита какво ли ще стане с Джейк, в случай че бъде отстранен от Агенцията. За себе си беше сигурен, че в подобна ситуация ще заприлича на лодка без кормило, дали същото важи и за Джейк? — Веднага след получаването на кодираното съобщение наредих спешното изпращане на екип от Хонконг — най-близката ни база до Япония. Един от групата на Мейрък успял да го измъкне навън, преди да умре. После, поради невъзможност да направят друго, всички се върнали в Колуун.

— Пет души — поклати глава Беридиън. — Списъкът става прекалено дълъг. Господи, този Ничиреншу е истинска кланица на два крака!

— Въпреки това задачата по неговото премахване трябва да бъде възложена на Джейк — промърмори Столингс. — Само той е в състояние да се справи с него.

— Какво искаш да кажеш? — попита Беридиън.

— „Хуо иян“… Цялата маневра е била като едно могъщо „уей ки“… Съвсем в стила на Джейк.

— Какво е „уей ки“?

— Китайска игра на военна стратегия — отвърна Столингс, доволен, че е на познат терен. — Японците я наричат „Го“…

— Игра ли? — намръщи сет Беридиън. — Я стига! Съвсем не ми е до игри!

— За разлика от нашите игри, „уей ки“ набляга силно на философията — не му обърна внимание Столингс. — Стратегията на играча отговаря доста точно на възгледите му за живота…

— А какви са житейските възгледи на Джейк Мейрък според тази игра, Столингс? — пожела да узнае Беридиън.

— Нападението е било извършено в стил „хуо иян“, в превод — „подвижно око“. В играта това „око“ се създава, когато плочките на играча обкръжават даден сектор от дъската. Осигуряват защитата му и се насочват към други сектори. Противникът не може да сложи нито една от своите плочки в това „око“. Обкръжена отвсякъде, тя бързо ще бъде елиминирана…

Но! — показалецът на Столингс многозначително се вдигна: — „Окото“ може да се използва и за офанзивни действия. В този случай то се нарича „хуа иян“. Именно такава е била стратегията на Джейк.

— Която обаче се провали — вметна Беридиън.

— Очевидно са го надиграли — кимна Столингс и сви рамене: — Жалко…

Грубото лице на Ундерман беше намръщено.

— Имаме по-належащ проблем — промърмори той, изчака да получи вниманието на присъстващите и тихо рече: — Изчезнала е Мариана, жената на Джейк Мейрък…

Настъпи кратка, но напрегната тишина. После стаята се изпълни от разтревожения баритон на Беридиън:

— Какво искаш да кажеш, по дяволите? Как така е изчезнала?

— Най-добре да ни разкажеш всичко отначало, Хенри — спокойно добави Донован.

— В нощта на нападението Мариана Мейрък е била в дома си в Хонконг — започна Ундерман. — В 5,57 часа местно време е бил засечен телефонен разговор в апартамента на Мейрък. Това е станало благодарение системата за автоматично наблюдение на Донован, която функционира в квартирите на всички активни агенти…

Международен или местен? — пожела да узнае Беридиън.

— Международен. Както знаете, САН проследява, без да записва. Ето защо ние можем да проследим откъде се осъществява даден разговор, но не знаем кой се обажда и какво е съдържанието му.

— Продължавай — промърмори Беридиън.

— Позвъняването е било от Япония, по-точно от Токио.

— Мейрък? — Беридиън очевидно имаше предвид Джейк като автор на телефонното обаждане.

— Това е най-близко до ума, разбира се — кимна Ундерман. — Но в случая не е така. Според плановете на операцията в 5,57 часа Джейк и членовете на неговия „дантай“ са били във въздуха, а от там връзка е била невъзможна. Всичко, което знаем, е, че петнадесет минути след този разговор Мариана Мейрък е заминала.

— Къде? — попита Донован.

— Успяхме да я проследим до Токио.

— Тя или Джейк имат ли познати там? — попита Беридиън.

— Джейк има известни контакти, но всички са на делова основа — отвърна Ундерман. — Доколкото сме осведомени, Мариана не познава никого. Нито в Токио, нито въобще в Япония.

— Колко сериозно е всичко това? — изграчи Беридиън.

— Достатъчно сериозно.

В стаята без прозорци стана тихо. Искрящите тъмни зеници на Беридиън сякаш искаха да пробият лицето на Ундерман.

— Разполагаш ли с повече подробности за този телефонен разговор, Хенри?

— Специалистите работят по въпроса. Както Роджърс знае, в системата са включени още една-две „дървеници“. Чрез тях можем да се концентрираме върху района, откъдето е проведен разговорът, а с малко повече късмет — дори да открием номера.

В помещението се плъзна особен аромат — сякаш някъде отвън бяха разпалили огън…

— Изчезването на госпожа Мейрък може и да не означава нищо особено — обади се Донован. — Доколкото съм осведомен, напоследък между тях е имало… хм… известни търкания…

— Изчезването си е изчезване — възрази Столингс. — При всички обстоятелства подобно събитие си остава сериозно!

— А при създалите се обстоятелства — още по-сериозно! — мрачно промърмори Беридиън.

— Какво означава това? — вдигна вежди Ундерман.

— Означава, че не вярвам в съвпаденията. Може би има връзка между проваления рейд на Мейрък и изчезването на жена му…

— Не я виждам — промърмори Ундерман и едва не прехапа езика си. Но вече беше късно.

Масивната глава на Беридиън рязко се завъртя.

— Така ли? Ами защо тогава онова… как беше… а, „подвижното око“ на Мейрък, не сполучи? Би трябвало да има положителен резултат, нали? Може би трябва да помислим дали Мейрък е онзи агент, когото познавахме… Може би инцидентът при Сумчун се е отразил на ефективността му. Или пък Ничиреншу е разполагал с предварителна информация за рейда… Ако е така, източникът на подобна информация може да бъде само един. Никой в Агенцията не е бил в течение, така че остават само Мейрък и хората от неговия „дантай“. Неговите „хвърлящи огън тигри“…

— Нима допускате, че Мариана Мейрък е информирала Ничиреншу? — смаяно го погледна Ундерман.

Очите на Антъни Беридиън сякаш го приковаха за стената. Това беше преднамерен поглед. Беридиън не обичаше важните подробности да бъдат притежание на някой друг.

— Нищо не допускам, Хенри — тежко отвърна той. — Просто следвам логиката на мисълта си. В момента сме подложени на силен натиск единствено заради опасното своеволие на Мейрък. А ако не вземем мерки за прекратяването му, този натиск може да ни унищожи.

— Възможно е да сме в това състояние благодарение на слепия шанс. В такъв случай ще приемем и ще действаме според обстоятелствата. Но опасността да сме изправени пред върха на огромен айсберг си остава. Може би това е началото на сложен международен заговор. Затова сме длъжни да вземем необходимите мерки и да стигнем до основата на айсберга, каквото и да ни струва това… В заключение ще кажа само едно, господа… Господ да му е на помощ на онзи, дето е решил да застане на пътя ми!

— В това време всички богове пикаят! — промърмори на кантонски диалект Дейвид Ох. Дъждът плющеше по улиците на Хонконг и настроението му беше мрачно. Удари с длан перваза на прозореца и отправи безгласна молитва към Буда. Дано Джейк не направи някоя глупост, като например да не се събуди… След внимателен анализ резултатите от изследванията категорично сочеха, че Джейк се е отървал от експлозията в комарджийския вертеп само с повърхностни наранявания и контузии. Спасил го беше Манди Чой, скочил да го прикрие с тялото си.

Но сега трябваше да се мисли за вторични последици. Енцефалограмата не откри изменения в мозъчната дейност, но въпреки това Джейк продължаваше да е в безсъзнание. Въпрос на време, казаха докторите и поклатиха глави. Дъждът беше сив като настроението на Дейвид Ох, по стъклата се точеха кални вадички.

Изкачи се на четвъртия етаж и остана известно време в коридора, облегнал гръб на вратата. Сякаш се страхуваше да влезе. Стори му се, че чува напрегнато дишане, но не беше сигурен дали е на Джейк или неговото. Не искаше да мърда, не искаше да го доближава. Сякаш така щеше да предотврати това, което очакваше да види.

Запита се какво ще донесе на хонконгската централа своеволието на Джейк. Нищо хубаво, разбира се. Преди пристигането на Джейк централата не беше нищо повече от няколко зле обучени момчета за поръчки, които обикаляха колонията като мравки, но идването му промени всичко. Нима онези шибани типове във Вашингтон съзнават това? Или просто чертаят бъдещето ни отдалеч без никакви персонални рискове? Но рано или късно ще плачат за хора като Джейк, Манди Чой и останалите, Дейвид беше дълбоко убеден в това.

Изправи се до леглото и сведе очи. Не видя нищо особено. Ако това е краят, нужно ли е да правим толкова усилия, запита се той. Но отговорът отдавна му беше известен. Рискът отстъпваше пред решителността, пред стремежа да се реализира замисленото. Дейвид Ох добре знаеше, че всеотдайността има много корени, но именно тя беше един от елементите, които ги обвързваха в служба на Агенцията.

— Джейк… — прошепнатата дума се изплъзна от устата му неволно, той изобщо не си даде сметка какво върши. Думичката увисна във въздуха, смеси се със сенките по ъглите. В същия момент тези сенки се раздвижиха и Дейвид стреснато се надигна. Дъждът барабанеше в ушите му, очите му се плъзнаха по сянката и почти веднага я познаха.

— Чудесният Сун! — остро рече той. — Какво правиш тук?

— Джейк Мейрък ми е приятел — отвърна онзи и бавно пристъпи към светлината. — Загрижен съм за него както за всеки приятел…

— О, ясно! — презрително изсумтя Дейвид Ох. — Загрижен си не толкова за него, колкото за месечната си заплата!

Между двамата съществуваше естествена антипатия. Дейвид Ох беше от Шанхай, а Сун — от Кантон, и това обясняваше всичко.

Сърповидното лице на Чудесния Сун беше безизразно като градинска порта.

— Охраната, която осигуряваме на теб и останалите членове на Агенцията, изисква известна компенсация — каза той. — Би трябвало да разбирате това…

— Разбираме го прекрасно, но нека не бъркаме работата с приятелството. Парите ще си получите както винаги…

— Не съм дошъл за пари. Ако исках това, щях да дойда в офиса ви. Вече ти казах, че дойдох да навестя Джейк Мейрък и да науча нещо за състоянието му.

Дейвид Ох нямаше какво повече да каже и му обърна гръб. Защо трябва да е тук този кантонец? Идеята за сближаване с него и използване на връзките му принадлежеше на Джейк и тя наистина се оказа добра. Но родът на Дейвид враждуваше с рода на Чудесния Сун и по тази причина Дейвид го мразеше…

— Е, научи ли достатъчно? — изръмжа той.

— Наистина прекарах известно време тук, ако това имаш предвид… Лек ден. — Чудесният Сун се извърна и безшумно излезе.

По дяволите! Как можах да изпусна някакъв звук в присъствието на този плужек, ядосано въздъхна Дейвид и лицето му поруменя от срам. Да допусна точно него до най-интимните си чувства! Някой ден ще намери начин да използва тази слабост срещу мен. О, боговете са проклели късмета ми!

Сведе очи към спящия Джейк. Лицето му беше увито в бинтове, под които прозираха моравите петна на кръвоизливите. О, Джейк! Кажи ми нещо, моля те!

Дейвид Ох тежко се отпусна на стола до леглото и остави книжната чаша, която стискаше в ръка. Чаят вътре беше изстинал и горчив като отрова.

— Нека боговете се изпикаят на всички доктори! — изруга сподавено той. — Какво знаят те, да ги вземат мътните? Нищо не казват, само ни карат да чакаме… За това ли им плащаме?

Всичко е въпрос на късмет, въздъхна той. Включително и състоянието на Джейк. Но това не го успокои. Майка му беше католичка и Дейвид имаше известна представа за западните религии. Може би затова приличаше на човек, застанал на тясна ивица суша между океана и огромно езеро. На пръв поглед всички религии си приличат, но когато се заровиш в тях, те стават безкрайно различни. Будистите намират утеха в самия живот, в промяната на годишните сезони, в приемането на всичко, което предлага животът. Или отнема… Докато католиците се обявяват срещу естествения ход на живота и вярват, че човек трябва да се извиси над елементарните инстинкти, да наложи свой ред в околната анархия.

Дейвид знаеше, че ще му бъде изключително тежко, ако Джейк не се събуди. Колко пъти взаимно си бяха спасявали живота през тези десет години, в които Джейк командваше хонконгската централа? Би било глупаво дори да се опитва да ги преброи. Излагаха се заедно на смъртния риск и това ги беше направило по-близки от братя. Защото братята имат само обща кръв, докато Джейк и Дейвид имаха и обща душа…

Сега изпитваше гняв от желанието на Джейк да пипне Ничиреншу и да го поднесе на шефовете като някакъв екзотичен трофей. Пренебрегвайки рискове и опасност, залагайки на карта собствения си живот… Какво всъщност означава един мръсник като Ничиреншу в сравнение с Джейк?

Дейвид Ох тежко въздъхна. Болничните стаи винаги му се струваха странно запълнени с емоционална влага, която пречи на мисленето. Сякаш по стените им не бяха окачени евтини репродукции на кралските яхти, навлизащи с издути платна в залива Виктория, сякаш там не висеше портретът на сегашната кралица… А бяха покрити със сълзи и сподавени стенания… Тук беше царството на мъката и отчаянието…

— Дейвид.

Дейвид Ох подскочи. Сенките бяха изговорили името му! Сведе поглед към бинтованото лице на Джейк Мейрък и видя, че клепачите му потрепват, а ярките като топаз зеници се впиват в него.

— О, Господи! Джейк! — отпусна се до леглото той. — Дълго беше в безсъзнание… Ще извикам лекарите, те ще поискат да…

— Чакай. Не съм толкова зле…

Думите на Мейрък бяха тихи и накъсани, сякаш устата му беше забравила как се говори. Езикът му изскочи и облиза пресъхналите устни. Дейвид Ох отсипа вода в една чаша и внимателно я доближи до устните му.

— Ничиреншу? — името сякаш излетя направо от дълбините на душата му.

— Страхувам се, че успя да се измъкне.

Джейк Мейрък стисна клепачи.

— Колко време?…

— Четири дни.

— Трябваше да го пипна… — в гласа на Джейк имаше горчивина и нищо друго. — Бях готов да се обзаложа, че тоя път измъкване няма… — жълтеникавите очи отново се спряха върху лицето на Дейвид. Дори мъките от преживяното премеждие не бяха успели да премахнат пламъка в зениците им. — Искам го, Дейвид!

— Ще го пипнем — кимна Дейвид Ох.

— Глупости! — избухна Джейк, тялото му потръпна, очевидно пронизано от болка. Той затвори очи и изчака да събере малко сила. — Нямам предвид това, просто мислех за себе си…

Дейвид Ох нямаше никакво желание да потвърждава очевидното.

— Той изчезна, Джейк — промърмори. — Нямаме абсолютно никаква представа къде…

Клепачите на Джейк потрепнаха, Дейвид остана с усещането, че приятелят му се бори да остане в съзнание.

— Какво е състоянието на останалите? Как е Манди?

Дейвид Ох събра длани, за да спре потенето им.

— Само ти прескочи трапа…

— О, Господи! — простена Джейк и отново затвори очи. Дейвид Ох не искаше да види сълзите му, но просто нямаше избор. Остра болка прониза гърдите на Джейк и той изкрещя. Дейвид инстинктивно го взе в прегръдката си, сякаш контактът с друг човек щеше да направи болката му поносима…

Мили Боже, какво сторих аз, отчаяно се запита Джейк. Пристъпът отмина толкова бързо, колкото се беше появил, в душата му останаха горчивина и черно отчаяние. Животът губеше смисъла си.

Философът Декарт беше дарил човека от Запада с ключовата фраза на неговото битие:

Мисля, следователно съществувам.

Но в Изтока, както всичко останало, и тази фраза звучеше различно:

Ние мислим, следователно аз съществувам…

Едва ли хората от Запада могат да разберат напълно смисъла на тази фраза. Но Джейк го разбираше. Беше създал своята бойна група, беше я подготвял повече от година. Живееха заедно, обединени и силни. Това беше смисълът на „дантай“. Току-що преживя и общата им смърт, пронизан от острата болка в гърдите си. Бяха една плът и една кръв, свързани по-здраво и от най-доброто семейство. Тази връзка не можеше да бъде прекъсната дори от факта, че са изпратени в непозната и враждебна среда. Тя им даваше почти легендарната сила, тя им позволяваше да се справят със задачи, които бяха непосилни за други подразделения на Агенцията. Да се измъкват невредими и след най-опасната акция…

Веднъж, притиснат от Роджър Донован да обясни изключителните успехи на „дантай“, Джейк беше казал: „Забравяш, че най-популярните японски драми «Чушингура» имат не един, а цели четиридесет и седем герои…“ Но хората от Запада задават директни въпроси и очакват директни отговори. Стигне ли се до разяснения и символи, те стават напълно безпомощни.

— Всички бяха толкова млади…

Като на война, помисли си Дейвид Ох. Така каза на момчетата преди началото на акцията. Време е за някои подробности.

— Според щаба е имало предателство — промърмори той. — Иначе това не би могло да се случи. Този „дантай“ беше на изключителна висота.

Очите на Мейрък бяха зачервени и това още повече подчертаваше синините по лицето му.

— Предателство? Но кой го е извършил? Нито един от членовете на „дантай“ не би проронил и думичка!

— Винаги има вероятност да си бил подведен от информаторите си…

— Не — поклати глава Джейк. — Моят източник е абсолютно сигурен.

— Тогава, страхувам се, ще трябва да търсим другаде… — проточи Дейвид, притеснен от това, което предстоеше да каже. Видя капчиците пот по челото на приятеля си, усети как пулсът му се ускорява. Това му напомни, че разполага с твърде ограничено време. — Добре е, че нямаш амнезия…

Джейк се мъчеше да си представи лицето на Ничиреншу. Имаше ли някаква изненада в него? Дали не ги очакваше? Не, с него имаше и други хора, умряха и двамата… Единият от тях — Кисан, според сведенията е бил единственият му приятел… От всичко това едва ли можеше да се стигне до заключението за предварителна информация.

— Ти не беше там, Дейвид — въздъхна на глас той. — А аз бях и затова съм сигурен, че предателство не е имало.

Направи опит да се надигне, но Дейвид Ох сложи длан на гърдите му и го бутна обратно. Много му се искаше да каже няколко успокоителни слова, но си даваше сметка, че това би било глупаво, особено предвид това, което се готвеше да му съобщи. Дъждът продължаваше да барабани по прозоречния перваз.

— Мариана планираше ли някакво пътуване по време на твоето отсъствие? — попита равнодушно той, съзнавайки че Джейк моментално ще улови необичайната интонация в гласа му.

— Не — поклати глава Джейк. — Можеш да я пуснеш в стаята, ако вече си свършил с новините… Зная, че изгаря от нетърпение да ме види.

— Мариана не е тук, Джейк — поклати глава Дейвид и очите му внимателно се спряха върху бинтованото лице. — Била е забелязана на Кай Так малко след началото на рейда. Взела е самолет на авиокомпания „ДЖАЛ“ за Токио…

В стаята се възцари тежко мълчание. Дейвид тръсна глава и побърза да продължи:

— Както знаеш, ние нямаме свои хора в Япония и това е цялата информация, с която разполагаме… Проверих в апартамента ти за бележка, обяснение… Но нямаше нищо.

— Какво е станало с нея? — прошепна с побеляло лице Джейк, очите му се заковаха в Дейвид: — Кажи какво знаеш, за Бога!

— В щаба са единодушни, че Ничиреншу е бил информиран за нападението ти в комарджийския вертеп, малко преди началото на операцията. Загубите ни възлизат на десет човека и не могат да бъдат обяснени лесно…

— Дейвид! — разтърси се от тръпки Джейк. — Какво е това, в името на Бога?!

— Някой е позвънил на Мариана в нощта на твоето нападение. Установихме, че разговорът е бил проведен от Токио. Едва тази сутрин специалистите стесниха кръга около абоната. Обадил се е от квартал Тошима-ку…

Комарджийницата беше в същия квартал, светкавично съобрази Джейк.

— Четиридесет минути след разговора Мариана е била на летище Кай Так — продължи Дейвид Ох. — А след още двадесет минути вече е летяла за Токио…

— Но къде е отишла?

Дейвид сви рамене:

— Знаеш, че нямаме такива възможности за проследяване.

— Невъзможно! — прошепна Джейк. — Мариана не познава никого в Япония. Абсолютно никого! Какво ще търси там?

— В щаба са на мнение, че ти можеш да хвърлиш светлина върху този въпрос.

— Не мога, по дяволите!

Дейвид се приведе напред, ядосан от избухването на Джейк.

— Имаш ли някаква представа каква бъркотия предизвика със своето нападение? — просъска той. — Знаеш ли, че то постави под заплаха лично президента и плановете му за известна реципрочност в търговията с…

— Майната му на президента! — отсече Джейк. — Ничиреншу е по-важен от всички като…

— Твоят рейд постави под заплаха самото съществуване на Агенцията! — повиши тон Дейвид Ох, после направи опит да се овладее. — Какво трябва да мислим след изчезването на Мариана? Нима е съвпадение, че от всички възможни посоки на света тя избира именно тази, която си избрал ти за своята секретна мисия? Отговори ми на тези въпроси, ако можеш… — вдигна глава и срещна погледа на Джейк: — Беридиън подозира, че тук имаме работа с нещо като айсберг…

— И ти ли мислиш така?

— Не зная…

— Господи, Дейвид! Сторих всичко на своя глава! Сам, разбираш ли? Като капка мастило на бял лист! Толкоз по въпроса! А Беридиън се бори с книжни тигри!

— Може би, но ти знаеш що за човек е той. След като и ти нямаш представа защо е отлетяла Мариана, ние пък съвсем няма как да знаем това… Което означава, че той няма да се успокои, преди да разбере всичко…

— Аз също!

Дъждът продължаваше барабани по стъклото. Дейвид се отдалечи от високото легло и погледна към мокрия бетон зад прозореца.

— Буда, навън е истински потоп!

Пред входа спря червен нисан, от който изскочи млада жена и изтича към козирката. Дейвид изпита истинско удоволствие от дългите бедра и блясъка на косата й. Хареса начина, по който момичето тичаше — сигурен, гъвкав, силен…

Обърна гръб на прозореца и попита:

— Джейк, много лоши ли бяха отношенията ти е Мариана?

— Не искам да говоря за това.

— Извинявам се за нахалството, но отговорът на този въпрос може да се окаже от жизненоважно значение.

— Не бяха много лоши — затвори очи Джейк. — Но не бяха и много добри…

— Страхувам се, че Беридиън няма да остане доволен от този отговор.

— Не сме се любили от шест месеца! — изръмжа Джейк и закова очи върху лицето на Дейвид. — Това достатъчно интимно ли ти звучи?

— Какво стана?

— Не знам, просто се отчуждихме… А може би се променихме, казва ли ти някой?… Всичко е боклук!

— Когато се женеше, не беше боклук…

— Тогава бяхме други — прошепна, без да го гледа Джейк.

— А сега ти си друг!

— Какво означава това? — фокусира очите си върху лицето му Джейк.

— Ти не си човекът, когото познавах, Джейк — отвърна Дейвид Ох и се отдалечи от прозореца. — След касапницата при Сумчун живееш като робот, вършиш нещата механично… Не можеш да мислиш за нищо друго, освен за Ничиреншу.

— Не виждам нищо лошо в това. Този човек е машина за убийства; този човек прегръща смъртта като скъпа любовница. Този човек трябва да бъде спрян!

— И ще бъде. Не може би няма да го спреш сам…

Очите на Джейк пламтяха с такава омраза, че Дейвид Ох неволно погледна встрани.

— Мога и ще го сторя! Не си въобразявай, че нещо може да ми попречи!

— Разбирам. Дори и Мариана…

— Какво?

— Джейк, ти явно мислиш единствено за Ничиреншу. Нямаш време за нея, за мен или за когото и да било… Ничиреншу ни е прогонил от живота ти. Някога прекарвахме заедно свободното си време и ни беше приятно. Но сега ти искаш да говорим единствено за Ничиреншу и поредния ти план за елиминирането му. Вече не помня кога за последен път съм виждал усмивката ти…

— Не мога да се смея, докато този тип е на свобода!

— Точно тук грешиш, приятелю! — насочи показалец в гърдите му Дейвид Ох. — Казваш, че Ничиреншу прегръща смъртта като своя любовница. Но ти правиш абсолютно същото. Тези три години след Сумчун ти не живееш, ти просто умираш!

На вратата се почука и двамата се обърнаха. Дейвид с изненада откри, че пазачът пропуска жената, която беше забелязал да тича под дъжда на паркинга. В процепа видя единствено очите й, част от деликатното носле и чувствените устни, но това беше достатъчно да оцени необикновената й красота.

— Тук ли лежи Джейк Мейрък?

Той мълчаливо кимна и се обърна към Джейк. Усещаше вълнуващото й излъчване дори през тънката преграда на вратата.

— Помисли за това, което ти казах, приятелю… Може да се окаже много важно.

После кимна, плъзна се покрай жената и излезе в коридора.

Тя влезе, затвори вратата зад себе си и се облегна на стената до нея. Сякаш се страхуваше да пристъпи навътре.

Джейк правеше върховни усилия да остане буден. Беше крайно изтощен, мислите пробягваха в замъгленото му съзнание като някакъв разпокъсан сън.

Усетил чуждото присъствие, той надигна глава и попита:

— Кой е?

Пред очите му се стелеше гъстата мъгла на съня. Изпитваше болка навсякъде по тялото си и искаше да се отърве от нея. Единствен начин за това май беше сънят… Но чуждото присъствие му пречеше да се отпусне.

— Кой е? — отново попита той, този път далеч по-тихо.

— Не ме ли познаваш? — жената най-сетне напусна мястото си до стената и пристъпи към леглото. — О, Джейк! — ръката й се плъзна напред и нежно докосна бузата му между бинтовете.

Пръстите му се вкопчиха в нейните и започнаха да опипват гладката кожа. Очите му правеха отчаяни опити да се фокусират.

— Коя си?…

— Блис — прошепна жената. — Някога играехме…

— Играехме на змии на улица „Ладър“! — очите му се разшириха от смайване, пулсът му рязко се ускори. Направи опит да се надигне, но не успя. — Блис? Как е възможно?

— Това беше през зимата — продължи тя. — През лятото крадяхме сушен скат от магазините в Западния квартал…

— А през цялата година ядяхме свински котлети с ориз от картонени чинийки на пристанището… — Замайваща слабост обземаше тялото му, но той отказваше да затвори очи. — Беше толкова отдавна… Но аз си спомням всичко… — Изпиваше я с очи, сравняваше външността й със спомените си. Често се беше питал как ли ще изглежда Блис, когато порасне… Сега вече знаеше, от устните му се изтръгна тиха въздишка.

— Беше толкова мъничка… Съвсем дете… — Държеше ръката й и я галеше като слепец. — Как се появи тук, Блис?… След толкова много години… Това не е възможно!

— Сега трябва да почиваш — меко промълви тя. — Ще имаме време да си поприказваме, като се събудиш.

Подобно на всички големи световни столици, и Вашингтон е концентрирал в себе си огромна власт. Власт, която привлича като магнит хора от най-различни краища на огромната страна. Същевременно преобладаващата част от населението на столицата няма никаква представа за притегателната сила на властта. Това са обикновените смъртни — онези, които работят от девет до пет, после се връщат у дома за телешкото с картофи пред телевизора, слагат в леглата ревливите си деца и се просват върху съпругите си в комична имитация на интимност…

Властта означава различни неща на различни места. В Ню Йорк — финансовото сърце на Америка, властта означава да се появиш на Бродуей с удължена по поръчка лимузина „Волво“; в Холивуд — американската столица на забавленията, тя означава да изиграеш партия тенис със Силвестър Сталоун. Но във Вашингтон — там, където се крие истинската власт, при това само за онези, които са в състояние да я видят, тя се изразява чрез бройката на ексцентричните чудатости. За директора на Агенцията чудатостите бяха безкрайни в своето многообразие.

За Антъни Беридиън най-приятната от тях беше просторната къща от XIX век в Грейт Фолс, Вирджиния. Сгушена в най-ниската част на малка долина и заобиколена от полегати гористи хълмове, тя се намираше само на един час път от главната квартира на Агенцията, разположена в северозападната част на Вашингтон. Някога е била използвана за секретна квартира на Военното разузнаване, а след това и на ЦРУ. Говореше се, че по време на Втората световна война дотам отскачали за кратка почивка Айзенхауер и Дълес, а понякога дори и „Лудия Бил“ Донован… Разбира се, това бяха само непотвърдени слухове и нищо повече. А фактът, че Антъни Беридиън им вярваше напълно, само доказваше обичта му към този дом.

Наскоро боядисана в същия сивкавобял цвят, който е носила при своето строителство, къщата изобилстваше от извити фронтони и кръгли бойници. Едната й страна беше изцяло заета от просторна тераса с чамов паркет и огромни остъклени прозорци. Вътре доминираше плетена мебел, боядисана в бяло и покрита с удобни кремави възглавници, изрисувани с тъмнозелени листа.

Повечето от просторните стаи на къщата бяха запълнени с антични предмети, които Беридиън търпеливо събираше от всички краища на света. Един професионален дизайнер положително би се намръщил от съжителството на строгото бюро и столовете от времето на Федерацията с орнаментирания стенен часовник в стил „Луи XIV“, окачен над мраморната камина. Но на Беридиън изобщо не му пукаше от подобни неща, важното беше, че в тази къща усещаше величието на времето с цялата му тежест…

Преминавайки от едно помещение в друго, човек беше в състояние да проследи развитието на западната култура от Ренесанса до наши дни. Тук, далеч от ултрамодерното обзавеждане на Агенцията, Беридиън беше в състояние да се докосне до крилете на най-великите артистични, творения, създадени от човешки ръце; едновременно с това съумяваше да разплете голяма част от служебните си проблеми, които само на час път от тук изглеждаха абсолютно неразрешими…

На тази ексцентричност Беридиън се наслаждаваше най-безсрамно. Въпреки че къщата беше купена със средства на Агенцията и се поддържаше от нея изцяло, включително безупречно подрязаните розови храсти и лехите с прекрасни карамфили, той продължаваше да мисли за нея като за своя.

Стигна дори дотам, че й даде име. Запален читател на новелите на Едгар Райе Бъроуз, той я кръсти Грейсток. Заради него тук идваха президентът, министърът на отбраната и повечето членове на Обединения щаб. Властта струеше от хладните зали като млада и гореща кръв. Властта на Антъни Беридиън. Единствен той имаше правото да нарича Грейсток свой дом…

През този слънчев следобед двамата с Ундерман се задоволиха с лек обяд — студена сьомга, полята с лимонена майонеза, зелена салата от италиански зеленчуци, която Беридиън обожаваше и неслучайно беше специалитетът на готвача в Грейсток.

Заради жегата (Беридиън не позволи монтирането на климатична инсталация) двамата се бяха настанили на верандата. В клоните на дърветата пееха птички, във въздуха жужаха едри пчели, запътили се делово към близките розови храсти. Беридиън се наведе и допълни чашите им с минерална вода „Перие“. По време на работа той не си позволяваше никакъв алкохол, дори и леко вино.

— Радвам се, че дойде, Хенри — обади се след известно време той.

Беше отместил чинията си и отпиваше малки глътки „Перие“. Ундерман приключи доста преди него.

Момче от прислугата безшумно отнесе чиниите. Не казаха нищо до новата му поява. На масата кацнаха малки метални купички с леден компот от круши.

— След избухването ми миналата седмица…

— Това принадлежи на миналото, Антъни — промърмори примирително Ундерман, сякаш имаше право на избор. — Всичко е погребано и забравено.

— Много добре — подсмихна се над десерта си Беридиън. Не стана ясно дали одобрява думите на госта си, или просто харесва компота. Ядеше механично, но на лицето му се изписа неподправена наслада. След известно време лъжицата одраска празното дъно на купичката и той с въздишка я остави настрана. Протегна ръка към гарафата от йенско стъкло и си сипа пълна чаша с кафе. Ундерман не беше докоснал десерта си.

— Приятелството има своето място в естествения ред на нещата — промълви Беридиън. Очите му бяха насочени в издутото коремче на пчелата-майка, която съсредоточено обработваше с крачета един разцъфнал розов цвят. — Но от време на време този факт ми убягва, както вероятно убягва и на теб… Толкова, колкото да ни напомни, че не живеем според естествения ред на нещата…

Ние с теб се занимаваме с доста особен бизнес, Хенри… Да наложим своите разбирания за ред в хаоса на света около себе си. Това е тежка отговорност, тя ангажира всичките ни душевни сили… Само по този начин поддържаме хода на нещата и паяжината ни блести… — раменете му леко се присвиха, — въпреки неблагоприятните климатични условия, негостоприемния терен и враждебните насекоми, които го обитават…

— Разбираш какво имам предвид, нали, Хенри?

— Да, сър. Разбирам.

— Ние сме различни от обикновените хора по света — продължи Беридиън. — Това е станало по наше собствено желание и може би ни осакатява, но в същото време ни спасява от скуката. Лично аз съм убеден, че ако ме принудят да водя живота на обикновените хора, положително ще си пръсна черепа.

— Не, не… Най-много обичаме да танцуваме в мрака, мечтаем да открием това, което ни очаква зад ъгъла… Ние сме изследователи, Хенри. Ясновидци. Ние надничаме в бъдещето и отгатваме предстоящата стратегия…

— Като пъхаме ръце в разпорения корем на жертвеното агне — вметна Ундерман. — Така са правили древните римляни.

Беридиън се засмя и очите му се избистриха.

— Много добре, Хенри. Наистина е така, примерът ти е много подходящ… — размърда се в стола си и добави: — Но аз наистина създадох Агенцията от божественото прозрение. Чисто и могъщо прозрение. Тенденции, Хенри… Ние сме рожба на тенденциите… Така, както течението пробива дупка и в най-твърдия камък…

Извади папка с червени корици и я разтвори. Пръстът му се заби в най-горната страница.

— Съзнаваш ли какво направихме с Израел? Всяка година им отпускаме 1,7 милиарда долара пряка военна помощ, въпреки че петдесет процента от бюджета им е с военна насоченост. В допълнение им даваме осемстотин и петдесет милиона долара икономическа помощ…

— И двамата знаем, че Израел е единственият ни стабилен съюзник в Близкия изток — объркано промърмори Ундерман. — Няма кой друг да поддържа формата им… Не вярвам да си променил мнението си на сто и осемдесет градуса и да си станал противник на нашата помощ за Израел…

— Нищо подобно! — ядно отвърна Беридиън сякаш изложен от най-способния си ученик по време на инспекция. — Не ме безпокои фактът, че им отпускаме помощи, а по-скоро последиците от тези помощи върху самите тях — пръстът му отново почука по папката: — Въпреки нашата щедра помощ Израел е затънал в дълбока икономическа криза! Годишната им инфлация надхвърля двеста процента! Помисли върху това, човече! Скоро ще трябва да бъдат взети драстични мерки за стабилизирането на тази страна!

Очите му се плъзнаха по-нататък по листа:

— А я чуй това: през последните две десетилетия Япония е страната с най-стабилен икономически прираст в света. Какво ти говори това?

Ундерман прецени, че при сегашното настроение на Беридиън е по-добре да демонстрира невежество, вместо да даде погрешен отговор.

— Накъде биеш, Антъни?

— Ето накъде — въздъхна Беридиън. — С милиарди долари за военни разходи Израел е на ръба на икономическия колапс. Докато японската икономика процъфтява — приведе се напред и опря лакти на полираната повърхност на масата: — Защо? Единствено заради добрия мениджмънт? Възможно ли е това? Израелците, съвсем не са глупави и всички прекрасно знаем това. На практика спокойно можем да се учим от тях в определени области. Тогава защо?

— Деструктивната политика — отговори си сам той. — Подводното течение, формирало и нашата Агенция. Моето божествено прозрение, но направено преди стотици години, през мрачното Средновековие. За бъдещето на света… И това бъдеще е днес, Хенри!

Беридиън захлопна червената папка и сложи длан върху нея.

— Всичко е тук, в тази папка. Заключението е категорично — съществува обратна зависимост между военните разходи и здравия икономически растеж. В сравнение с Израел, военните разходи на Япония са почти нула!

— Един от най-известните цитати на Ленин гласи: „Империализмът е последната фаза на капитализма“ — усмихна се Беридиън. — А каква по-точна дефиниция на империализма от търговията с оръжие?

— Въпреки това комунистите непрекъснато разширяват своята оръжейна промишленост. Разполагам с резюме от решенията на икономическата среща на високо равнище в Новосибирск, проведена миналата година. По единодушно мнение на участниците в нея именно военните разходи са пречката за икономическия растеж на Съветския съюз…

— През миналата година Северна Корея е доставила на Ирак оръжие за 880 милиона долара, макар да поддържа тесни връзки с Иран — главния враг на Ирак… За тази година цифрата ще бъде с петдесет процента по-висока. За периода 1965–1985 година тридесет и една страни от Третия свят са увеличили военните си разходи с повече от сто процента. Между тях, както всеки може да очаква, са Египет, Иран, Сирия й Ирак… Но може би само ние с теб няма да се изненадаме, когато открием в списъка страни като Хондурас, Нигерия, Замбия, Зимбабве и Кувейт… Днес търговията с оръжие е най-динамичното перо в световната търговия като цяло…

— Главно благодарение на нас — прочисти гърлото си Ундерман.

— Точно така — блеснаха очите на Беридиън.

— Ние с теб прекрасно знаем това. Независимо дали мотивите на един държавен глава са идеологически, религиозни или чисто политически, той винаги се чувства по-спокоен, като знае, че армията му е по-добре въоръжена от тази на врага… Ние с теб знаем и друго — военните разходи са деструктивен фактор не само по отношение на икономическия растеж, но и по отношение на политическата стабилност.

Ундерман слушаше с половин ухо. Част от съзнанието му беше заето с анализ на онова, което Беридиън беше казал за приятелството, за начина, по който членовете на Агенцията се отличават от обикновените хора, за убеждението им, че избират този живот именно заради разликата и бягството от скуката…

Ако обаче искаше да бъде честен пред себе си, Ундерман трябваше да признае, че постъпи в Агенцията не заради желанието да избяга от схемата „излизане в девет — прибиране в пет“. Постъпи в нея, за да докаже на себе си (а и на жена си), че може да бъде член на висш клуб, равен с куп забележителни хора…

Ундерман беше завършил държавен университет, оценките му бяха средни. Интервюирани от хората на Агенцията за качествата му, професорите му го бяха окачествили като невъодушевен студент. Доста от тях трябваше да бъдат подсетени за кого точно става въпрос, неколцина решително отказаха да си го спомнят…

На проверяващите лица от Агенцията това им хареса, може би защото под незабележимостта бяха успели да видят блясъка на таланта. Най-много ги впечатли фактът, че никой не помнеше Ундерман, че това беше човек, който имаше великолепното качество да се слива с тълпата.

Съпругата му Марджъри беше сред малцината, които го забелязаха. Беше избрана за Кралица домакиня на бала на колежите „Седем сестри“ — едно хубаво и доста умно момиче, завършило второ по успех, непосредствено след отличничката на класа.

С Ундерман се срещнаха в една дискотека, която младежите от университета посещаваха често. Той изглеждаше толкова не на място там, че тя веднага беше привлечена от него. Ундерман така и не разбра с какво беше успял да задържи вниманието на момиче като нея, но тогава беше все още твърде млад, за да има понятие от женските възприятия за света.

Не разбра това и през годината, която последва. Марджъри се движеше в компанията на снобеещи млади интелектуалци, които се обличаха по последна мода и пришпорваха „Ягуар“-и и спортни „Триумф“-и из алеите на университетското градче. Разговаряха предимно за клубове, езда и поло, други теми за тях почти не съществуваха.

Тя видя у Ундерман нещо по-различно от прекалено очебийната му свенливост. Реши да му отдели малко време за разговор и изведнъж откри, че той е умен, любопитен и гъвкав — три качества, които беше сигурна, че няма да открие в друг мъж…

След втората им среща вече беше сигурна, че не иска да се вижда с никой друг. След четвъртата се влюби, а самият Ундерман беше толкова смаян от вниманието на това красиво и изтънчено момиче, че вече отдавна беше готов за брак… Още когато я видя да пристъпва към него в онази дискотека, той изпадна в транс. А фактът, че беше възбудил любопитството й, му се струваше толкова невероятен, колкото голямата печалба от Ирландската лотария.

Нещата бързо станаха сериозни. Обзет от несигурност по отношение на чувствата и, той започна да сънува кошмари. В тях Марджъри вече беше негова съпруга, а самият той изглеждаше съвсем различно. Обличаше се с костюми от „Харис“, играеше голф като потомствен аристократ и говореше с подчертан бостънски акцент.

Истински кошмарната част винаги идваше в края на съня. Ундерман стоеше пред огледалото и гледаше загорялото си лице — изключително красиво и одухотворено. После докосваше бузите си с пръсти и те започваха да се топят. Под тях се показваше истинското му лице и той изпадаше в паника. Беше сигурен, че Марджъри ще се събуди, ще го види на какво прилича и ще осъзнае каква огромна грешка е допуснала…

Къщата им беше във Вирджиния, не особено далеч от Грейсток. През първите години на брака им изглеждаше съвсем безжизнена. Постепенно сподели с Марджъри някои неща за работата си (никога повече от необходимото), а тя започна да повтаря, че в тази къща е пълно със сенки… В продължение на дълги години той отказваше да изпълни единственото й наистина искрено желание: да има деца. Това се дължеше както на особения характер на работата му, така и на факта, че едва седемгодишен беше изгубил баща си… Инстинктивно чувстваше, че неродените му деца не бива да имат подобна съдба…

Отстъпи едва когато Марджъри го заплаши с раздяла. Едва тогава успя да разбере колко важно за нея е да има дете. Направи го с таен ужас в душата, но после всичко дойде на мястото си. Днес, макар и по-късно от семейните им приятели, те също имаха проблеми със сина и дъщеря си, навлезли в тайнството на пубертета.

Нямаше ден, в който Ундерман да не тръпнеше от тревога за децата си. Същото изпитваше и по отношение на Марджъри. А тя се беше оказала напълно права, когато му каза, че след като иска да води подобен живот, ще трябва да свикне и със страха.

— Политическата нестабилност е нашият хляб и нашето масло, Хенри — продължаваше монолога си Беридиън. — Така предвидих нещата преди двадесет и пет години, а Кенеди беше напълно съгласен с мен… Неговото име стои под заповедта за нашето създаване и аз дяволски се гордея с този факт. Напоследък се наблюдава развихрянето на един мрачен ревизионизъм по отношение на него и президентския му мандат и това дълбоко ме отвращава. Той беше президент с характер и именно това му позволи да съзре необходимостта от агенция като нашата, напълно независима от ЦРУ…

Мога да те уверя, че правителството на Съединените щати доста често прибягваше до услугите на Агенцията, Хенри… Използваха ни като камшик, а на нас ни харесваше да покажем на света колко идиотско е понякога неговото поведение… Това помага на хората да се отпуснат, да се почувстват по-добре… — ръката му се размаха във въздуха: — А после дойде големият скандал. Предполагам, че дори ти не знаеш кой го организира… Аз, Хенри. Част от журналистите бяха започнали да ни надушват и ние с президента решихме да пуснем димна завеса… — раменете му леко се присвиха. — В крайна сметка ЦРУ наистина се нуждаеше от това разчистване… Поне се отърваха от баласта си…

Прочисти гърлото си и вдигна глава:

— Като говорим за баласт, се сетих за нещо, Хенри… Възнамерявам да изпратя Столингс в Япония. Ще се опита да открие следите на Мариана Мейрък…

— Нещо не ми е ясно — погледна го с недоумение Ундерман. — Столингс е специалист в две области: стратегията и убийствата…

— Да, това наистина е така — промърмори Беридиън и замислено преплете пръсти. — Но мога да те уверя, че решението ми не е внезапно… — бръкна въз вътрешния джоб на сакото си и извади сгънато листче хартия. Ундерман го пое и внимателно започна да го разгъва. Имаше чувството, че в стомаха му се е появила огромна топка лед.

— Последният рапорт на специалистите за онзи телефонен разговор — поясни Беридиън. В гласа му се появи особената нотка на спокойствие, до която прибягват съдиите, произнасящи смъртна присъда въпреки неодобрението на обществото.

— Позвънили си й от къщата за залагане? — вдигна глава Ундерман.

— Точно така. Там, където Ничиреншу е чакал появата на Джейк — Беридиън си прибра листчето. — Съжалявам, Хенри. Но ти вероятно помниш какво казах преди малко за приятелството. За хора като нас то е лукс, в повечето случаи опасен лукс… Страхувам се, че сегашният случай е именно такъв.

— Трябва да проверим каква е връзката между Ничиреншу и Мариана Мейрък. Незабавно и докрай. А после да я унищожим — помълча малко, след което вдигна глава: — Не си ли на същото мнение, Хенри?

Ундерман изтръпна. В главата му изплуваха спомени. При честите си пътувания до Хонконг неизменно отсядаше у Джейк, където Мариана го третираше като любимия си вуйчо. Разказваше му историята на Кралската колония, развеждаше го из различните квартали, обясняваше му многобройните традиции, диалекти и религиозни обичаи. От нея знаеше за властта на губернатора, за триадите, за Кралския жокейски клуб, благодарение на нея видя с очите си лудия свят на китайските комарджии, китайската кухня и архитектура. А когато легна болен с висока температура, тя остана цяла нощ край леглото му и не се умори да му слага студени компреси… Благодарение на грижите й още на другия ден беше здрав.

— Хенри?

Мариана Мейрък и Ничиреншу? Това е истинска лудост. Какъв смисъл имаше в подобен съюз? Но системата за проверка не можеше да лъже, нито пък специалистите биха допуснали толкова груба грешка… Трябва да приеме фактите. Ничиреншу се беше обадил на Мариана в нощта на нападението. Беше глупаво да се мисли, че разговорът е провел друг посетител на вертепа. Никой там не е имал дори представа за нейното съществуване…

— Чакам, Хенри…

Предателството беше част от ежедневието на Ундерман, част от света на сенките, в който доброволно се беше потопил. Но причините за предателството винаги го объркваха. Беше далеч от образа на хладния и пресметлив шпионин от романите, който очаква предателство от най-добрия си приятел, от любовницата си, а дори и от съпругата си. Подобен род предателство го депресираше, изненадата изсмукваше енергията му като ухапване от вампир. Сега също усети неволното свиване на коремните си мускули — примитивното предупреждение за близка опасност, съществуващо у всяко мъжко животно… Стана му тъжно.

— Не искам да направя този необратим ход без твоето съгласие — обади се Беридиън. — Имаш право на избор…

— Палецът нагоре или надолу — промърмори Ундерман. — Като древните римляни…

Беридиън си спомни за предишния пример на Ундерман и леко кимна с глава.

— Да, като древните римляни.

Ундерман отмести стола си и стана. Навън беше започнало да се заоблачава. Ярките цветове се бяха стопили, имаше чувството, че цветята крият листенцата си от него.

— Така да бъде — тежко отрони той. Зелените хълмове му се сториха безкрайно далеч. — Палци долу!

Ши Зи-лин отвори вратичката на черната лимузина в момента, в който тя се закова пред портите на Ксианшан. Флагрантните хълмове, както още ги наричаха, бяха затворени за посещения през 1972 година. Намираха се на двадесетина километра от Пекин и Зи-лин обичаше да идва тук. Спокойствието му помагаше да прогони болката, която ставаше все по-силна и по-силна. Зад гърба му и малко вляво оставаше централният площад пред Летния дворец, известен с името Янмингуан. Там, разбира се, винаги гъмжеше от туристи.

Лично за Зи-лин това място беше тъжно. След вандалското нахлуване на французите и англичаните през 1860 година всичко тук беше опожарено и разрушено. През 1879 били отпуснати малко пари за възстановителни работи, но всичко спряло дотук.

Малкото останали части от мраморни скулптури и ръчно гланцирани плочки отдавна бяха изчезнали. Изсечени били дърветата, отглеждани с любов и внимание през вековете. Те се превърнали в подпалки, а след тях били демонтирани и железните рамки на рамки на конструкцията.

От дървените китайски постройки отдавна нямаше нито следа. Сред равните като тепсия оризови ниви се виждаха остатъци от тухлени стени, издигнати от европейците, и това беше всичко. Нито следа от великолепните градини, простирали се на стотици декари наоколо.

Зи-лин нарочно беше обърнал гръб на всичко това, очите му се насочиха към Флагрантните хълмове, чиито червеникаво сиви склонове плавно се спускаха към Юкуншан — Кехлибарения фонтан. Преди стотици години земята се беше раздвижила и на върха на хълма се появили огромните скали от варовик. Под влиянието на природните стихии той се превърнал в мрамор, използван за пръв път от Кин за строителство на дворците, храмовете и красивия парк. Някога тук е имало множество будистки и таоистки храмове, в мраморния хълм били изсечени великолепни каменни пагоди.

Днес Зи-лин беше превърнал района във военна зона, за да го спаси от любопитните туристи, залели Китай след отварянето към Запада. Започна бавно да се изкачва по хълма, офицери и войници от пехотната част усърдно му отдаваха чест. Ненавиждаше металната шина, която беше принуден да носи на десния си крак, но без нея болката беше толкова силна, че просто парализираше мускулите му.

Всекидневните упражнения във вилата му в околностите на Пекин включваха разнообразни акватонични и изометрични системи, включително натоварване с тежести. През ден го посещаваше един от най-известните специалисти по акупресура, веднъж седмично се оставяше в ръцете на личния си иглотерапевт.

Зи-лин добре знаеше, че всички тези процедури няма да излекуват хроничното заболяване, от което страдаше, но на неговата възраст това нямаше особено значение. Вече наближаваше осемдесет и шест и желанието му беше скромно — временно облекчаване на болките. Желание, което екипът край него изпълняваше сравнително успешно.

Извърна глава да улови полъха на летния ветрец. Оризовите полета наоколо го успокояваха и прогонваха болката. Очите му светнаха от задоволство при вида на университетския комплекс Кингхуа, осветен от щедрите слънчеви лъчи оттатък полята.

Това беше още една причина за честите му посещения тук. Беше сред природата, а едновременно с това и близко до младежите и девойките, които са бъдещето на Китай. Много трудно му беше да убеди своите колеги министри, че най-ценният капитал на страната е младежта. Всички те се страхуваха от младежта и изпитваха недоверие към нея, правеха всичко възможно да я манипулират така, както преди петдесет години бяха манипулирали тях. Най-голям ужас изпитваха от пагубното влияние на западната култура.

В тази страна съществува нещо много по-страшно от съпротивата срещу промяната, тъжно помисли Зи-лин. Това беше един почти ксенофобски страх от промяната, а не просто съпротива. С течение на времето съпротивата може да бъде сломена така, както водите на планинския поток изглаждат ръбовете на остра скала.

Но страхът е друго нещо. Той е лишен от разум отклик, напълно имунизиран срещу нормалните процеси на ерозията. Страхът се промъква в самата тъкан на нещата и ги превръща в непробиваема броня.

Но дори това не разколебаваше Зи-лин. След като потокът не е в състояние да подкопае или изглади препятствията по пътя си, той просто трябва да промени този път и да остави препятствието да се разсъхне под горещото слънце. Скоро, лишено от закрилата на пенестите струи, то ще отстъпи пред природните сили, ще се пропука и изчезне…

Такава беше съдбата, която Зи-лин готвеше за своите врагове. А те бяха силни и многобройни. Ако се обединят, мощта им положително ще бъде по-голяма от неговата… Имаха качеството да се обновяват като годишните сезони, ставаха все по-силни и по-решителни, опитите им да го свалят все по-опасни…

Два пъти за последните пет години бяха правени опити за отстраняването му. При първия от тях идеята беше да го превърнат в плашило от сорта на Бандата на четиримата. Провалът беше пълен. Но само година по-късно, групичка министри образуващи опасен „кун“, поиска да бъде пенсиониран без много шум, на базата на напредналата му възраст и тежкото заболяване…

Малко след провала и на тази идея двама от най-опасните членове на този „кун“ загинаха при тежки инциденти. Поне така ги окачестви официалната правителствена комисия, назначена за разследване на нещастните случаи, станали в рамките на месец. Останалите министри очевидно бяха на друго мнение, тъй като оттогава насам секнаха всякакви опити да се пречи на отварянето на Китай към Запада и поставянето началото на пазарна икономика в страната — две от основните задачи на Зи-лин.

Спокойствието беше пълно допреди шест седмици. После дойде информацията от съответния източник на Зи-лин. Стремително напредващ в кариерата млад бюрократ (според официалната китайска терминология това означаваше човек, прехвърлил петдесетте) беше направил опит да влезе в контакт с един от членовете на бившия „кун“. Името на този бюрократ беше Ву Айпинг, наскоро назначен за директор на Научноизследователския институт за национална отбрана. Зи-лин добре знаеше за тесните му връзки с генералния секретар на ККП и министъра на отбраната. Огромни парични средства се насочваха към института, тъй като всички ръководни функционери бяха единодушни в становището, че нов Китай трябва да разполага с модерна и съвременна армия. Това превръщаше Ву Айпинг в наистина могъща фигура, макар че и останалите членове на групичката не бяха лишени от влияние. Особено опасни бяха радикалните възгледи на този човек, твърдо решен да се противопоставя с всички средства на отклонението на Китай от каноните на марксистко-ленинската идеология.

От двете му страни се нижеха гробници. Сякаш край тясната пътечка беше погребана цялата история на Китай — безброй семейства и отделни личности, издържали на всички изпитания: природни бедствия, промяна на управляващите династии, инвазията на манджурци и японци… Може би затова беше оцелял и Китай. Въпреки последиците от безумното управление на Манчу, довело до раздяла с огромни територии, въпреки глупостите на самообявилите се за богове Чан и Мао.

Зи-лин мрачно поклати глава. Имаше чувството, че въпреки огромните му усилия, любимата страна върви назад, към провал… И това е така още от годините след края на Втората световна война.

Няма ли край, безгласно се запита той.

Стори му се, че духовете на многобройните мъртъвци край пътечката започват да мърморят в знак на съгласие с него. Стига вече, шепнеха в ухото му те. На това трябва да се сложи край, иначе Китай няма да оцелее през двадесет и първи век…

Когато стигна на мястото, където се пресичаха двете пътечки, в очите на Зи-лин имаше сълзи. Пое надясно и не след дълго пред погледа му се разкри Вофози — Храмът на спящия Буда.

Някога известен в цял Китай с редките си дървесни видове, този храм беше сред най-старите в района на Пекин. Според преданието той е бил построен от Тан и първата статуя на Буда е била от сандалово дърво. Но през 1321 година Юан отделя 300 тона медни плочи за издигането на нов, още по-блестящ храм. В строителството, продължило десет години, били ангажирани седем хиляди души. Днес подобно строителство е невъзможно, тъй като разходите ще бъдат направо фантастични.

Верен на традициите, Зи-лин беше създал специална школа по горско стопанство в продълговатата и отдавна запустяла сграда, свързана с храма. Но самия храм запази за себе си, без да променя в него каквото и да било.

Влезе вътре и се потопи в невероятното спокойствие. Врата липсваше, помещението се беше превърнало в дом за птички и малки горски животни. Откъм дебелите греди на покрива ечаха птичи песни, по пода играеха слънчеви зайчета.

Зи-лин бе имал възможност да се наслаждава на спокойствието на стотици подобни храмове, но само тук усещаше яркото присъствие на Буда.

Какво значи комунизмът пред лицето на този могъщ и универсален закон, запита се той.

Отпусна се на един от туристическите столове край каменна масичка с разтворена върху нея дъска за игра на „уей ки“. Изпъшка от усилието и огледа разположението на фигурите. Умът му обаче беше далеч.

Стъпката на Ву Айпинг за сближаване с хора от някогашния „кун“ съвпадна със седмицата, през която се задейства последната фаза на сложния хонконгски заговор, организиран от Зи-лин. Това беше твърде обезпокоително. Зи-лин беше прекалено стар, за да вярва в съвпадения, особено пък от такъв мащаб… Заговорът беше в ход вече доста години и би било глупаво да вярва, че през цялото това време не е изтекла някаква информация. Въпреки безупречните мерки за сигурност, въпреки доверието му в участниците…

Отново погледна към дъската за „уей ки“. Тя съдържаше деветнадесет хоризонтални и толкова вертикални линии. Ролята на пулове изпълняваха заоблени камъчета, облепени с приятна на пипане пореста материя. Той много обичаше да ги мачка между палеца и показалеца си, докато обмисляше поредния ход. Черни и бели на цвят, те наистина наподобяваха древни войници. Можеха да бъдат поставяни върху местата, на които линиите се пресичат, наричани „лу“ и точно 361 на брой. Пространствата, очертани от тях, предлагаха различни възможности за атака и отстъпление, за създаване на укрепени пунктове, базови лагери и тил. Зи-лин беше твърдо убеден, че тази игра е истински микрокосмос на реалния свят…

На прага се изправи неясно очертана фигура, слънчевите петна по пода промениха своята конфигурация и Зи-лин вдигна глава. Дори без възможността да вижда добре, той ясно си представи топчестото тяло, смешно пристегнато в измачкан костюм.

— Влизай, Жанг Хуа — промърмори. — Закъсняваш, за малко да започна без теб…

Мъжът забърза към свободния стол от другата страна на масата. Седна, извади голяма ленена кърпичка и избърса широкото си монголско лице. После изду ха носа си и тикна телените си очила нагоре.

— Крайно време е да си записвам точния час на срещите — промърмори той. — Иначе все закъснявам.

— Някой ден и това може да стане… — усмихна се добродушно Зи-лин, после вдигна глава: — Виж какво, Жанг Хуа… Ние с теб сме не само началник и подчинен, но и приятели… Като министри сме вършили много съвместна работа, както официална, така и тайна… Колко време вече? Май повече от дванадесет години… За това време имах възможност да се убедя, че закъсненията са единственият ти недостатък. Значи не трябва да променяш нищо. Всеки човек трябва да има по някой недостатък, особено ако е незначителен като твоя… Не мислиш ли така?

— Бих искал да нямам недостатъци, Ши Зи-лин.

— Но това е глупаво, драги ми Жанг Хуа. Лично аз никога не мога да се доверя на човек, който няма слабости. Неволно започвам да се питам какво се крие зад подобно съвършенство. Не, не, трябва да разбереш, че дребните недостатъци ни предпазват от големите…

Протегна ръка и премести едно черно камъче. Постави го на „тян юан“ — най-важната от деветте пресечки на линиите в центъра на дъската. Този ход предизвика съответните последици, разкри част от скритата стратегия на играчите, премахна стари конфигурации, създаде възможност за нови…

Всеки пул можеше да притежава четири „ки“ — в буквален превод „глътки въздух“. Обкръжаването на противниковия пул от всички страни означаваше лишаването му от „ки“ — точно това, което направи в момента Зи-лин. Бялото камъче изглеждаше мъртво.

— Трябва да се погрижиш за своите загуби, Жанг Хуа.

— Тази сутрин в кабинета ви се получи едно съобщение — промърмори помощникът му и започна да — обмисля следващия си ход. Лесно разбра, че горните крайни квадрати на дъската са минно поле, макар да проблясваха подканящо с празнотата си. Капаните бяха основната специалност на Зи-лин. — В петък в девет часа трябва да се явите при премиера…

— Лошо — въздъхна Зи-лин. — Пише ли по какъв повод или пък кой ще присъства?

— Не.

— Още по-лошо! — вдигна очи Зи-лин. — Приятелю мой, трябва да приемем, че това повикване дължим на Ву Айпинг и на никой друг…

— Страхувам се, че е така.

Зи-лин отново сведе очи към дъската.

— Още не си направил ход…

Жанг Хуа отказа да отмести поглед от лицето на стария министър.

— Страх ме е, Ши Зи-лин — промълви той. — Този човек ме кара да тръпна от ужас!

— Разбирам те — въздъхна Зи-лин. — Добре е, че изпитваш страх от Ву Айпинг. Това означава, че напълно разбираш каква заплаха е той за нас, а и за всичко, което сме градили в продължение на години… — на лицето му се появи успокоителна усмивка. — Ужасът е човешко чувство, приятелю. Не бива да се плашиш от него, трябва просто да го уважаваш. Когато успееш да вникнеш в едно толкова примитивно чувство, ти ще бъдеш в състояние и да го използваш… Да, Жанг Хуа, да използваш дори ужаса!

— Но той ме парализира! — изрази протеста си Жанг Хуа.

— Все пак ние с теб знаем какво означава истински страх — поклати глава Зи-лин. — Достатъчно е да си припомним какво преживяхме с руската армия край Владивосток и още няколко далекоизточни пристанища. Тази армия и прибавените към нея войски в Сибир висят като чук над главите ни още от края на Втората световна война.

Очите на Зи-лин ярко блестяха, потапяйки Жанг Хуа в пълноводната река на властта, струяща от стареца като горещ въздух от фурна.

— Но сега ни предстоят още по-страшни събития. През последните три години руснаците попълват своите петдесетина дивизии, разположени по северната ни граница. Седем от тях са бронетанкови. В Източен Сибир, където ние сме сравнително беззащитни, те са дислоцирали около сто бомбардировача ТУ-22 и сто и петдесет мобилни ракетни установки СС-20 с ядрени бойни глави. Между другото тези бомбардировачи, известни на Запад като „Бекфайър“, имат обхват от осем хиляди километра и носят ядрено оръжие на борда си. Бомби или ракети въздух-земя…

— Но и това не е всичко. Съединените щати, безкрайно мъдри както винаги, построиха най-големите в Югоизточна Азия военни бази — в Дананг и Камран Бей. После се изтеглиха от Виетнам и ги оставиха в ръцете на руснаците. От там никак не им е трудно да държат целия регион под контрол…

— Известно време излитаха само разузнавателни самолети, но напоследък фотографирахме няколко бомбардировача със среден обсег ТУ-16. Военноморските патрули от Камран Бей скочиха от 11 500 корабочасове през 1981 година на 27 000 миналата година.

— Всичко това означава, че в момента руснаците могат да ни нанесат удар не само от север, но и от юг. Ние сме обкръжени, приятелю…

— Ако разглеждаме нещата в световен мащаб, трябва да признаем, че руснаците притежават достатъчно ударна мощ в Малакския пролив и са готови да реагират на всяка ескалация в бойните действия около Близкия изток. През този пролив минават всички петролни танкери, пътуващи към Южнокитайско море. Под въздушното прикритие на самолети, базирани на шест модерни летища в Афганистан, те са в състояние да изпратят бойни кораби в северната част на Индийския океан. В допълнение могат да разчитат на подкрепата на виетнамските сухопътни сили, които наброяват около един милион души…

Зи-лин разпери ръце над дъската за „уей ки“:

— Тази примка около Китай трябва да бъде първата ни грижа, Жанг Хуа. В сравнение с брилянтно организираната от генерал Анатолий Карпов операция, машинациите на хора като Ву Айпинг изглеждат съвсем незначителни…

— Бих желал да имам вашата увереност, министре.

Не, приятелю, помисли си Зи-лин. Едва ли би пожелал това огромно напрежение. Но всеки иска да бъде на мястото, което не може да заеме. Такава е човешката природа.

На практика Зи-лин се съмняваше дали наистина притежава увереността, за която му завиждаше Жанг Хуа. Наистина беше отбивал всички атаки срещу себе си, постепенно остана единствен от старите ръководители на страната. Знаеше как да се справя с опонентите си, в ръкава му имаше немалко ефикасни номера. Но този Ву Айпинг беше някак по-различен от досегашните му врагове. Може би защото е представител на друго поколение… Мисълта, че хора като Ву Айпинг могат да решават бъдещето на Китай, го накара да потръпне от ужас. Колко различни са те от обикновените китайски младежи — от тези, които учеха в школата, в близкия университет!…

Имаше достатъчно основания да се страхува от Ву Айпинг и това беше безспорен факт. Може би той единствен от многомилионното население на Пекин беше в състояние да разгадае хонконгските му конспирации. Ако му се открие подобен шанс, разбира се…

Жанг Хуа взе едно бяло камъче от поставката край дъската и внимателно го постави между двете перпендикулярни линии в долната лява част на полето. Беше успял да осъществи „жанг“ — връзка със съседното камъче, вече лишено от два източника на „въздух“.

— Защо се тревожиш от Ву Айпинг, приятелю? — попита Зи-лин. — Би трябвало да си напълно спокоен, след като можеш да видиш такъв умен ход…

— Защото това е „уей ки“. Случи ли се така, че някое мое камъче бъде лишено от „въздух“, аз просто го махам от дъската. Но на мен самия ми няма нищо, продължавам да живея както преди…

Грешиш, приятелю, безгласно отвърна Зи-лин. И точно в това се крие разликата между теб и мен. Ти не си в състояние да видиш какво се крие отвъд дъската, не разбираш колко лесно се прилага подобна стратегия в живота. Ето защо ти си много добър играч, но не можеш да бъдеш Джиан…

Посегна към черното камъче в долната част на дъската и го насочи към пресечката 5–19. Не вдигна очи, не улови нищо с изострения си слух, но въпреки това усети как напрежението на Жанг Хуа нараства.

Поставяйки камъка си на това място, Зи-лин щеше да осъществи „лек удар“ — тоест, щеше да попречи на връзката между цели шест камъчета на противника. Но след необходимото в случая обмисляне, той реши да направи друг ход.

Жанг Хуа побърза да се възползва, от това и веднага постави един от своите камъни на пресечката 5–19. После изпусна въздуха от гърдите си с нескрито облекчение.

— За съжаление ние трябва да се тревожим не само за генерал Карпов, Жанг Хуа — продължи мисълта си Зи-лин. — Зад него и над него стои друг човек, далеч по-опасен за нас. Казва се Юри Лантин. Именно той изповядва идеята, че първата крачка към световно господство на Русия трябва да бъде унищожаването на Китай. Ако не успеем да неутрализираме Юри Лантин, ние сме обречени. Но операцията по неговото отстраняване трябва да бъде изключително деликатна, ударът — нанесен в квадрат, в който защитата е невъзможна.

— Трябва да открием този квадрат и да го примамим там, докато вниманието му е насочено другаде.

Зи-лин взе камъчето си и го постави на освободената пресечка 7–19, създавайки „хуо иян“ — „подвижно око“. Така превзе всичките шест камъчета на Жанг Хуа — нещо, което не би могъл да стори, ако не беше го подмамил да заеме пресечката 5–19.

Виждам ясно паралелите, помисли си Зи-лин. Всеки ден, всеки час и всяка минута носят промяна. Повечето хора се плашат от промяната, но за мен именно тя лежи в сърцевината на всяка стратегия. Като художник, полагащ боя върху платното, аз стигам до заключението, че често дори самото движение е достатъчно за началото на вихрена атака. Научих се да използвам всичко. Понякога и неподвижността може да бъде атака. Току-що го доказах…

Да, „уей ки“ и животът са неделими. За онези, които могат да осъзнаят това. За онези, които могат да се възползват от него. За онези, които са достатъчно дръзки да откраднат Светлината. Или, както е писал Лаотцъ, Джиан е особено добър в пестеливостта: за него няма безполезни хора и вещи, всичко влиза в работа…

Джейк преследваше някакви сенки по тясна, извита уличка. Наоколо ехтяха екзотични птичи песни, който изведнъж се превърнаха в стенание. Майка му правеше знак да се наведе към нея. Той се подчини и дочу предсмъртното гъргорене в гърлото й.

На мръсната й шия беше окачена малка кожена торбичка. Талисманът, който не можеше да я спаси. Върху торбичката играеха сенки, вдигната срещу светлината, тя беше почти прозрачна. Почти… Лилаво небе, бягащи облаци. На лицевата страна се очертаваше животинско копито, хладно на пипане.

Отдавна, много отдавна… Преследване на сенки по тясната, извита уличка. Паважът е покрит с боклуци и книжни змии. Внимавай, движат се! Надигат глави от поривите на вятъра… Крясъци на маймуни по дърветата, оголват жълтите си зъби… Слонова кост…

Тракането на зъбите става по-звучно, някак разводнено. Фигурата на момичето се очертава блестяща, перленосива. Върви след нея, преследва сянката й до самия край на сушата. Морето диша като живо, малки вълни се плискат около дървените подпори на кея. Мирише на сол и фосфор. Рибарски мрежи, изкормени вътрешности съхнат на слънцето. Гларуси се въртят над тях и призивно грачат.

Изгуби я на борда на ферибота. Тълпи от хора, невероятна смесица от сенки. Слънчевите лъчи са черни. Усещане за движение, блъскане. Чува смях и го следва към далечния борд. Още една сянка…

Съпротивлението намалява, люшкането на тълпата става по-слабо, той открива, че се движи напред по инерция.

Вижда я на кила… Дългата коса се вее на вятъра, меките устни са полуотворени, очите блестят. Гърдите нежно се повдигат, кракът й се очертава в красива извивка. Тънък глезен над острото връхче на обувката. Невинността на позата й тежи от еротика, толкова интензивна, че той усеща някакво стягане вътре в себе си. Не само в слабините, а по цялото тяло. Тръпне от желание, пенисът му е твърд като камък и леко потрепва като останалата част от тялото му.

Бронзовите й ръце са голи. Стои спокойно и отпуснато, но перилата притискат задните й части, гърдите й са изпъкнали.

Очите й са пълни с обещания.

Съзнанието му е запълнено от Мариана. Приближава се, отваря уста, нейното име е на устните му.

Лекото пулсиране в трапчинката на шията й свидетелства за нейния копнеж. Той я притегля към себе си, завладян от желание. Има чувството, че цял живот я наблюдава от разстояние, но никога не е могъл да я притежава. Топлината й го възпламенява. Устните й се разтварят под неговите, меки и покорни. Езикът й е горещ и търсещ, плъзга се около неговия. Възбуден е толкова силно, че изпитва болка.

От гърлото му се откъсва дрезгаво стенание, най-сетне е в състояние да произнесе името й…

Блис…

Седна в леглото, отворил уста като риба на сухо. Първото нещо, което видя, беше тя.

— Блис!

— Тук съм, Джейк. Всичко е наред.

Той объркано примигна. Тя се надигна, взе една кърпа и попи потта, която бликаше от тялото му. Стори го така, сякаш го вършеше всеки ден.

— Сега е по-лесно — прошепна, сякаш отгатнала мислите му. — Бинтовете вече не са толкова много…

Гледаше я през полуспуснати клепачи, медно жълтеникавите му очи блестяха. Беше евразийка, която лесно би могла да мине и за чиста китайка, ако човек не се вгледа внимателно в чертите на лицето й. Кой беше австриец? Дядо й, или може би баба й… Не можеше да си спомни. Но стоманеносивите точици в черните й очи, решителната линия на брадичката и формата на ушите й недвусмислено доказваха наличието на бяла кръв в жилите й.

Косата й беше дълга и гъста, отметната на една страна. Големите й очи бяха доста раздалечени над високите скули. Устните й бяха плътни и чувствени, той още потръпваше от докосването им по време на съня… Остро чувство на вина прониза сърцето му.

— Мога ли да получа чаша вода?

Тя се извърна към гарафата, а той използва времето, за да докосне с длан пламналите си бузи. При вида на голата й шия почувства, че отново се изчервява.

Беше облечена в проста копринена блузка без ръкави и яка, цветът й беше наситенозелен. Плътта под ключиците имаше цвят на крем. Талията й беше пристегната с широк тъмносин колан от фина кожа, зелената ленена пола под него изглеждаше току-що изгладена.

Отпивайки от чашата, която му подаде, той се опитваше да свърже тази вълнуваща жена с момиченцето, което споделяше игрите му преди много години. Отново усети острото пробождане на чувството за вина, стомахът му се сви.

Защо се върна, безгласно попита той. Защо точно сега? Защо изобщо го стори?

— Какъв ден е днес?

— Четвъртък — отвърна тя, наведе глава и добави: — Вече изглеждаш решително по-добре!

— По-добре от какво?

Тя се засмя, ситните й бели зъби проблеснаха. Всичко, свързано с нея, го караше да мечтае за неотдавнашния сън.

— От вчерашното ти състояние.

— Трябва да се махна оттук.

— Гладен ли си?

— Ще те изям, ако си малко по-близо — отвърна той, после осъзна сексуалния намек в думите си и отново почервеня. Ех, този сън! — Исках да кажа, че наистина умирам от глад…

— Това означава, че имаш всички шансове наистина да се махнеш оттук.

Джейк не можа да разбере дали е усетила двойственото значение на думите му. Нима наистина беше двойствено, запита се той. Не, по-скоро приличаше на фройдистки намек…

— Имах предвид да се махна веднага, още сега…

— Мисля, че преди това трябва да хапнеш нещо — отвърна Блис и натисна звънеца за сестрата.

Джейк въздъхна. Вече беше обзет от нетърпение, белите стени наоколо го задушаваха. Помисли за своя „дантай“, усети огромната черна дупка в душата си. На какво се дължеше тя? На тежката загуба или на отчуждаването между него и Мариана? Дали наистина беше престанал да я обича, или Дейвид Ох беше прав? Нима ще се окаже, че вече не е способен да обича никого?

Какво му се беше случило там, на изпепеления бряг на река Сумчун? Може би никога няма да разбере. А може би не иска да разбере. Сякаш беше зашил ужасната си рана с хирургически скалпел, сякаш беше успял да натика всички съпровождащи я емоции в най-потайното кътче на съзнанието си.

Мариана. Не бяха се докосвали от деня, в който се върна от експедицията до Сумчун. Не бяха се докосвали в емоционалния смисъл на думата. Иначе се бяха целували и любили, дори разменяха по някоя мила дума. Но това не означаваше нищо. В устата му имаше вкус на пепел и той така и не успя да го прогони. Е, наистина си се променил… Това ли имаше предвид Дейвид? Нямаше ли предвид същото и Мариана, шепнеща нощем едни и същи въпроси: Какво има, Джейк? Какво ти се случи там, на север? Не мислиш ли, че мога да ти помогна, каквото и да е то?

Той не й отговаряше. Нито веднъж не го стори. Нима тя можеше да знае, че вече се е погрижил за всичко? Беше затворил раната с помощта на скалпела… Беше я затворил завинаги…

И беше се отдръпнал от Мариана… Това ли се случи между тях? Реката Сумчун ли е причината? Или Ничиреншу?

Сега нея я нямаше и той потърси отговор на тези въпроси в себе си. Не откри нито един. Усети само как в корема му помръдва отровната змия. Къде е Мариана? Знаеше, че иска да разбере това и нищо повече. Какво й се е случило? И това искаше да разбере. Какво я очакваше в Токио, в Тошима-ку? В къщата за „О-хенро“? Кой я очакваше там? Ничиреншу?

Джейк разбра, че най-ужасният му кошмар се е превърнал в действителност.

Мракът около нея беше непрогледен. Затворена в невидимите окови на непознатото помещение, тя имаше чувството, че е сляпа. Тъмнината притискаше слепоочията й с почти физическа сила, пречеше й да диша. Това беше в момента на най-голямата паника, в момента, в който разбра, че се е случило непоправимото…

По-късно, когато започна да се успокоява с нисък шепот на познати думички и изречения, тя най-сетне успя да долови тихото жужене на климатичната инсталация. Това я накара да въздъхне с облекчение, вече не изпитваше острото чувство, че са я погребали жива.

Сетивата й постепенно възвърнаха нормалната си чувствителност и тя реши да направи серията от упражнения Дзен, на които я беше научил Джейк през първите седмици на брака им. Стана от дървения стол и зае позиция лотос на голия под. После започна да прогонва от дробовете си всички остатъци от въглероден двуокис, бавно и постепенно задълбочаваше вдишванията и издишванията.

Опитай се да подражаваш на бебетата, прозвуча в главата й силният и самоуверен глас на Джейк. Бебетата дишат дълбоко и равно. Ние забравяме как трябва да дишаме, когато станем възрастни хора и започваме да го правим плитко, само с повърхността на дробовете си. Трябва да научим отново онова, което сме умеели като пеленачета. Поеми въздух максимално дълбоко, после издишай с отворена уста. Трябва да чуеш звука от издишването. Продължавай да издишваш, дори когато чувстваш, че в дробовете ти няма повече въздух. Няма да умреш, упорствай!

Странно, но Мариана имаше чувството, че наистина ще умре, особено когато опита за пръв път. Тогава прекъсна упражнението, устата й конвулсивно се гърчеше от кислороден глад. Но сега вече имаше опит, дълбокото дишане бързо започна да я успокоява.

Паниката изчезна, вече можеше да разсъждава. Спомни си ужасния трясък, разтърсил стените на тъмния й затвор. Без съмнение това беше експлозия. Беше сигурна, че усети разтърсването на пода. Какво ли се е случило?

Очакваше го да дойде и да й обясни. Но той не дойде. Остана дълго време сама, сред пълната тишина и непрогледния мрак. После се появи паниката, чувството, че е погребана жива.

Той е враг на съпруга ми, помисли си тя. Защо му повярвах? Знаеше отговора на този въпрос, той беше прекалено очевиден. Беше й доказал правотата на думите си с помощта на смайващ и ужасен пример.

В този кратък и наелектризиран миг светът й се преобърна. Вече не знаеше кой са враговете й. Къде е Джейк? Какво му се е случило?

Само преди месец би се запитала дали това наистина я интересува. Отчуждението им изглеждаше необратимо. Той се беше оградил с висока крепостна стена, тя нямаше инструменти, с които би могла да проникне през нея. Това я озлоби, за все по-дълги периоди от време беше сигурна, че мрази Джейк.

Но опасността й отвори очите. Едва сега разбра колко много все още го обича. Беше сигурна, че дълбоко в душата си той не се е променил, каквото и да се беше случило там, на север… Беше убедена, че двамата са свързани завинаги. Брачните си задължения беше приела с ясно съзнание за отговорността. На млади години изпитваше страх от тежестта на тази отговорност, но когато тръгна към олтара, вече беше сигурна, че не се плаши от нея, а дори я приветства.

И все още беше сигурна в това. Това, на което стана свидетел в тази ужасна нощ, още веднъж доказа, че тя мрази стената, която беше издигнал около себе си Джейк, а не самия него.

— Къде си, Джейк? — прошепна в мрака тя, обзета от ужасното чувство, че ги разделят милиони километри. Бръкна под полата си и извади торбичката от мека кожа, пристегната от ластика на бикините й. Разхлаби връзките с треперещи пръсти и изсипа съдържанието й в шепата си.

Късчето нефрит беше затоплено от тялото й.

— Джейк — прошепна тя, стискайки предмета в ръката си. Почувства се някак по-близо до него, вероятно поради значението, което той отдаваше на този предмет. Защо ми казаха да го донеса, запита се тя. Какво е значението му? Защо враговете му ламтят за него?

Отговор на тези въпроси нямаше. Те само повдигаха още много въпроси, съзнанието й беше запълнено с тях.

Кога ще дойде за мен, запита се Мариана. Кога ще отговори на въпросите ми, както обеща?

Къде е Ничиреншу?

Генерал Даниела Александровна Воркута прибираше последните документи в тънкото си куфарче, когато на вратата се почука. Кабинетът й се намираше на петия етаж на огромната занемарена сграда на площад „Дзержински“ №2, която по ирония на съдбата беше изградена в стил нов ренесанс и в която се помещаваше придобилият зловеща слава по света Комитет за държавна сигурност.

Стаята трудно би могла да се нарече кабинет, поне според нейните представи. Имаше правоъгълна форма с размери три на пет метра, прозорецът гледаше към площада, сред който се издигаше бронзовата статуя на Феликс Дзержински. Този съветски герой е бил по произход поляк, първи ръководител на съветската тайна полиция, създадена през 1917 година, веднага след победата на болшевиките. Днес статуята му напомняше на масите за истинския смисъл на живота, предупреждаваше ги за революционната бдителност, чийто страж беше КГБ. Бдителност, отдавна изхабена от употреба, поне в границите на СССР. Никой не обръщаше внимание на статуята, дори войниците минаваха покрай нея, без да й отдават чест.

Кабинетът на генерал Воркута почти не се отличаваше от кабинетите на останалите висши ръководители на най-могъщата държавна институция в страната. Беше малък и тъмен, обзаведен с потискащо тежки дървени мебели, произведени зле в някое румънско или чехословашко предприятие. Таванът беше нисък и се нуждаеше от боя. Беше изпъстрен с пукнатини и тъмни петна — безмълвни свидетели на безкрайните заседания и разпити сред облаци тютюнев дим. През последните девет месеца генерал Воркута беше написала няколко докладни с искане за подмяна на мебелировката. Получаваше обещания и нищо повече. Но тя не се отчайваше и в началото на всеки месец попълваше съответния формуляр.

Даниела Воркута натисна фаса на цигарата си от черен тютюн в грозния метален пепелник, който лежеше върху изподрасканата повърхност на махагоновото писалище. Денят беше мрачен и студен, с чести превалявания, които беше предсказал сутринта говорителят по радиото. Сякаш за да подсили мрачната обстановка, тя беше включила само металния лампион с тежък абажур, който хвърляше кръг жълтеникава светлина единствено върху бюрото. Самата тя оставаше в сянка.

— Влезте — обади се тя и вратата безшумно се отвори.

В стаята влезе униформен куриер с малко кожено куфарче в ръка.

— Другарю генерал, току-що го донесоха за вас — лаконично съобщи той. Очите му бяха заковани в стената над главата й.

Генерал Воркута се разписа на формуляра, изчака излизането на куриера и едва тогава извади връзката с ключове, която беше прикрепена за колана й. В куфарчето имаше четири листа дебела хартия, изписани с нещо, което наподобяваше йероглифи. Но това беше шифър, който тя лично беше измислила преди години, още като офицер в Службата по активни мероприятия, където, освен с шифри, се занимаваше и с дезинформация. Тогава това беше едно обикновено упражнение, но сега — нещо съвсем различно и далеч по-важно…

Сърцето й ускори ритъма си. Това беше последният доклад от „Медея“ и тя бързо се концентрира. Отдавна чакаше този доклад, душата й потръпна от нетърпение час по-скоро да го разшифрова.

Откъм вратата, се разнесе шум, помръднаха сенки.

— Добро утро, другарю генерал — обади се басов мъжки глас.

Даниела се усмихна и топло отвърна на неофициалния поздрав, въпреки ледените топчета, които се появиха в стомаха й.

Анатолий Десидович Карпов пристъпи в кабинета, мечешката му фигура почти прикриваше човека зад него. После и той влезе вътре, извисил се с една глава над Карпов.

Даниела побърза да сложи длан върху листовете с шифрованото послание. Генерал Карпов — началник на Първо главно управление на КГБ, мълчаливо прекоси голите дъски на пода и се отпусна в единствения стол, закован срещу бюрото на Даниела. Беше със среден ръст, но от цялата му фигура се излъчваше внушителност. Имаше широки гърди и рамене на борец, твърдите мускули играеха като живи под дрехите му и едва ли някой би допуснал, че съвсем наскоро този мъж беше отпразнувал шестдесет и втория си рожден ден.

Гъстата и права коса на Карпов беше блестящо черна, но Даниела добре знаеше, че това се дължи на шишенцето с боя, което влизаше в употреба веднъж на две седмици. Върху силното му, прорязано от дълбоки бръчки лице, доминираха гъсти черни вежди. Погледът на ясните кафяви очи зад очилата с телени рамки беше проницателен и леко заплашителен. Но усмивката му беше топла и сърдечна, Даниела винаги беше готова да й откликне.

Беше облечен в добре скроен тъмносин костюм, на ревера му проблясваше лентичката за медали, с която той открито се гордееше. Даниела с удоволствие установи, че на вратовръзката му беше прикрепена иглата от черен оникс, която му подари за рождения ден, отпразнуван предишната седмица.

Очите й се преместиха върху втория посетител и Карпов побърза да го представи:

— Мисля, че се познаваш с другаря Юри Василиевич Лантин.

— Само съм чувала за него — предпазливо отвърна Даниела.

Лантин беше член на Политбюро на КПСС, един от хората с огромна власт в бюрократичната йерархия на съветското общество.

Даниела познаваше добре началника си. Едва ли случайно е тук, още повече че от модерната сграда на Първо управление дотук трябваше да пътува доста време по околовръстния път. Кабинетът му се намираше на последния етаж на небостъргача от стомана и стъкло, издигнат във формата на полумесец, от прозорците му, се разкриваше великолепна гледка към горите на Подмосковието. Фактът, че беше предпочел да доведе Лантин в мизерния й кабинет на площад „Дзержински“ бе твърде многозначителен и тя моментално застана нащрек. Пред нея стоеше Властта. Огромната и неограничена власт. Беше съвсем ясно на чия страна беше тя и Даниела се стегна в очакване на неизвестното.

Карпов извади пура и спокойно щракна запалка от масивно злато. Това не беше демонстрация на капиталистически лукс. Даниела беше добре запозната с навиците на Карпов и вече знаеше, че предстои нещо особено.

Карпов и Юрий Андропов са били заедно в щаба на войските, нахлули в Унгария през 1956 година. Доколкото Даниела беше информирана, и двамата са показали изключителна твърдост в сложната ситуация. А след края на операцията си разменили подаръци. Когато Карпов щракаше златната запалка, това означаваше, че помни своята дружба с Андропов и продължава да тачи паметта му.

Сега генералът издуха облак ароматен дим, сведе поглед към горящия край на кубинската пура и на устните му се появи лека усмивка.

— Доведох другаря Лантин при теб, тъй като той проявява специален интерес към някои дейности на отдела ти… — Даниела веднага разбра за кои дейности става въпрос. Карпов без съмнение имаше предвид дейността на КВР — страховитото военно контраразузнаване, чиито инициали се изговаряха рядко, дори сред тези стени…

— Интересувам се от Ничиреншу — обади се за пръв път Лантин и Даниела се вслуша в интонацията на гласа му. Отдавна знаеше, че може да научи много неща от гласа на събеседника си.

Лантин остана прав до стената, главата му скриваше стандартния портрет на Ленин, окачен или от предшествениците на Даниела, или от някой престараващ се кретен от Домакинския отдел. Беше поставил дългите си крака един пред друг, ръцете му бяха нехайно сключени зад гърба. Кройката на сивия му костюм автоматически превръщаше облеклото на Карпов в някаква отживелица с антикварна стойност. В тези дрехи и с тези маниери той спокойно би могъл да мине за заможен англичанин, отбил се до брега на Темза, за да наблюдава поредната гребна регата…

Даниела концентрира вниманието си върху лицето му — издължено и леко навъсено. Вероятно беше около петдесетгодишен — една почти бебешка възраст за поста, който заемаше. Косата му беше дълга и гъста, мазно проблясваща на жълтеникавата светлина. На едната му буза имаше бенка и тя го правеше някак странно привлекателен. Естествено, за това допринасяше решителната брадичка, дълбоко разположените очи и безупречно подстриганите тънки мустачки. На тази привлекателност контрастираха единствено устните — тънки и жестоки в своята неподвижност.

— Ничиреншу се ръководи пряко от генерал Воркута — обади се Карпов с очевидното желание да играе водеща роля в разговора. — А идеята да привлечем на наша страна един известен терорист-единак беше моя… Бях убеден, че с негова помощ можем да осъществим известни… хм… операции по трайно отстраняване, без да си навличаме порицанието на международната общественост… — Даниела му хвърли един остър поглед, но Карпов невъзмутимо продължи: — Ничиреншу е далеч по-ефикасен от българите, едновременно с това много по-сигурен от нашите агенти араби…

Даниела побутна към него грозния железен пепелник.

— В краткосрочен аспект резултатите му са наистина впечатляващи — делово допълни тя. — Става въпрос за операции в няколко страни: Гана, Чад, Ангола, Ливан, Сирия, Египет, Никарагуа и Гватемала… На всички тези места той действаше безупречно, с негова помощ бяха отстранени редица революционни водачи, чиято дейност влизаше в разрез с нашите планове и можеше да предизвика нежелани вълнения, а дори и въстания…

— Идеологическа възпламеняемост — прекъсна я Лантин. — Мисля, че това беше терминът, до който прибягва генерал Карпов в своите месечни доклади до Политбюро… Аз и моите колеги го харесваме — издължената му глава леко се наклони: — Както харесваме и дейността на вашия агент-единак…

Сега трябва да се концентрирам до крайност, стегна се Даниела. В тази сграда комплименти се правят рядко, особено пък очи в очи. Ако Политбюро действително иска да я поздрави за умелото ръководство на Ничиреншу, част от тези поздрави несъмнено щеше да отмъкне Карпов, просто защото беше над нея. А фактът, че е позволил на Лантин директна среща, никак не беше окуражаващ…

— Благодаря, другарю — усмихна се леко пресилено тя. — Правя каквото мога. Не крия, че ми е приятно да науча за положителната оценка на усилията си, особено когато тази оценка идва от толкова високо място…

Карпов беше вперил поглед в прегорелия връх на пурата си.

— Вие знаете, че понякога сме склонни да мислим за тази сграда като за място, където се решават съдбините на Русия, другарю генерал — промърмори той. — Ние сме самата Русия… Нали така се говори по коридорите? — главата му едва забележимо кимна: — Признавам, че в това може би има частица истина… — тъмните му очи се заковаха в нейните. — Но всичко си има граници, другарко! — изтръска пепелта от пурата си.

Не беше нужно да подчертава, че Юри Лантин е представител на друга, по-могъща власт извън стените на КГБ. Истинската сила на Матушка Русия… Даниела бързо улови скритата заплаха в тези думи.

— През миналата седмица вашият агент едва не е загинал — обади се Лантин. — Нападнали са го на негов терен и това ме безпокои… — показалецът му леко поглади тънките мустачки: — Особено след като научих, че нападението е било извършено от екип на Агенцията, командван от Джейк Мейрък.

— Мейрък… Мейрък… — Карпов произнесе думите напевно, сякаш учеше непознат език. Очите му бяха вдигнати към тавана, от устата му излетя синкаво кълбо дим.

— Ничиреншу е ликвидирал петима от нападателите — каза Даниела.

— Но не и Мейрък — гласът на Лантин стана по-твърд и Даниела наостри уши.

— Ранен, но жив… — добави Карпов с леко осъдителен тон.

— Отчитайки предишни акции на Ничиреншу и опита му да се справя в тежка ситуация, аз намирам за твърде обезпокоителен факта, че е допуснал да бъде нападнат пряко. При това на свой терен…

Даниела усети как очите на Лантин прогарят лицето й и бавно се извърна към него. В погледа му имаше нещо особено. Нещо странно, което нямаше нищо общо с този кабинет и тази сграда… Отчете го, после го съхрани в паметта си за бъдещо изследване. В момента нямаше никакво желание за допълнително разклащане на лодката.

— Би трябвало да разполага с по-добри информатори — продължи Лантин. Този човек изобщо не примигва, установи с леко учудване Даниела. Сигурно носи контактни лещи и може би с това се обяснява особената настойчивост на погледа му. — Успехите му са безспорни, но повечето от тях принадлежат на миналото. Според мен е време да подложите на тест своя Ничиреншу, другарко Воркута…

Даниела понечи да протестира, но навреме си спомни за предупреждението на Карпов.

— Какъв тест имате предвид? — попита тя.

— Нещо крайно, нещо напълно дефинитивно — отвърна Лантин и Даниела изпита неволно възхищение от приспивния му тон. — Пред нас се разкрива една възможност, която е колкото бърза и удобна, толкова и елегантна…

— Каква е тя? — попита Даниела, успешно възприела приспивния му тон.

Лантин се отдалечи от стената и стаята сякаш се изпълни с излъчването му. Нямаше начин да не се вслушат в думите му.

— Ето какво ще направите, другарко — меко промълви той. — Ще изпратите свои агенти, които трябва да бъдат край него, да го наблюдават неотстъпно… Ако считате за необходимо, спокойно можете да използвате аудио и видеотехника. Искам да бъда сигурен, че все още притежава своя инстинкт за унищожение. Когато бъда убеден в това, вие ще му предадете своята пряка заповед: да ликвидира Джейк Мейрък.

Пурата на генерал Карпов угасна. Той въздъхна и бавно я пусна в железния пепелник на бюрото.

Тцун-Трите клетви гледаше към пристанището на Абърдийн. Облегнат на перилата на високата си джонка, той наблюдаваше къдравите вълни и потъмнялото небе, надвиснало ниско над Южнокитайско море. Но лошото време изобщо не го притесняваше.

В лявата си ръка държеше лист фина оризова хартия, внимателно сгънат на четири. Въпреки очевидните грижи, които са били полагани за него, външната му страна беше изцапана с кафеникави петна — сигурно доказателство за дългия път на този лист между подател и получател.

Върху гладката повърхност бяха изрисувани пет вертикални линии, които приличаха на „хака“, но на практика бяха нещо съвсем друго. Точно като мен, помисли си Тцун-Трите клетви. Огромният му юмрук несъзнателно се сви, хартията се превърна в малка топка. Сърцето му блъскаше в гърдите, кръвта пееше във вените му.

Драконово сърце. Така го наричаха тогава. Този прякор имаше особено значение, никой извън тесния кръг на посветените не можеше да го разбере.

Значи се започва, въздъхна той. А може би вече е твърде късно.

Драконово сърце. Така гласеше кодираното заглавие на калиграфията и именно то беше причината за възбудата на Тцун-Трите клетви. Спешно изпрати първородния си син да извика Чудесния Сун. Протоколът изискваше да прати именно него, тъй като Чудесния не беше случаен човек.

Гирляндите разноцветни светлини на пристанището не му направиха никакво впечатление, мисълта му беше заета с клетвата, дадена преди много години.

Драконово сърце. Написаната върху оризова хартия призовка за последния акт на действието се появи на борда, донесена от втория син. Тя беше поставена в алуминиева тръбичка с печат от червен восък. Всъщност този последен акт е започнал още при запечатването, въздъхна в себе си Тцун.

Сви рамене и отново въздъхна. Този факт е без значение. Ще стори това, което трябва да бъде сторено. Въпреки битката на разгневените дракони сред буреносните облаци. Въпреки предчувствието, че победата ще бъде пирова…

Семейството, помисли си Тцун-Трите клетви. Без семейство животът не струва пукната пара.

В този момент усети леко поклащане на джонката и някакъв шум. Вече бяха на борда. Тишина, нарушавана единствено от тихия плясък на вълните. Сведе очи към това, което стискаше между пръстите си, внезапно обладани от огромна сила. Думите върху хартията пареха.

„В името на духа на Белия тигър аз ще изпълня това, което се иска от мен. Прекланям се пред дълга.“ Конвулсивно накъса тънката хартия — прекалено деликатен приносител на слова, които може би щяха да променят света. Белите снежинки полетяха над притъмнелите води на Южнокитайско море и скоро изчезнаха. Но думите останаха запечатани в съзнанието му. Пое три пъти въздух и бавно обърна гръб на гледката. Скоро трябва да тръгва, иначе ще закъснее за срещата. Никой не знаеше с кого ще се види в лабиринта от тесни канали нагоре по течението на реката. Дори първородният му син.

Сун По-хан, далеч по-известен като Чудесния Сун — прякор, получен в триадите, стоеше изправен край борда, силуетът му неясно се очертаваше на лунната светлина. Беше топчест мъж с дебел задник и къс врат. Краката му бяха толкова криви, че биха изглеждали смешно у всеки друг. Но не и у Чудесния Сун. Той беше 489 — главатар на триадата 14К.

Обърна се и тръгна по скърцащите дъски на палубата.

— Ветроходната гонка „Дракон“ ще се проведе в неделя — промърмори той и се изплю зад борда. — Брат ми вика да заложа на лодката на Т. И. Чун… — изправи се пред Тцун, лицето му беше напълно безизразно: — Аз обаче реших да проверя нещата от извора и тогава да заложа спечелените с пот пари… В крайна сметка лодката на Чунг вече победи миналата година, нали?

Лицето на Тцун-Трите клетви остана безизразно.

— Капитанът на „Небесния син дракон“ спечели с измама — отвърна той. — Тази година съм взел всички мерки това да не се повтаря.

— Звучи дяволски сериозно — промърмори Чудесния Сун и седна върху дебело, навито на спирала въже. — Както сте я подкарали вие двамата, може и да останете с празни ръце… Особено когато става въпрос за разпределение на благата.

— Преувеличаваш — отвърна Тцун и драсна клечка кибрит над чашката на лулата си от слонова кост. Дръпна няколко пъти, после добави: — Тук враждата е начин на живот и често се оказва най-добрият стимул за поредното състезание. — Тези думи бяха произнесени внимателно, тъй като тежаха от скрита емоция. Враждите и дрязгите в бизнеса бяха нещо обикновено за живота в Хонконг. Но проблемът с Т. И. Чун беше доста по-различен. Нещата бяха твърде лични и наистина ужасни, ако човек се позамисли над тях.

Чудесния Сун изсумтя:

— Ти вземаш танкерния флот на Донели и Тун, Т. И. Чун получава металургичния завод „Фан Ман“; ти вземаш веригата магазини „Танг Шан“, Т. И. Чун — „Южнокитайска електроника“… Питам се колко ли пари е похарчил, за да блокира твоите придобивки? И колко пари си похарчил ти, за да блокираш неговите?

— В пръскането на средства трябва да има граница, дори когато става въпрос за големи тайпани като теб и Т. И. Чун. Защото има опасност в даден момент да се окажете с малко налични пари. А това би било фатално, особено на фона на заплахите, които ни отправят проклетите комунисти оттатък границата. Да не говорим за акулите, които кръжат наоколо и само чакат подходящия миг да ви налапат…

— Имаш предвид акули като „Сойър & синове“, „Файв стар пасифик“ и „Матиас Кинг“, нали? — попита Тцун и извади лулата от устата си. Беше доволен, че разговорът се измества от трудната тема за Т. И. Чун.

— Дано боговете ги прецакат — изруга мрачно Чудесния Сун. — С първите двама ще трябва да се примириш и това е толкова сигурно, колкото, че бездомно псе ще се изсере насред пътя! Но „Матиас Кинг“ е друго нещо…

Тцун-Трите клетви не отговори.

— Напоследък чувам разни слухове…

Каква ли цена ще поиска за своята информация проклетият кантонец, въздъхна в себе си Тцун. Наведе се, измъкна някъде изотдолу бутилка „Джони Уокър“ и попита:

— Искаш ли едно питие?

— Проклетото време превръща устата на човек в пустиня! — изръмжа Чудесния Сун, хвана бутилката и отпи направо от нея, съвсем като моряк. После я подаде на домакина си и изчака повторението на изпълнението си. Приключили с формалностите, двамата преминаха върху същината на въпроса.

— Един мой братовчед е чист по отношение на триадите — започна Чудесния Сун. — Капитан на търговски кораб… Преди известно време ми се оплака от един свой проблем — кражби от вече натоварената стока. Не били особено големи, но корабособствениците заплашили, че ще ги удържат от заплатата му. Братовчед ми направил всичко възможно да открие крадците, но без успех… След което дойде при мен. Обещах да му помогна, макар това да няма нищо общо с бизнеса ми… — от устата на Чудесния Сун се изтръгна дрезгав смях.

— Клюки — промърмори Тцун-Трите клетви и почука по перилата с чашката на лулата си. — Често плащаме висока цена за нещо, което на ярка светлина не струва и пукната пара… — опря устни в тръбичката и силно духна. — Човек трябва много да внимава, когато се сблъска с клюките…

Чудесния Сун кимна в знак на съгласие:

— Без задълбочена проверка клюките са толкова полезни, колкото бременни плъхове на кораба. Аз самият не бих дал дори петак за разни непроверени слухове… Свикнал съм първо да проверявам източниците, а след това да обръщам внимание на самите слухове. И никога не позволявам на приятелите си да подхождат в обратен ред. Това е желязно правило.

— Мисля, че е време за по още една глътка — промърмори Тцун-Трите клетви.

Справиха се със задачата и Чудесния Сун поклати глава:

— Научих, че компанията „Матиас Кинг“ се изнася от Хонконг. Най-вероятно още тази есен…

— Така ли? — стреснато го погледна Тцун, забравил за сдържаността. — Но това е лудост!

— Може би. Но само за теб и мен, защото сме вътре в нещата. Ако тайпаните на „Матиас Кинг“ са преценили, че обещанията на комунистите за петдесетгодишно удължаване на либералната търговия са празни приказки, нищо не може да ги спре…

— Но това ще доведе до сериозни трусове! Акциите и другите им активи ще станат много горещи! Представи си само какво ще стане с Ханг Сенг[1]. Пазарът ще потъне като камък и отново ще се окажем в положението от есента на 1983 година!

Чудесния Сун мрачно кимна с глава:

— Индексът падна с двеста пункта за десет дни, веднага след като комунистите обявиха плановете си за нашето бъдеще — промърмори той. — Разбира се, след това бяхме свидетели на известно стабилизиране, но сега се питам дали тайпаните на големите компании не разполагат с нова, недостъпна за нас информация? Възможно ли е това? Ако в продължение на своите шестдесет и седем години наистина съм научил нещо, то е само едно — на този свят всичко е възможно! Какво ще стане, ако шибаните комунисти не спазят обещанията си? Какво ще стане, ако нахлуят тук преди 2047 година? Какво ще стане с нас?!

Тцун-Трите клетви се замисли. Най-големият му син скоро щеше да замине да учи в Америка, следователно щеше получи и зелена карта. Това беше първата предпазна мярка на Тцун-Трите клетви срещу заплахата от проклетите комунисти. Попита как се казва братовчедът на Сун, научи и името на кораба му. Между джонките се плъзгаха лодките на амбулантните търговци „вала-вала“, виковете им заглушаваха всички останали шумове.

— Ако информацията ти е вярна, трябва да помислим за продажба на акциите, които притежаваме — каза в заключение той.

— Но внимателно и най-вече бавно — предупреди го Чудесния Сун. — Иначе ще предизвикаме паника на пазара — запали цигара и хвърли кибритената клечка през борда. — Ще трябва да предвидим и евентуалния сблъсък между „Сойър & синове“ и „Файв стар пасифик“… — имаше предвид двете най-мощни чуждестранни компании, които стояха зад „Матиас Кинг“. — Не по-зле от мен знаеш, че при създалите се обстоятелства „Файв стар“ положително ще направи опит за поглъщането на „Сойър“. Преди пет години вече направиха подобен опит, използвайки фиктивни компании за изкупуване на акциите им. Старецът едва успя да се справи с тях… — „Аз ли не знам това“, въздъхна в себе си Тцун-Трите клетви. — Само боговете знаят дали и сега ще успее… Според мен вече е доста уязвим…

Тцун-Трите клетви се прозя, прикривайки внезапно обзелото го вътрешно напрежение.

— Така ли? — попита. — От къде на къде?

— Общинските терени — мъдро поклати глава Чудесния Сун. — „Файв стар“ направиха огромни инвестиции в Новите територии и всеки момент ще подпишат споразумението Пу Ло. Борбата за тези терени беше тежка и се води в продължение на седем месеца. Да не дава Господ, но ако подходят правилно, те като нищо ще глътнат терените на „Сойър“!

Тцун-Трите клетви кръстоса ръце на гърдите си и облегна глава на дървената кабина. Имаше вид на човек, който се готви за сън, но главата му напрегнато работеше. Тази нощ ще стават важни неща, въздъхна в себе си той.

— Всичко това е много интересно — подхвърли Чудесния Сун. — Но моята задача несъмнено ще бъде друга…

— Така е — кимна Тцун и насочи очи към водата. Черното туловище на огромен танкер бавно пълзеше по сребристата лунна пътека, очертана върху спокойните води на залива. Вероятно потегляше за Япония. — Най-накрая получих сигнал от нашия източник…

— Но ние още не сме готови — възрази Чудесния Сун.

— Поредната среща на високо равнище е била отложена с една седмица — подхвърли Тцун, сякаш искаше да промени темата на разговора.

— Лошо — въздъхна главатарят на триадата, изправи се и сложи ръце зад тила си. — Трябва да се организират нови неща, да се променят вече утвърдени планове…

— Наистина е лошо. Страхувам се обаче, че е неизбежно…

— Не и за мен. И без това сме принудени да се разправяме с типове като онзи шибан шанхаец Чиу-чоу и останалите мръсни хиени. Нима трябва да стъпвам в огъня? Тази идея ми се стори чиста лудост още в самото начало!

— Лудост ли е да търсим сигурност за своето бъдеще? — блеснаха очите на Тцун-Трите клетви. — Нима мислиш, че ще се забъркам в налудничави планове?

— Разбира се, че не. Но…

— Доверие, Сун По-хан! — изръмжа Тцун, използвайки рожденото име на 489. — Трябва да имаме доверие на своя източник, ако изобщо мечтаем за някакво бъдеще! Само то може да ни обедини и да ни направи отново силни! Ти знаеш какво означава властта и едва ли доброволно ще й обърнеш гръб, нали?

Чудесния Сун се извърна и изстреля тлъста храчка зад борда.

— На кого да си заложа парите в неделя? — попита вместо отговор той.

— Регатата ще бъде спечелена от моята яхта.

Чудесния Сун изсумтя и тръгна да си върви. Май ще е най-добре да заложа и на яхтата на Т. И. Чун, помисли си той. Така ще се застраховам срещу всякакви изненади.

Тцун-Трите клетви изчака да чуе захлопването на автомобилните врати и форсирането на мотора. Първородният му син откара кантонеца в града. Стана и тежко пристъпи към борда на джонката. Старата рана започна да го наболява, а това означаваше сигурна промяна на времето.

Мислите му продължаваха да се въртят около Чудесния Сун. Да ги държиш единни, особено във времена като днешните, е адски трупно, въздъхна той. Все едно да държиш в подчинение вятъра. Нещата стават изключително опасни, картонената кула може да се срути всеки момент. Драконово сърце. Ще бъде издухано при първия по-силен полъх на вятъра.

И това неминуемо ще се случи. Не по-късно от празника на Осемте пияни безсмъртници…

Слезе по въжената стълба с известно затруднение и тежко се отпусна в малката „вала-вала“, която шестият син придържаше в близост до борда на джонката. Потъна в сянката, невидим за никого. И най-вече за Чудесния Сун.

Времето, помисли Тцун-Трите клетви. Трябва да побързам да не закъснея за поредицата от срещи, които ми предстоят…

— Къде е той?

— Кой?

Дейвид Ох наблюдаваше сръчните ръце на доброволката, които изпъваха безупречно ръбовете на болничното легло. Очевидно някой я беше учил как се върши това.

— Не е изписан, не е преместен! — извърна се към Блис и присви очи: — Дяволски добре знаете кого имам предвид! Джейк Мейрък!

— Той не е тук — сладко му се усмихна тя.

— Виждам. И дрехите му ги няма в гардероба. Къде е?

Твоето „фу“ липсва. Беше дошла да му съобщи именно това.

Липсва ли, попита Джейк. Не разбирам…

Няма го в апартамента ти. Мариана го е взела.

Но защо?

Блис нямаше отговор на този въпрос и затова беше тук. „Фу“ е важно в живота на всеки човек, с изключение на Джейк.

Тя го познаваше добре, Джейк често й го даваше да си играе с него, докато бяха деца. Тогава беше скъпо за него, но по други причини…

Трябва да си го върнеш, посъветва го тя.

Значи затова се върна, така ли, втренчи, се в нея той.

Намира се в Япония, в Тошима-ку…

Територията на Якудза.

И на Ничиреншу.

Няма ли да ми кажеш коя си, попита той.

Ти знаеш коя съм.

Искам да знам в какво си се превърнала.

Тя се беше засмяла на това, може би в акт на самозащита.

Аз съм Блис и съм тук.

Но той поклати глава:

Познавам Блис само като малко момиченце.

Ако паметта ти е добра, ще ме познаваш и сега, Джейк.

Блис…

Засега е достатъчно да знаеш, че съм на твоя страна, иначе не бих узнала за „фу“…

Но ако Ничиреншу знае за него, ако вече го притежава…

Точно затова трябва да заминеш веднага за Япония.

А Дейвид Ох?

Аз ще се погрижа за него и всичко останало тук.

Той закова тежък поглед в очите й и тя разбра, че преценява дали може да й се довери.

Какво имаш да губиш, попита.

— Казах ви каквото зная — обърна се тя към Дейвид Ох.

— Нищо не ми казахте.

— Значи знаете до каква степен съм в нещата. Израснала съм с Джейк. Приятели сме от детинство.

— И се връщате едва сега. Просто ей така…

— Ще ви призная нещо тъжно, господин Ох — погледна го искрено тя. — Смъртта и страданията имат способността да преодоляват бариерите на времето. Те ни напомнят и за краткостта на собствения ни живот. А той има граници. Граници имат и плодовете на приятелството. Жалко, че единствено трагедията ни позволява да осъзнаем това…

— Ще ме извините за подозрителността — въздъхна той и запали цигара. — Но съм си такъв по рождение.

— Не ви се сърдя — усмихна се Блис.

— И не знаете къде отиде Джейк, така ли? — сякаш беше превключил на друга скорост, сякаш беше пуснал нова лента за запис.

— Дойдох малко преди вас — отвърна тя и разпери ръце: — Заварих само това…

Дейвид притисна доброволната санитарка, но момичето не знаеше абсолютно нищо. Той се извини и излезе обратно в коридора. Насочи се към стаята на сестрите и изсмука от тях цялата информация, с която разполагаха. Оказа се, че нито една не знае нищо. Дори нямаха представа, че Джейк е напуснал стаята си, да не говорим за болницата. Една от тях веднага вдигна телефона да съобщи за инцидента на дежурния лекар.

Нищо. Джейк сякаш се беше изпарил от лицето на земята. Дейвид Ох се обърна и видя как Блис напуска празната стая. Момичето само му се усмихна и сви рамене.

Той включи мощния приемник, в ушите му прозвучаха сигнали от целия глобус. Намали силата на звука и намести слушалките. После започна сложната процедура по сверяването на кодовите данни. Час, ден, седмица, месец, година. Търпеливо изчака, докато в слушалката прозвучаха правилните цифри на отговора.

Контакт!

— Ничиреншу, намери ли сигурно място за Мариана Мейрък? — прозвуча гласът на Резидента.

— Да.

— Къде е тя?

— Все още в Токио.

— Искам да я махнеш оттам. Градът е прекалено голям и може да изтече информация. Все някой ще я види, като я местиш от едно място на друго.

— Зная къде да я отведа.

— Добре, погрижи се… — електростатичен пукот: — … Добре ли е?

— Повторете, пропуснах първата част.

— Тя добре ли е?

— Предполагам, че да.

— Не си ли говорил с нея?

— Не бях с нея.

— Причини?

Ничиреншу се поколеба и гласът отсреща веднага го усети:

— Не бива да влагаш нищо лично в тази операция.

— Невъзможно. Тя е негова жена.

— Какво от това? Дисциплината си е дисциплина. Или я има, или я няма. Роднинските връзки нямат значение… — в кратката пауза Ничиреншу усети как по гърба му се плъзват капки студена пот. — Кажи ми какво изпитваш по отношение на нея. Ще разбера, ако ме излъжеш…

— Кей Кисан е мъртъв. Причина за това е нейният съпруг. Не мога да дишам един въздух с нея!

— Още една причина да го сториш — в гласа на резидента липсваше наставническата нотка. Именно затова Ничиреншу никога не го лъжеше. — Остани при нея, докато омразата те напусне. Когато играеш „уей ки“, не трябва да изпитваш нищо. Нали така са те учили? Същото е и сега… Мисли за играта.

„Заешката дупка“ се намираше на две пресечки от Ясукуни-дори. Беше съвсем мъничка и отговаряше точно на името си, което на японски беше „усагигоя“. В замяна на това гледаше към река Сумида и моста Рьогоку.

Това беше убежището на Камисака и единственият човек на света, който знаеше за него, беше Ничиреншу.

Камисака, която по личното мнение на Ничиреншу беше една великолепна сплав между свенливост и агресивност, оказваше съпротива месеци наред, преди да капитулира. Все още проявяваше нерешителност, когато хвана ръката му и го поведе нагоре по стълбите. Не изпусна ключа, искаше първа да прекрачи прага. После се обърна, поклони се като истински домакин и го покани да влезе.

Разбира се, тя не би могла да си позволи наема дори на такова малко жилище. Не можеше и да помисли, че ще се обърне за помощ към баща си, защото нуждата от убежище възникна именно заради деспотичното му отношение, а и той положително би я разпитвал в продължение на часове, за да разбере за какво й трябва такава голяма сума.

Макар и само на деветнадесет години, Камисака беше умна жена. Обърна се към по-големия си брат, един изключително известен адвокат. В замяна на неговото покровителство без въпроси, тя прие да работи безплатно в кантората му три дни от седмицата след училище. До завършването й оставаше само една година. Ако този ангажимент й тежеше, тя с нищо не го показа.

Най-голямото удоволствие в живота й беше да запарва зелен чай на Ничиреншу, след като първо й се наложи да свикне с друго човешко същество в своето убежище, разбира се… Отрано беше овладяла изкуството „ча-но-ю“ — церемонията по поднасяне на чай, това дължеше както на майка си, така и на собственото си усърдие.

По време на тази церемония постигаше пълна душевна хармония, присъствието на Ничиреншу й беше особено приятно. Той беше тайнството на живота й, двадесетина години по-възрастен от нея и очевидно заможен. Тя имаше око за дрехи и за начина, по който мъжете харчат парите си, но още по-важно беше, че в поведението на този мъж се долавяше нещо от благородството на хората от стари и известни фамилии. В негово присъствие често се чувстваше като дама от антуража на императора през XIII век. Сякаш тя, дъщерята на обикновен търговец, беше успяла да преодолее културната бариера между себе си и един истински самурай.

Но когато потъваше в тайнството на чаената церемония, преставаха да съществуват финансовите въпроси, изчезваха проблемите на кастовите различия. Оставаше единствено изтънчената любезност и фините маниери.

От друга страна, Камисака беше луда по тялото му. Натискът на мускулите му върху нежната й плът беше като балсам за обтегнатите й нерви. Само тогава изчезваше болката в долната част на корема й, предизвикана от тиранията на бащата, само тогава можеше да се наслаждава на живота, потънала в обятията на любимия мъж като луната сред пухести облаци.

Макар че наскоро я бяха сгодили, Камисака не беше спала с друг мъж, освен с Ничиреншу. Бъдещият съпруг беше чужд човек, още една проява на тираничната воля на баща й.

— „Кейбатцу“ ще направи по-силни и двете семейства — така отговори на основателните й протести бащата. — Бракът ти с Шизуки-сан ще бъде полезен за всички.

Лишена от други средства за протест, Камисака опита истеричен пристъп, но той беше пресечен още в зародиш от майка й. „Нито една възпитана и културна дама с истинско потекло не си позволява подобен акт срещу волята на баща си и бъдещия си съпруг“, скара й се тя.

Днес обаче Камисака вече не мислеше за близкия брак. Само преди седмица Шизуки-сан беше намерил смъртта си върху релсите на метрото, ужасното събитие потопи семейството й в дълбока скръб. Камисака отправи безмълвна молитва на благодарност към духовете на своите деди, решили да променят кармата й.

Над Токио се спускаше нощта. Светлината на неоновите реклами се бореше с мрака, небето над тях грееше като седефената черупка на мида.

Когато Ничиреншу беше при нея, тя включваше само нощната лампа до леглото. Слабата крушка хвърляше жълтеникава светлина, допълнително омекотена от оризовата хартия на абажура. Светлина, напълно достатъчна да ги стопли. Но когато беше сама като в този миг, тя палеше всички възможни лампи в апартаментчето, дори през деня. И пак й беше студено…

През последната седмица Камисака започна да се плаши от чувствата си. Мислеше за Ничиреншу непрекъснато, дори в клас, по време на упражнения. Имаше чувството, че е проникнал дълбоко в душата й и винаги ще остане там. Без него й беше пусто, животът ставаше труден за понасяне.

Но това бяха нейни лични проблеми и тя си даваше ясна сметка, че не бива да ги споделя с никого, а най-малко пък с него. Може би затова прие думите му с тръпка на ужас.

— Камисака-сан — меко промълви той. — Налага се да замина, вероятно за дълго…

Сърцето на Камисака замря, езикът й инстинктивно залепна за небцето. И друг път беше чувала подобни думи, но той винаги се връщаше бързо от тайнствените си пътувания. Отсъствието му допринасяше допълнително за романтичните фантазии на душата й. Представяше си го като защитник на правдата и закрилник на слабите — нещо, което дълбоко в себе си знаеше, че е пълен абсурд. Но мечтите възпламеняваха чувствата й, при всяко негово завръщане тя го обичаше все по-силно и по-силно…

Потопила се в необикновените му очи, Камисака усети, че този път е различно. Беше в състояние да проникне отвъд дебелите пластове на тренираната му предпазливост, чувстваше, че това „за дълго“ вероятно означава „завинаги“.

Усети пулса в гърлото си, очите й се разтвориха широко като на уплашено животно. Емоциите се трупаха в душата й с такава сила, че започна да й се вие свят.

Копнееше да затвори очи, да се свлече в краката му и да не го пуска никога. Не го стори, тъй като добре помнеше съветите на майка си. Подобно поведение наистина е недопустимо за една възпитана жена.

Вместо това сведе глава и прошушна:

— Желая ти щастие…

— Камисака-сан — развълнувано преглътна Ничиреншу. До слуха му достигна протяжният вой на корабна сирена, в душата му се настаниха тъга и копнеж по спокойствието на провинцията, където беше отраснал. — Камисака-сан… Ще разговаряш ли с мен?…

Тя тръсна глава, дългата черна коса се спусна над раменете.

— Но аз трябва да…

Дългият й показалец докосна полуразтворените устни и той млъкна. Тялото й се притисна в неговото, опари го през тънката преграда на коприненото кимоно, събуди желанието му…

Мазолестите длани на Ничиреншу легнаха върху раменете й. Починаха си за миг там, после бавно тръгнаха надолу, смъквайки кимоното по пътя си.

Устните му докоснаха нейните, после се плъзнаха по трапчинката на шията и продължиха надолу, към оголените гърди. Бяха малки, но твърди, с чувствени зърна, които видимо набъбнаха под умелите му ласки.

От устата на Камисака излетя тихо стенание. Клепачите й потрепнаха и се затвориха, светлината на лампата се плъзна по красиво извитата й шия. Устата на Ничиреншу продължи пътя си надолу, очите й се разтвориха. Обичаше да го гледа, докато се любят, удоволствието й многократно нарастваше при вида на играещите му мускули. Гледката на голото му тяло й действаше толкова еротично, че тя се възбуждаше дори когато той отиваше под душа или се бръснеше и обличаше…

Неговото тяло беше превъплъщение на мечтите й — това, за което беше мечтала в първите класове на гимназията, наблюдавайки упражненията на момчетата, облечени в къси гащета и фланелки без ръкави. Тяло с издължени мускули като на сенсей по кенджуцу или на маратонец, а не набитата грамада на борец или културист… Камисака беше виждала подобни намазани с масло планини от мускули в списанията, които носеха нейните съученички. Наперени като петли, но някак кухи и лишени от мъжко излъчване.

Обичаше да забива нокти в мускулите на Ничиреншу, да усеща с прецизността на доктор докъде могат да поддават, коя е точката, в която се натъква на стоманената им съпротива.

Най-много обаче й харесваше да го хапе по време на акт. Двойното удоволствие да го усеща дълбоко в себе си и едновременно с това да чувства твърдата му плът между зъбите си винаги водеше до могъщ оргазъм, който превръщаше крайниците й в мека глина и караше сърцето й да блъска лудо в гърдите й.

Никога не му позволяваше да я люби с език, преди да е поела дебелия му, тръпнещ от възбуда член в устата си. Обожаваше звуците, които излитаха в мига, в който го измъкваше навън и горещият й влажен дъх обвиваше потръпващата главичка. Страшно много обичаше стягането в слабините му, миг преди да изригне. В такива случаи увиваше пръсти около основата на члена му, езичето й полудяваше върху главата на потъмнялата от приток на кръв мъжественост. Той буквално изпадаше в транс. Придърпваше я върху себе си, от косата му летяха ситни капчици пот, главата му се движеше нагоре-надолу с нарастваща скорост, ръцете му плътно притискаха върху лицето пламналата й женственост.

Усещаше как езикът му прониква дълбоко в нея, как търси въгленчетата на влудяващото опиянение. Имаше чувството, че се потапя в горещите води на „фуро“ — традиционната японска сауна, съзнанието й отлиташе някъде надалеч. Оттегляше пръстите си от основата на члена му и го поемаше целия, чак в гърлото. Тялото му се разтърсваше от електрически ток, тръпките му влизаха в унисон с нейните, после и двамата потъваха в могъщата приливна вълна на абсолютно синхронизирания оргазъм.

Камисака не беше пасивна любовница и ненавиждаше жените, които са такива. Познаваше ги веднага, само след няколко нищо неозначаващи фрази, които разменяше с тях. Не можеше да приеме, че жената трябва да лежи по гръб и да очаква нещо, особено когато това нещо е удоволствието. Благодарение на безупречното си възпитание положително би изглеждала мека и отстъпчива, особено в очите на някой чужденец, но на практика обладаваше темперамент, който би събрал очите на болшинството мъже.

Именно този темперамент беше привлякъл Ничиреншу. Преди да познава Камисака, той дори не допускаше, че може да прекара нощта с момиче на нейните години, да не говорим за една сериозна и пълноценна връзка.

Но Камисака му напомни за един от най-важните житейски закони: всичко на този свят се променя; всичко на този свят е възможно…

Тази вечер ласките й бяха особено нежни, гърлените звуци — натежали от страст и невероятно сладки. Пламнал под докосванията на пръсти, устни и небце, Ничиреншу изведнъж усети как го обзема чувство, което никога не беше изпитвал в живота си. Вместо да се дистанцира от опасните талази на екстаза, той изпита желание да се слее с тях, да се наслади докрай на всичко, което за пръв път в живота си изпитваше толкова пълноценно.

Змийското й езиче се стрелна напред и пробяга по огромната глава на члена му, той усети кадифеното докосване, което по магически начин го докарваше на върха на възбудата и го задържаше там.

Устата му се изпълни с деликатната плът на пламналата й женственост, в ноздрите го удари ароматът на тялото й — свеж, чист, възбуждащ. Беше му толкова приятно, че дори не искаше да изпусне въздуха дробовете си.

Кадифените й бедра се издигаха от двете страна главата му като великолепни колони, придържащи будистки храм, нежните мускулчета от вътрешната им страна потрепваха от възбуда. Той проникна още по-навътре, тя стори същото… Изстенаха едновременно, обзе ги истинска лудост…

С усилването на това ново чувство Ничиреншу откри и нещо друго… Обладаваше Камисака по съвсем различен начин, без дори да прониква в нея. Как е възможно това? Той не беше от хората, които си задават въпроси, без да имат предварителен отговор. Граден продължително време върху опит и инстинкти, животът му рядко предлагаше подобни главоблъсканици.

Разтворил душата си докрай, той изведнъж изпита страх. Сякаш се беше натъкнал на птичка с пречупено крило, лежаща безпомощно сред горския пущинак. Вдигаше я срещу светлината и я оглеждаше с безкрайно любопитство…

Позна я в мига, в който разбра и източника на необичайното чувство в душата си. После потъна във вихъра на сексуалното облекчение, в пълното сливане с Камисака. Всички мисли отлетяха от главата му…

След известно време Камисака заспа. Беше легнала на една страна, извита към него, лицето й беше уморено, но едновременно с това ведро и спокойно.

Той дълго остана неподвижен, с широко отворени очи. Гледаше лицето й, наслаждаваше се на извивките на тялото й, припомняше си онези от тях, до които не стигаха бледите лъчи на нощната лампа. Усещаше лекото й дишане и имаше чувството, че лежи на брега на океана, отдаден напълно на могъщото дихание на вълните. Блясъкът на дългата й коса напомняше онази изменчива светлина, която играе над далечния хоризонт. Там, където се сливат небето и водата…

Много му се искаше да я докосне, но не го стори. Страхуваше се, че ще я събуди, страхуваше се от себе си. Не беше сигурен, че ще остане твърд докрай. Задоволи се с топлия й дъх, галещ кожата на ръката му.

Даваше си сметка, че това чувство не може да трае вечно. Времето не спира своя ход, на него са подвластни всички… Изправи се бавно и внимателно, без да я събуди. Облече се в пълна тишина… Отвъд прозореца отново се разнесе протяжната сирена на минаваща баржа. Стори му се, че проплаква дете.

След миг вече го нямаше.

Възползвайки се от пълната си анонимност, Джейк се качи на автобуса, който потегляше от летище Нарита. С лекота премина през граничния контрол, тъй като паспортът му беше на името на Пол Ричардсън — търговец в нюйоркска застрахователна компания, пристигнал да прекара отпуската си в Япония.

Претъпканият автобус се устреми изненадващо безшумно към центъра на Токио, по стъклата пръскаха ситни капчици дъжд.

Беше му странно да се завръща тук толкова скоро след експлозията, споменът за смелостта на „дантай“ все още беше твърде жив в съзнанието му. През последните дни на няколко пъти беше усетил липсата им, при това толкова остро, че губеше ориентация.

В Токио се качи на метрото и пое към квартала Тошима-ку. Там нае стая в малък хотел, останал встрани от туристическия поток. Макар да беше обзаведен в европейски стил, той имаше само по една тоалетна на етаж и никакви душове. Това беше добре дошло за Джейк, който предварително беше решил, че най-доброто място за него е „сенто“.

Както повечето евтини хотели, и този се намираше непосредствено до обществената баня. Той бутна стъклената врата с надпис „мъже“ и заедно с билета си купи малка хавлиена кърпа. После влезе в първата покрита с плочки обща стая, където жена в бяла престилка му подаде плетена кошничка за дрехите. Нея щеше да постави на една от многобройните лавици. Тук никой: не се страхуваше от кражби.

В следващото помещение бяха разположени душовете, а в дъното имаше две малки вани с топла и студена вода. Изплакването преди басейна беше абсолютно задължително.

Съблече се гол и зашляпа към крановете. Започна да търка тялото си, ясно чувстваше местата на едва заздравелите рани. След нападението срещу къщата за „О-хенро“ не можеше да се отърве от чувството, че живее чужд живот. Но какво стана с неговия? Жена му изчезна и по всяка вероятност беше потърсила закрилата на врага, неговото „фу“ изчезна…

Същевременно в живота му се появи момиче… не, всъщност жена, която не беше виждал от детството си. Напълно внезапно и необяснимо.

Ами „дантай“? Нямаше го! Нямаше го по негова вина. Те го бяха последвали сляпо, а той ги заведе при смъртта. Страх и ужас нагарчаха в устата му като мокър барут. Манди Чой беше спасил живота му… Но кой го беше измъкнал от развалините? Кое от момчетата беше изгубил живота си, за да го спаси? Никога нямаше да разбере това и тази малка подробност направо го влудяваше.

Прекара сапуна по слепоочието си и неволно се намръщи. Най-болезненото място. Опипа го с върха на пръстите, сякаш искаше да установи дълбочината на раната. Затвори очи и направи опит да си припомни къде се намира и защо е тук.

Мариана.

Открий Мариана! Открий „фу“!

Премина в съседното помещение. Беше по-голямо от другите, басейнът се пълнеше с гореща вода от широка тръба в стената. В далечния край лъщеше кранът за студената вода. Там се къпеха хората със слаби сърца, мястото на „гайжините“ също беше там…

Джейк си избра едно място близо до средата на басейна и бавно навлезе в горещата вода. От устата му се откъсна тихо стенание, мускулите му бързо се отпуснаха.

Вдясно от него, върху висока разделителна стена седеше един от служителите и наблюдаваше със строгостта на съдебен заседател както мъжкия, така и женския басейн.

Капчици пот избиха през гъстата му коса и се плъзнаха по влажните скули. Смътно усещаше присъствието на други хора около себе си, парата скриваше почти всичко. Температурата на водата не позволяваше рязка смяна на позицията, всичко трябваше да става с бавните и отмерени движения на човек, който съзнава, че е пиян. От жегата започна да му се вие свят.

Откъснал се от действителността, той бавно потъна в спомени…

На седем години, през една необичайно гореща пролет, Джейк и няколко от приятелчетата му се възползваха от ваканцията по случай Та-Чиу — фестивала на духовете, и отидоха с ферибот до малкия рибарски остров Чонг Чау. Докато възрастните издигаха двадесетметровите навеси за очакваната публика, децата проведоха едно разгорещено състезание по хвърляне на плоски камъчета в спокойните води на залива.

На обед хапнаха и поеха нагоре към навесите по прашна извита пътечка. Мъжете бяха приключили с грубата работа и вече майсторяха триметрови картонени фигури, изобразяващи тримата богове-покровители на фестивала. В средата беше белобрадият мъдрец, вляво — жестокият бог-демон, а вдясно — богът-воин в блестящи доспехи. Картонените фигури бяха направени с такова майсторство, че буквално оживяваха пред смаяните погледи на децата.

Под навесите цареше полумрак, мъжете запалиха огън. Появи се дълга процесия от жени с огладени пръти в ръце. Върху тях бяха окачени прясно изпечени питки. Прътите се повдигнаха, тълпата зашумя. Питките се извисиха нагоре, по-близо до духовете на убитите през миналия век обитатели на острова, станали жертва на свирепи пирати.

Около прътите гъмжеше от деца, кулминацията на празника наближаваше. Духовете получиха възможност да се нахранят, сега идваше ред на живите.

Един от старейшините вдигна ръка и децата започнаха да се катерят по гладките пръти. Който успееше да стигне до върха, получаваше за награда питката, закачена там. Според преданието изяждането на такава питка означаваше здраве и щастие през цялата година.

Джейк и Блис се катереха на съседни пръти. Навсякъде около тях се носеха искри от големия огън, децата имаха чувството, че са в центъра на ада. През огладените стебла на бамбуковите пръти се виждаше част от синьото море, сякаш да им напомни за широкия свят.

Блис беше жилава, но Джейк беше доста силен за годините си, освен това беше голям инат. Стигна пръв до върха на своя бамбуков прът, сграбчи питката и я придърпа към себе си. Стисна я със зъби и пъргаво се плъзна надолу. На земята беше обкръжен от хора, всички го поздравяваха. Блис обаче нямаше същия късмет. Просто защото силите й стигнаха да се изкачи на метър от върха и това беше всичко.

Джейк се измъкна от кръга възторжени хора около себе си и разкъса питката на две. Блис с нежелание прие предложената й половинка.

— Това означава, че късметът ти през следващата година ще е наполовина по-малък — каза тя.

— Късметът трябва да се споделя — Джейк притисна мекия хляб в дланта й и сви рамене. — Кой знае, може би така ще се увеличи стократно…

Блис доволно отхапа от питката и двамата усърдно задъвкаха. После, разбира се, изпуснаха и последния ферибот за дома. Джейк прояви съобразителността на възрастен човек и се обади по телефона на майка си. Предаде й пълен списък на децата, останали на островчето, и така осигури спокойствието на родителите им. Майка му запази самообладание, но той долови скрилата тревога в гласа й.

Необичайно топлото време предполагаше, че няма да имат нужда от покрив. Фестивалът приключи, под бамбуковите навеси останаха единствено картонените богове, вперили невиждащи очи в краката си. Децата се заеха да организират преспиването си — кой където намери.

Джейк и Блис заспаха едновременно, но няколко часа по-късно той беше събуден от нещо. Наоколо е властваше нощта. Огънят беше угаснал, само в средата му проблясваха алени въгленчета.

Джейк се огледа, сякаш чакаше повторение на звука, който го беше събудил. Дали пък не беше сънувал? Не можеше да каже… Наоколо нямаше никой и той вдигна очи нагоре. Едри като диаманти звезди хвърляха студена светлина към заспалата земя, стори му се, че това са очите на безброй дракони. После се разнесе някакъв звук. Джейк извърна глава към навесите, внимателно отмести ръката на Блис от кръста си и се изправи. Пое предпазливо по посока на близкия навес, влезе вътре, заобиколи картонените статуи, и надникна в тъмния ъгъл. Може би е куче, помисли си той. Но нямаше нищо. Изпита чувството, че е единственият буден на целия остров Чонг Чау. После долови някакво леко движение и вдигна глава. Дали не помръдна една от статуите? Не, това е невъзможно. Те са от картон, Джейк беше видял с очите си, като ги правят. Но въпреки това… Нали богът-воин беше гледал право пред себе си по време на фестивала? А сега очите му бяха сведени надолу, точно към Джейк!

— Гледаш ме така, сякаш ме познаваш…

Джейк подскочи. Богът беше проговорил!

— Нямаш ли език, млади глупако?

— Аз… — заекна Джейк. — Ти не си жив! Видях как те правят от картон!

— Видял си образа ми. Но сега аз му вдъхнах живот…

— Ти си направен от картон и лепило! — държеше на своето Джейк.

— Господи, какво прагматично дете! Нима на този свят вече няма място за чудеса? — богът-воин размърда дясната си ръка: — Ето, виждаш ли?

Джейк се повдигна на пръсти, сграбчи ръката и рязко я дръпна. Тя се откъсна и падна в краката му.

— Бог, а? — промърмори той. — Има само един истински Бог!

Сенките се раздвижиха и „бронята“ на статуята се разтвори. От кухата вътрешност на божеството изскочи един мъж.

— Един Бог? — попита той с объркано изражение на лицето. — Кой те научи на това, млади глупако? Това със сигурност не е китайска идея…

— Родителите ми.

Мъжът се сви и седна върху картонените крака на божеството. Имаше тясно лице и високо чело, остатъците от косата му бяха дълги и извити. Джейк беше виждал подобни прически в книжка с картинки и знаеше, че така са се сресвали древните хора.

— Аз съм Джейк — представи се той. — Джейк Мейрък.

— Евреин — кимна мъжът. — Твоите родители са евреи.

Джейк кимна с глава.

— А ти имаш ли име?

— Фо Саан.

Джейк се втренчи в лицето му.

— „Фо Саан“ означава вулкан!

— Така ли? — изви вежди мъжът. — А какво означава твоето име?

— Не зная.

— Е, значи е време да научиш…

Главата му увисна от жегата в басейна и собствените му мисли. Имаше чувството, че е обвит от странна паяжина. Местеше се от една блестяща брънка на друга, общата картина изобщо не го интересуваше. Съзнаваше, че ако не разгадае какво означава тя и не успее да я използва за себе си, ще бъде напълно загубен…

Затвори очи и отново потъна в миналото.

Фо Саан беше художник, но коренно се различаваше от хората с подобни способности, които Джейк беше срещал. Познаваше океана например… Показа на Джейк какво лежи под вълните и как допринася за вечната променливост на цветовете, описа му сливането на водата с брега, постепенното нарастване на скалите, причинено от ерозията на почвата.

Джейк скоро разбра, че именно в това познание се крие силата на Фо Саан. Той знаеше как да се справя с природните стихии, да ги призовава на помощ, когато се наложи.

— Интересуват ли те такива неща? — попита през онази първа нощ Фо Саан.

Джейк си помисли колко е трудно понякога за момчета като него в Хонконг. Блис му беше приятелка, разбира се. Но тя беше евразийка, кой друг би си играл с нея?

Колко пъти беше тичал по тесните улички, заобикаляйки кварталите, в които го бяха пердашили китайчетата?

Какво всъщност е това, което му предлага Фо Саан?

— Ако вземеш някакво оръжие, трябва да знаеш как да го използваш — каза му по някое време Фо Саан. Беше измъкнал дълга сабя с толкова тънко острие, че Джейк трудно го виждаше. Това беше първият му урок, измина доста време, преди да му позволи да се докосне до дръжката на оръжието.

Джейк трябваше да овладее дишането, равновесието и позицията на тялото си, едва след това можеше да мисли за оръжие в ръцете си. Научи се да мисли за тялото си като за една отделна армия. Да разбира силата и слабостта му, да опознае границите на неговите възможности.

Тренираше с Фо Саан всеки ден след училище, тялото му се наливаше със сила, мускулите му набъбваха. Родителите му ясно виждаха промяната у него. Майка му изпитваше ужас от неизбежните улични битки на момчето, забеляза как то се променя и мъдро остана настрана. Нямаше нищо чудно в поведението й, просто защото тя рязко се отличаваше от останалите родители и отдавна беше забелязала уникалните качества на невръстния си син, които сега се развиваха и утвърждаваха пред очите й.

— Ако имаш приятели, трябва да се обединиш с тях — казваше Фо Саан. — Ако се озовеш на вражеска територия, не бива да се мотаеш. Ако си затворен, трябва да обездвижиш тялото си и да концентрираш духа си в търсене на изход. Ако се озовеш в смъртна опасност, трябва да се бориш докрай. Но при всички тези ситуации трябва да помниш, че има пътища, по които не трябва да поемаш врагове, които не трябва да нападаш, градове и земи, в които не бива да ти стъпва кракът.

Години по-късно Джейк разбра, че Фо Саан му е цитирал откъси от книгата на Сун Тцу „Изкуството на войната“. А сега се питаше дали не поема по един от забранените пътища. Ако е така, той беше сигурен докъде ще стигне — до зоната на смъртта, където единствената му възможност ще бъде да се бие докрай…

Усети раздвижване на горещата вода и погледна наляво. Млад японец с лице на язовец. Татуировки покриваха гърдите, ръцете и гърба му като някаква фантастична риза.

— Не би трябвало да съм тук — промълви Язовеца. — Особено след онази бъркотия в къщата за „О-хенро“. Информацията беше твърде скъпа… — огледа се, макар наоколо да нямаше никой, и тихо продължи: — Трябваше да ми кажеш защо искаш да откриеш местонахождението на Ничиреншу… Нямах представа, че се готвиш да го вдигнеш във въздуха.

— Не аз, а той прибегна до експлозиви.

— Буда! — разкриви се лицето на Язовеца. — И аз бих сторил същото, ако зная, че си по петите ми!

— Пак ми трябва помощта ти — рече Джейк.

— Няма начин — поклати глава Язовеца.

— Важно е, иначе не бих дошъл да те търся след последната покупка… Зная какво ще те задоволи.

— Мисля, че грешиш. Нямаш никакви сведения, какво те прави толкова сигурен?

Джейк усети нервността на японеца и реши да отстъпи, поне временно.

— Работата е там, че нещата станаха лични — промълви той.

— Това не ме учудва — отвърна Язовеца. — Какво друго очакваш, след като уби най-добрия приятел на Ничиреншу? Едва ли скоро ще ти се поклони…

Джейк нямаше отговор. Поклати глава и тихо рече:

— Десет хиляди американски.

— Не става.

— Виж какво, ако става въпрос за пари…

— Не става въпрос за пари, а за собствената ми кожа — нетърпеливо го прекъсна Язовеца. — Нима не разбираш, че нищо не мога да направя? Имаш късмет, че изобщо се срещнах с теб. Сторих го, защото се чувствах длъжен…

— Аз самият не мога да го направя.

— Наистина е трудно. Но трябваше да мислиш за това, преди да му позволиш да ти се изплъзне…

Джейк се замисли. След като японският информатор беше успял да засече Ничиреншу веднъж, вероятно ще може да го стори и втори път.

— Какво ще кажеш, ако ти дам гаранции, че няма да бъдеш замесен? Получаваш десет бона американски долари още днес и изчезваш.

Язовеца бавно извърна глава.

— И тъй, и тъй вече си тук — усили натиска Джейк. — Сторил си най-главното, а аз няма да поискам от теб нищо повече…

— Така ли? И какво по-точно искаш?

— Името на човека, от когото си взел информацията. Същата, която продаде на мен…

— За Ничиреншу?

— За него.

— Сигурно ме вземаш за смахнат!

— Не. Просто си мисля колко по-богат ще бъдеш след десет минути — Джейк сви рамене: — Какво толкова имаш да губиш? Аз не мога да отида при твоя източник. Не мога да те забъркам по никакъв начин…

— Петнадесет хиляди.

Ето, пипнах го.

— Десет. Това е границата на възможностите ми.

— Добре — Язовеца си даваше ясна сметка, че едва ли някога в живота си ще спечели по-лесно толкова пари. — Моят източник на споменатата информация е човек от клана Комото.

— Кой по-точно?

— Е, вече прекаляваш! На това име не мога да сложа никаква цена!

Джейк кимна с глава. Той не по-зле от събеседника си знаеше докъде може да стигне.

Напусна банята след около два часа. Чувстваше се освежен и малко по-сигурен. Тази територия трябва да оспори — инстинктивно го усещаше. И ако това означаваше за пръв път в живота си да пренебрегне съветите на Фо Саан, значи така е било писано. Трябва да приеме цената, каквато и да е тя. При това веднага, докато все още има възможност за избор. Съдбата му е в негови ръце, точно както и решимостта. Той я гради сам.

Продължаваше да вали, мрачният следобед неусетно преминаваше в още по-мрачна вечер. Отраженията на неоновите реклами блестяха по настилката, влагата обаче ги лишаваше от цветове. Джейк си спомни момента, в който тръгна да пресича една друга улица, начело на своя „дантай“. Сърцето му се сви от мъка.

Мина покрай „Бигу Маку“ — местния вариант на закусвалните „Макдоналдс“, и със завист изгледа групичката безгрижни американски младежи, които се смееха и закачаха пред жълто-червената фасада и пет пари не даваха за лошото време.

Хапна „суши“, полято с бутилка японска бира „Кирин“, а после си поръча горещия, лъхащ на риба чай, който поднасят в закусвалните с морска храна.

Когато приключи, навън вече беше тъмно, можеше да се залавя за работа. Не му беше трудно да открие заведението. Местата за игра на комар в Япония са многобройни, стига човек да знае къде да ги търси. На входа му поискаха скъп куверт, може би защото не го познаваха, а може би защото беше „гайжин“ — чужденец.

Вътре го посрещна гъст тютюнев дим, пропит с миризмата на мъжка пот и, поне от страна на губещите — на страх…

Играчите бяха коленичили около ниска дървена маса, излъскана до блясък от лактите им. В тази поза приличаха на някакви странни богомолци. Повечето бяха бизнесмени на средна възраст, облечени в тъмни костюми и бели ризи. Атмосферата беше тежка и задушна, но никой не забелязваше това.

Хората, които въртяха играта, бяха голи до кръста, мускулите им потръпваха като живи под разноцветните татуировки „иризуми“. Джейк се пребори с лошото си предчувствие, намери свободно място край масата и започна да играе. Залагаше предпазливо и след час установи, че е спечелил малка сума пари.

После, според категоричното становище на играчите край себе си, той се оказа заразен от комарджийския вирус. Решен да увеличи скромната си печалба, започна да залага големи суми, благоразумието го напусна. В рамките на следващите три часа изгуби всичките си пари, но все още не беше готов да се оттегли.

Надигна се с леко олюляване, отстрани се от масата и прошепна нещо в ухото на една от келнерките. Тя остави подноса с горещо саке и му посочи вратата зад дебела завеса в дъното на помещението.

Саракинът[2] се намираше на три пресечки от игралната зала, луминесцентната светлина от прозорците на офиса хвърляше отблясъци по мокрия асфалт. Беше огромен мъж. Тлъстините се диплеха на няколко пласта под гушата му, очите се губеха сред подпухналото широко лице. Малките пухкави пръстчета потупваха нервно по огромното шкембе.

— Какво обичате? — попита на английски той.

— Имам нужда от заем — отвърна на японски Джейк.

От устата на саракина, чието име беше Фуджикима, се откъсна тежка въздишка, малките кафяви очички подозрително проблеснаха:

— Какви гаранции предлагате?

— Имам много пари в банката — излъга Джейк и на лицето му се появи извинителна усмивка: — Но сам разбирате, че в този час на нощта не мога да се ползвам от тях. В същото време съм сигурен, че късметът ми ще се обърне… Просто го усещам!

— Аха, комарджия — усмихна се Фуджикима. — Имам слабост към комарджиите — усмивката изведнъж се стопи: — Носите ли си чековата книжка?

— За съжаление, не.

— Хм… Тук ли живеете? Имате ли постоянен адрес? Работа?

— Идвам тук четири-пет пъти в годината — отвърна Джейк. — Затова и си открих сметка…

— В коя банка?

Джейк назова едно име.

— Рискована работа — поклати глава лихварят. — Нямате нищо, което да прилича на залог. Мисля, че няма да е разумно, ако…

— Имам паспорт — сети се Джейк и бръкна във вътрешния джоб на сакото си. Остави го на износената масичка пред дебелия, после взе един молив и надраска няколко думи върху лист хартия: — Това е адресът ми. Обещавам, че утре сутринта точно в десет ще бъда тук с парите.

Огромният японец сведе очи към паспорта и адреса.

— Вижте какво — умолително го погледна Джейк. — Не мога да мръдна никъде без този паспорт! Нали казахте, че имате слабост към комарджиите?

— Лихвата ще бъде висока — предупреди го Фуджикима.

— Разбирам.

Огромната подпухнала лапа покри паспорта и го смъкна от масичката.

— Утре, точно в десет сутринта! — малките очички се впиха в лицето на Джейк: — Колко пари искате?

Десет минути по-късно Джейк отново беше край игралната маса. Околните отбелязаха, че известно време се сдържаше и правеше разумни залози. После отново се увлече и започна да залага на числата на печелившия играч. За броени минути изгуби всичко, което беше взел на заем от саракина. Ветераните край него забелязаха как пребледня и започнаха да си шушукат. Крупиетата издадоха кратки повелителни звуци и им напомниха къде се намират. Клюките бяха прекратени.

Играта започна отново, повечето от присъстващите бързо забравиха за Джейк.

Но Фуджикима не го забрави. В единадесет и четвърт на следващата сутрин Джейк все още го нямаше и дебелият лихвар набра един номер, който помнеше наизуст. Когато отсреща вдигнаха, той поиска да го свържат с Микио Комото. Човекът с това име беше работодател на Фуджикима, в същото време и собственик на игралния дом, в който Джейк изгуби парите си.

Микио Комото беше шеф на Якудза, известен със своята безкомпромисност и авторитет. Същото важеше и за дебелия саракин. Двама души бяха моментално изпратени в хотела на Джейк.

А самият Джейк беше безцеремонно изтръгнат от тежкия сън и се озова с притиснат до слепоочието автоматичен пистолет, снабден с дълъг заглушител.

— Ставай! — гърлено излая едната от горилите. — Веднага!

Пътят, по който не биваше да поема… Но вече беше стъпил на него и връщане назад нямаше.

Агенцията поддържаше няколко доста големи имота в щата Вирджиния. Част от тях бяха полигони, на които се провеждаха бойни учения, а други се използваха за тъй наречената възстановителна ориентация — места, на които агентите се възстановяваха от преживени несполуки по време на операции. Те варираха в широкия диапазон на медицината — от психически шок до схващане на гърба…

„Кинотеатърът“, където държаха непокорните неприятели, много приличаше на бутафорно ранчо. Шестдесетте акра на имението бяха оформени и в каубойски стил. Имаше конюшни, два полигона за английска обездка с дървени препятствия плюс мрежа от извити пътечки из околните хълмове, пригодени за конни походи от американски тип.

При наличието на всички тези конски декори човек лесно би пропуснал да забележи ниската, лишена от прозорци бетонна сграда, вкопана като бункер в основата на хълма, дал името си на цялото имение.

Но докато извеждаше кафявия си жребец от конюшнята, Джерард Столингс гледаше именно тази грозна постройка. „Кинотеатърът“ винаги му напомняше за тъмната страна на професията. Той се стряскаше от вида му, но едновременно с това изпитваше сигурност. Защото бетонната сграда беше истински символ на могъщата Агенция, доказателство, че доброто побеждава злото. И Столингс се чувстваше добре.

Допреди няколко, месеца си почиваше единствено с помощта на ездата. Беше се пристрастил към нея в Тексас, още като дете. Яздеше по-добре, отколкото караше кола, а по всеобщо мнение той беше от хората, които се справят великолепно с автомобили от всякакъв тип, независимо дали са направени на ръка или от роботи…

По някое време Ундерман започна да го учи да работи с компютър. В началото Столингс се опита да се измъкне просто защото не обичаше нищо, което не се вършеше навън, под открито небе. Но Ундерман беше упорит. Най-силният му аргумент беше, че Столингс ще учетвори капацитета си за решаване на проблемите, в случай че съумее да прехвърли част от техническите подробности на компютъра. Прибегна до една-две лични демонстрации и Столингс беше заинтригуван. Сега вече ползваше умната машина като интелектуална играчка и нерядко успяваше да открие свой оригинален подход към на пръв поглед нерешими проблеми.

Въпреки това беше твърдо решен да не се лишава от своите коне и по тази причина всеки път, когато Роджър Донован имаше нужда от контакт с агента, той трябваше да отива с колата си до „Кинотеатъра“, да се подписва срещу получаването на някой кротък жребец и да тръгне на продължителна разходка със Столингс.

Върху конския гръб Донован не се чувстваше комфортно. Като дете не беше си играл с коне, а като възрастен просто се страхуваше от едрите животни, които лесно биха могли да го метнат някъде сред дълбоката трева.

Въпреки това предпочиташе да работи по този начин, вместо да вика Столингс с помощта на пейджъра си. Отлично знаеше, че това допълнително би вложило и без това недоброто мнение на Столингс за него, че би се превърнал в последен страхливец в очите му. Защото агент Столингс беше твърдо убеден, че истинският мъж трябва да язди, при това отлично…

Откри го изтегнат под един вековен дъб, покрил лице с широкополата каубойска шапка. Изглежда спеше, без да го е грижа за незавързания кон, който доволно хрупаше сочната трева край дървото.

Донован реши да се възползва от момента и да слезе от гърба на жребеца. За него това винаги означаваше едно позорно плъзгане към земята — така, както — го правят най-неопитните ездачи. Хвана юздата на коня си и тръгна към жребеца на Столингс. Хвана и неговата, после реши да завърже и двете животни за някой от ниско надвисналите клони.

— Не го прави — обади се, без да помръдва Столингс. — Той не обича, да го връзват — повдигна шапката си и впи очи в лицето на Донован: — Защо не се разхождаш сам?

Донован пусна юздите на жребеца му. Не знаеше какво да прави и потупа задницата на своя. Конят се стресна, изпръхтя и рязко извъртя глава. Донован се люшна и отстъпи крачка назад.

— Конят ти винаги трябва да знае къде се намираш — обади се Столингс и бавно стана на крака. — Зрението им е различно от нашето. Ако не запомниш това, някой ден ще получиш здрав ритник в задника. Него вече едва ли ще забравиш, особено ако се наложи да останеш в болницата за месец-два с пукнат таз…

Донован неволно се отдръпна от жребеца. При мисълта, че отново ще трябва да го язди, душата му се сви от страх.

— Заминаваш — обяви той, доволен да промени темата.

— Къде?

— В Токио.

— Япония, значи? — изплю се в тревата Столингс. — Е, вече шест години не съм бил там. Значи е крайно време да поупражня познанията си по езика… — излезе на слънце, бръкна в джоба си и пъхна бучка захар в устата на жребеца. Конят вдигна глава и изцвили, после меките му ноздри пробягаха по дланта на Столингс. — Какъв е проблемът?

— Мариана, жената на Джейк Мейрък.

Столингс се закова на място. Жребецът продължаваше да го побутва с муцуна, вероятно за още захар. Но той не му обърна внимание.

— Я по-подробно — изръмжа. — Говорим за човек на Агенцията.

— Знам, че не е приятно — въздъхна Донован. — Решението взе Стареца. В онази нощ са й позвънили от къщата за „О-хенро“…

— Ничиреншу?

Донован сви рамене.

— Самият Мейрък е признал пред Дейвид Ох, че жена му няма никакви познати в Токио. Можеш да се досетиш какво означава подобен телефонен разговор.

— Още нищо не е доказано.

Донован успя да улови колебанието на Столингс.

— Ситуацията е прекалено опасна, за да рискуваме. Помниш айсберга, за който говореше Стареца, нали? Той е стигнал до заключението, че всичко е истинско. Компютрите твърдят същото. Мариана Мейрък трябва да бъде ликвидирана.

— Ако сме изложени на опасност от нападение, трябва да тръгвам — изръмжа Столингс и се метна върху гърба на жребеца. Животното затанцува под тежестта му, ноздрите му възбудено се разшириха. Дори Донован, който нищо не разбираше от коне, призна пред себе си, че това е един наистина великолепен екземпляр.

— При пътните агенти ще намериш инструкциите, заедно с всичко останало: паспорт, виза, валута, спомагателни документи.

— Кой съм тоя път? — полюбопитства Столингс.

— Разкарай тая каубойска шапка — посъветва го Донован. — Няма да ти отива…

Генерал Воркута не харесваше факта, че Москва е един чисто сухоземен град. Беше родена в кипящото от оживление черноморско пристанище Одеса. Баща й беше капитан на флотилия от шестнадесет рибарски кораба, към които бяха прикрепени още четири, използвани от КГБ за това, което там наричаха „външна сигурност“. На практика те имаха единствената задача да шпионират черноморските съседи на Русия — Румъния, България и Турция.

Комитетът за държавна сигурност влезе в контакт с Никита Макарович Воркута веднага след като подчинените му кораби бяха увеличени от осем на шестнадесет. В началото той лично се занимаваше с обучението на агентите на КГБ, които трябваше да действат като истински рибари. После просто се съветваха с него. Строго погледнато, той не беше част от Държавна сигурност, но го третираха като такъв. Тоест — вярваха му. Но това беше лично негово мнение, тъй като отношенията им почиваха на по-друга основа. КГБ просто държеше дъщеря му.

След всичко това едва ли беше изненадващо, че тя обича да идва на тази дача. Беше близо до вода, макар и не точно в Одеса. Леката постройка с тъмносин покрив се намираше в Ялта, на полуостров Крим, който се виеше като змия във водите на Черно море. Фактът, че оттук разстоянието до Букурещ, Истанбул и Ростов беше приблизително еднакво, я караше да се чувства в центъра на света. Това вероятно се дължеше на детството й. В сравнение с Москва това място беше тихо и изолирано, тя изпитваше истинско удоволствие от слънцето и соления въздух.

Но тази сутрин беше различно. Когато слезе от черната лимузина ЗИЛ, която я доведе от военното летище на Одеса, генерал Воркута прокле променливия кримски климат. Валеше силен дъжд, небето беше сиво и прихлупено, къщите и дърветата чезнеха във влажния сумрак. Всичко в дачата лепнеше от влага, въздухът беше неприятно тежък.

Воркута нареди да се отворят прозорците и да се включи отоплението. Надяваше се така да прогони нает от пронизващата влага. После излезе на широката веранда, която гледаше към морето.

Вятърът и дъждът плющяха върху оловната вода, която почти напълно се сливаше с небето. Насочи поглед на юг, там, където на около триста морски мили започваха турските териториални води. Самотен гларус пореше въздуха високо над морето, сякаш неуязвим за природните стихии. От извития му клюн се откъсна остър крясък, тялото му започна да пикира към оловните вълни. Пенестият гребен на висока вълна понечи да го близне, птицата нададе още един крясък набра височина. Генерал Воркута я проследи с поглед, докато изчезне, сигурна, че забеляза потръпването й при контакта с хладната вода.

— Другарю генерал.

— Да — обърна се Даниела Воркута. В центъра на просторната дневна стоеше генерал Карпов. Носеше кафяво-червената си униформа — задължително облекло, когато беше извън сградата на: площад „Дзержински“ №2. Изглеждаше силен и уверен в себе си, от цялата му фигура се излъчваше магнетично привличане. В този момент й заприлича на Юри Лантин, изпълнил кабинета й преди няколко дни по съвсем същия начин…

— Приятно ми е да те видя тук, Данушка — усмихна се той. Протегна ръце и тя покорно се приближи. Устните му се впиха в нейните, телата им се сляха.

През 1971 година Даниела работеше в Отдел С — едно от най-големите подразделения на Първа главна дирекция. Там отговаряше за вербуването, подготовката и разпределението на агентите, които трябваше да бъдат внедрени в различни страни на света. Преките й задължения бяха свързани с „Прилепите“ — легендарния интелектуален център на КГБ, осигуряващ достоверни легенди за всички агенти на Комитета.

През същата година избяга Олег Лялин — висш функционер на Отдел В, където се планираха саботажни акции и убийства. Малко преди това подразделението беше погълнато от Отдел С.

Лялин се появи в Лондон с информация за най-мръсните операции на КГБ и това беше тежък удар за организацията. Около два месеца по-късно Даниела откри няколко любопитни подробности в досието на беглеца и започна да го преглежда с удвоено внимание.

Може би успя да открие почти незабележимите несъответствия единствено защото беше преминала пълна подготовка сред „Прилепите“ и умът й умееше да се концентрира върху сложната мрежа от лъжи и интриги. След три седмици напрегната работа заключението й беше готово. Грабна набъбналата си папка и я занесе на генерал Карпов, който по онова време беше началник на Отдел С.

Реакцията му беше бърза и решителна.

Разкритията на Даниела недвусмислено доказваха, че през последните две години Лялин е бил британски агент.

Отдел С бе залят от високата вълна на съветска ксенофобия. Високопоставени офицери от бившия Отдел В бяха подложени на интензивни разпити под същите лампи в кабинетите си, където довчера сами бяха разпитвали чуждите агенти. Онези от тях, които не бяха екзекутирани веднага, бяха понижени в обикновени инструктори и изпратени в Школата за външно разузнаване.

Другарят Карпов искаше да бъде сигурен, че от бившия Отдел В не е останало нищо и усилията му бяха възнаградени. За заслуги пред партията и държавата той получи още една звезда на пагона и длъжността началник на Първа главна дирекция.

Карпов обра всичките лаври по разкритието на Лялин и това беше естествено. Но той не забрави кой му предостави необходимата информация. Веднага след като встъпи в новата си длъжност, той изтегли полковник Воркута и я назначи в новосъздадения Отдел 8, който трябваше да поеме функциите на стария Отдел В.

Все пак мотивировката на Карпов не се дължеше единствено на благодарността, нито пък на безспорните качества на Воркута. Започна да копнее по нея в момента, в който му я бяха представили, още преди години. Тогава тя беше едва деветнадесетгодишна и работеше като чиновничка в Отдела за активни мероприятия. Младостта обаче не й попречи да създаде няколко наистина великолепни кода, които в общи линии се използваха и до днес.

Беше го заслепила с гъстата си руса коса, хладните сиви очи и меките, подканящи устни. До този момент Карпов не беше изневерявал на жена си, с която живееше близо тридесет години. Но тези години се стопиха и изчезнаха в момента, в който зърна Даниел Воркута. Човек на кариерата, генерал Карпов никога не би отстъпил единствено пред натиска на страстта. Негов върховен господар беше амбицията, затова можеше да си позволи тази жена само ако я превърне в част от кариерата си.

Периодично се интересуваше от работата на Даниела, получи подробен доклад за първата й европейска обиколка, целяща набирането на нови агенти. Бързо установи, че момичето притежава достатъчно талант и благоразумие да се издига и само, но все пак се обаждаше тук и там, за да осигури безпрепятствения й ход нагоре по служебната стълбица. След шест месец уреди да я върнат у дома. Не му беше приятно да е толкова далеч. Липсваше му не само жената, но и уникалните й способности да отделя семето от плявата да поддържа отдела си в отлична форма. Тя беше истински боец и той й се възхищаваше. В известен смисъл я изграждаше по свой образ и подобие, но нито тя нито той си даваха сметка за това, което беше най-странното…

Разкритията на Даниела по аферата Лялин му позволиха да действа открито за нейното повишение. Назначи я за заместник на човека, който оглави новия Отдел 8, и това, по негово дълбоко убеждение, беше най-добрият възможен ход. Просто защото не вярваше на този човек и подозираше, че няма да се справи със задачите.

В рамките на година и половина полковник Воркута вече беше готова да оглави Отдел 8, точно според желанието на Карпов. Беше доказала своите качества не само пред него, но и пред всички, които вземаха решения в сложната бюрократична мрежа на КГБ. Да не говорим за факта, че на този пост тя щеше да бъде изключително полезна лично за Карпов. Той умишлено я държеше настрана от вниманието на кадровиците в Политбюро, които лесно можеха да провалят кариерата на всеки.

Просто една сутрин вдигна телефона и й предложи началническия пост на Отдел 8. Не пропусна да й подхвърли, че това е само началото. Но ако…

Генералът внимателно беше подбрал момента. Сега вече можеше да я има и удоволствието щеше да бъде двойно. Просто защото ще съчетае полезното с приятното… Беше твърдо решен да се възползва максимално и от двете.

Но Даниела отказа.

Това само го амбицира. Колкото по-категорична беше тя, толкова по-разпален ставаше Карпов. Очите му лакомо поглъщаха пухкавите устни и хладните сиви очи, струваше му се, че пред него стои великолепна расова кобила, която трябва да бъде укротена. С известно учудване откри, че никога в живота си не беше изпитвал толкова силно желание за каквото и да било. Когато тя напускаше кабинета му, той просто не беше в състояние да работи, мислеше за нея и нищо друго не го интересуваше. За човек с неговия ранг това можеше да бъде фатално.

Трябва да я имам, повтаряше си той. Трябва!

Разбира се, би могъл да използва авторитета си и просто да й заповяда исканата близост. Но усещаше, че подобен акт твърде скоро би го отвратил както от себе си, така и от покорството на жената. Даваше си сметка, че Даниела означава много повече и не бива да я подлага на никакъв натиск. Мечтаеше сама да кажа „да“ на неговия копнеж за близост.

В онзи решаващ ден той анулира всичките си срещи, изиска досието й от архивата и се прибра у дома. Жена му беше заминала при сестра си в Рига и нямаше да я има две седмици. Жилището беше изцяло на негово разположение.

Направи си питие, взе чашата и се насочи към малкия, но удобен домашен кабинет. Настани се в дълбоко кожено кресло и отвори папката. След три часа и още две питиета стигна до най-вероятното решение на проблема.

Даниела беше родена и израсла в Одеса. А дачата й на морето беше сравнително близо. Завръщане у дома, ето какво й трябва, помисли си той.

Самата Даниела беше напълно готова да легне с генерал Карпов, но чакаше подходящия момент. Намираше го за изключително привлекателен мъж, изпитваше страхопочитание както от външния му вид, така и от огромната власт, с която разполагаше. Но от баща си знаеше, че човек не трябва да се разделя лесно със стоката, която е търсена от другите. По тази причина набеляза Карпов за основен купувач, но чакаше достатъчно висока цена. Би трябвало да е сляпа и глуха, за да не забележи страстта в очите му.

Това й харесваше, при това повече, отколкото беше склонна да признае. Тя също имаше изразени амбиции за кариера, добре знаеше как дисциплината на дух и съзнание се стопява в пламъците на страстта. Когато мастиленосините очи на Карпов се плъзгаха по тялото й, тя потръпваше от напрежение и очакване. Мисълта, че този мъж с огромна власт в Русия и извън нейните граници изгаря от страст по нея, я караше да изпитва нещо като световъртеж.

— Одеса — скъпернически отрони той в един петъчен следобед. — Отдавна не съм усещал аромата на морето…

Даниела вътрешно се усмихна на увертюрата, после каза:

— От моята дача се разкрива прекрасна гледка към морето, но за съжаление рядко имам възможност да й се наслаждавам…

— Какво ще кажеш за предстоящите почивни дни? — подхвърли небрежно Карпов, сякаш тази мисъл му беше хрумнала току-що.

— За съжаление съм претрупана с работа — въздъхна Даниела.

— Можеш да поработиш и там — отвърна той.

Даниела се засмя:

— Означава ли това, че ме каниш на почивка в моята дача?

Несигурен относно личните й предпочитания, Карпов остана сериозен.

— Толкова ревизионистично ли ти се струва? — попита той и с това предизвика нов изблик на смях.

В неделя сутринта Карпов й предложи Отдел 8. Но Даниела искаше КВР и генералски чин. Открито му каза, че няма да приеме нищо друго.

Оказа се обаче, че изобщо не е необходимо да се стига до компромиси. По време на дългата си кариера в органите на сигурността Карпов беше получавал стотици женски предложения, десетки бяха хитрушите, които бяха готови да вдигнат крака само срещу съответни услуги от негова страна. Но с Даниела беше коренно различно. Винаги се беше считал за добър в леглото. Жена му никога не беше имала претенции в това отношение. Също и момичетата в младостта му.

Но Даниела му показа колко много още има да учи, преди да стигне до изкуството на любовта. Не изпитваше срам от този факт, а по-скоро нещо като страхопочитание. Сякаш го беше завела за ръчичка до позната врата, но зад нея се беше оказала една напълно различна вселена. Удоволствието, което изпитваше с нея, беше наистина безгранично. А на даден етап тя му показа как да направи същото и за нейното удоволствие.

Впоследствие той й даде всичко, което беше поискала. Направи го с радост, с дълбоката увереност, че е извадил невероятен късмет. Тя беше брилянтна на новия си пост, още по-брилянтна в леглото. Карпов беше на седмото небе.

После беше одобрен планът му за операция „Лунен камък“ и това автоматически постави в негово подчинение някои подразделения на ГРУ. Тук приносът на Юри Лантин се оказа решаващ, защото в Политбюро се чуваше неговата дума. Двамата започнаха да работят в тясно сътрудничество, тъй като Лантин имаше силно влияние в ГРУ и лично разчисти пътя на Карпов към ключовите елементи на операция „Лунен камък“.

— Другарю генерал — прошепна отново Карпов, дъхът му се смеси с въздуха, който излизаше от устата на усмихнатата Даниела. Беше му забавно да има свои тайни от Лантин, това беше главната причина да го заведе в кабинета на Даниела. Такъв беше характерът му — просто имаше нужда от притворство, от двойни игри… Затова я наричаше „другарю генерал“, докато вътре в душата му тя беше „Данушка“ и нищо друго… Той и тя знаеха всичко, докато могъщият Юри Лантин тънеше в неведение! По този начин Карпов имаше чувството, че може да се противопоставя на огромната му власт…

Завъртя я около себе си и надникна в сивите й очи. Пясъчнорусата коса беше стегната на кок, разкривайки съвършената форма на бледите й скули, решително вирнатата брадичка. Не носеше обици, макар ушите й да бяха продупчени.

— Вече познаваш и втората част от „Лунен камък“ — съобщи й той. — За малко не получих удар при първата ти среща с него, другарю генерал.

Даниела не изглеждаше в много добро настроение.

— „Лунен камък“ е едно, а Ничиреншу — съвсем друго — изтъкна тя. — Какво общо има Юри Лантин с КВР?

Карпов се засмя и разклати главата й.

— Юри Лантин има нещо общо с всички подразделения, на службата — отвърна той.

— Но ти си началник на Първа главна дирекция — изгледа го тя.

— Скъпа Данушка, сигурно разбираш, че има хора и над Първа главна… Забрави ли какво ти казах? Службата е един затворен свят, но само до определени граници. Най-важното нещо за човек като теб е да знае тези граници…

Тя се освободи от ръцете му и отправи поглед към морските вълни. Изпита чувството, че зад рамото й наднича чужд и непознат човек, тялото й неволно, потръпна.

Карпов се притисна в гърба й.

— Какво има? — попита той. — Какви са тези черни мисли толкова далеч от Москва?

— От Москва може би, но не и от ЦК — отвърна тя.

— Такава ли била работата? — извъртя я към себе си той. — Лантин ли те безпокои? Но той винаги е бил там, Данушка! Не е ли по-добре да знаеш предварително за присъствието му?

— Не желая да се мотае между моите оперативни работници.

— Но Ничиреншу принадлежи на цяла Русия, мила моя. Неговите умения и слава са твърде големи, за да го пазиш в тайна. Нима не виждаш, че вече се е превърнал в знаменитост в службата, пък и извън нея? Защо според теб Лантин е прочел доклада ми за операция „Лунен камък“, вместо да го прехвърли на подчинените си? Защото е запомнил името ми именно от Ничиреншу, за чиято дейност изпращам ежемесечни рапорти.

— Оперативните работници не трябва да се превръщат в знаменитости — държеше на своето Даниела. — Или поне не моите…

— Ще трябва да се примириш — въздъхна Карпов. — Така, както ще трябва да се примириш със съществуването на Юри Лантин… — ръцете му се повдигнаха, дланите му обхванаха гърдите й. Започна леко да ги мачка, не след дълго зърната им възбудено щръкнаха. Тя обичаше да й масажират гърдите. Отметна глава, гъстата й коса се разпиля върху рамото му. Езикът на Карпов докосна шията й и бавно тръгна към трапчинката на рамото.

— Не искам да говорим повече за него — дрезгаво промърмори той.

— За кого? — замаяно прошепна Даниела.

Той разкопча блузката и измъкна гърдите й. Пръстите му ритмично започнаха да мачкат зърната, не след дълго от устата й се разнесоха възбудени стенания.

Той се отпусна на колене, а Даниела вдигна полата си. Дланите му погалиха гладката повърхност на копринените чорапи, устните му потърсиха голите местенца над тях. Палецът му започна да гали растителността между краката й, това стана повод за ново, още по-възбудено стенание. Бедрата й инстинктивно се издадоха напред, той хвана ластика на бикините й и рязко ги смъкна към коленете.

Главата му се повдигна, устните му докоснаха пламналата й женственост. Даниела изохка. Отначало усещаше само горещия му дъх, после сетивата й се възпламениха от докосването на езика му, който внимателно проникваше в нея, разтваряйки я като чашката на нежно цвете. В момента, в който стигна до горещото дъно на тази чашка, тя вече беше толкова възбудена, че цялата овлажня.

Пръстите й стиснаха гъстата му коса, неволно притискайки главата му към себе си. Удоволствието изпълни вените и мускулите на цялото й тяло, плътта й пламна. Бедрата й се разтресоха, мускулите в долната част на корема й спазматично потръпнаха от приближаващия се оргазъм. Дишането й стана накъсано, ноздрите й се разшириха, удоволствието рязко нарасна…

— О, да… — промърмори унесено тя. — Да, да!…

Имаше чувството, че вътрешностите й са обхванати от пожар. Не можеше да се сдържа повече и пръстите й бавно се насочиха към епицентъра на огромната наслада. Ето, докосва го…

Езикът на Карпов прогони пръстите й оттам, от устата й се изтръгна дрезгав вик. Миг по-късно нежната роза на възбудата й потъна в устата му, тя изпита чувството, че е засмукана от могъщ тайфун. Влажното докосване беше прекомерно за огромната й възбуда. Нов вик и тялото й се разтърси от контракции, бедрата й се притиснаха в лицето му с огромна сила…

Смъкна се към пода, ръката й потъна под колана на панталона му. Беше възбуден до крайност, твърд като стомана. Пръстите й се увиха около него, цялото му тяло се разтърси. Тя докосна тестисите, после плъзна длан по дължината на члена му. Той предупредително потръпна, когато докосна главичката, някъде отстрани до слуха й долетя възбуденото му стенание.

Разбра, че трябва да действа бързо и измъкна главичката навън. Устните й нежно я обвиха, точно навреме. Тялото му се изви като дъга, горещата сперма напълни устата и гърлото й, езикът й стана още по-плъзгав и по-усърден в своята работа…

После тя несъзнателно го прегърна.

— Недей! — изръмжа Карпов и рязко отвори: очи. — Знаеш, че не понасям капаните!

Как е възможно да възприема нежната ми прегръдка като капан, безмълвно се запита Даниела, отдръпна ръце и се загледа в лицето на задрямалия Карпов. Стана й тъжно. За любовта, за неповторимата нежност, която не беше изпитвала от времето на майчините целувки.

Карпов започна да хърка и тя се надигна. Очите й се отправиха към безбрежната шир на Черно море, но красивата гледка й се стори покрита с пепел.

Може би започвам да се уморявам от него, въздъхна Даниела. А може би всичко се дължеше на тежестта на „Медея“, на острието на бръснача, върху който играеше опасната си игра.

Обърна се и влезе в кабинета си. Отпусна се до ниската каменна масичка, която беше внесла нелегално преди няколко години от Пекин, точно в началото на „Медея“… Повърхността на масичката беше разчертана за играта „уей ки“. Ръката й се протегна към кутията с пуловете, един черен камък легна на първото от важните кръстовища. Смени мислено позициите и започна да търси подходящ ход за белите. Но бойната игра беше доста сложна, човек трудно можеше да очертава стратегията на двете страни едновременно. Играейки за двама, тя така и не беше успяла да довърши нито една игра… Разположението на фигурите пред очите й беше започнато още преди три години.

По тялото й пробяга хладна тръпка. Лантин. Видя го ясно в съзнанието си, облегнат небрежно на стената в кабинета й. Неволно се запита какво се крие зад будните му очи. Ако действително е в течение на всичко, което става в службата, той несъмнено ще открие и съществуването на „Медея“. Даниела обаче знаеше, че това не бива да се случи…

Напълни шепата си с камъчета и замислено ги разклати. Отметна глава назад и затвори очи. Сексът имаше интересен ефект върху нея и обикновено я караше да се концентрира до крайност. Какво да се прави с Лантин? Той трябва да бъде неутрализиран, на всяка цена! Абсолютната му власт превръщаше това в сериозен проблем. Но Даниела знаеше, че всички проблеми се решават, човек просто трябва да открие ключа към тях.

Ще трябва да постъпи така, както някога я беше съветвал баща й. Силата на врага обикновено се опознава по-бързо и по-лесно от слабостта му, казваше той. Ако времето ти е малко, няма да успееш да откриеш слабостите му, затова е по-добре да опознаеш силата му, а след това да потърсиш начин да я използваш срещу него. Сивата мътилка над морето започна да се разкъсва, тук-там се появиха късчета синьо небе. Облаците бягаха като подгонени към хоризонта.

Очите на Даниела рязко се разтвориха, погледът й се спря върху разчертаната дъска. Дали открих верния отговор, запита се тя. Вдигна ръка и направи последния ход на белите. Вече беше ясно, че печелят черните. Играта най-сетне беше свършила.

Но заедно с това започваше нова.

Минутите бавно се точеха. Джейк използваше времето, за да направи дишането си по-дълбоко и по-бавно. Вглъби се в себе си, всичките му сетива се концентрираха в една точка, разположена ниско долу в корема. Така го беше учил Фо Саан. В подобно състояние човек вижда повече неща около себе си, може да реагира по-точно и по-бързо… Това беше състоянието, което Джейк се стремеше да поддържа по време на всички опасни ситуации.

Сега се намираше в една от тях. Двамата якудза го натикаха в колата си и го поведоха на северозапад, дълбоко в лабиринта на Тошима-ку. Прекосиха гъмжилото на Икебукуро, вдясно от което се издигаше грамадата на университета Рикио. След около километър и половина минаха под Ямате-дори и се насочиха към Канаме-чо.

Къщите станаха по-просторни и видимо по-скъпи. Появиха се зелени морави, високи бамбукови огради, каменни порти. Малко преди да стигнат до университетското игрище за бейзбол, свиха наляво и скоро се озоваха пред железен портал, от двете страни на който се издигаше четириметрова ограда. Над заострените шишове в горната й част надничаха японски кедри и стройни кленове. Всички бяха стари, но отдалеч личеше, че за тях се полагат специални грижи.

Успя за миг да зърне къщата, после всичко се скри зад гъста зеленина. Слязоха от колата и тръгнаха по пътека, застлана с обли камъчета. Минаха край три остри скали, подбрани в подходящи размери и положени в дъното на зелена морава.

Набутаха го в къщата забързано, сякаш закъсняваше за важна среща. Коридорът беше тесен, облепен в сиви и бели тапети. Преминаха покрай няколко фузуми от оризова хартия, но всички бяха затворени.

Пред прага на една стая в дъното го принудиха да се събуе. Прекрачи прага и установи, че се намира в помещение с шест татамита. Стените бяха боядисани в традиционния цвят на изпечена глина, таванът беше покрит с тънки кедрови дъсчици. На стената вдясно имаше „токонома“ — ритуална ниша. Средата й беше запълнена с леко издигната платформа, върху която беше поставена изящна керамична ваза с една-единствена свежа лилия. Зад нея беше окачен традиционният плакат от зебло, на който с калиграфски шрифт пишеше:

Където плющят генералските знамена, там е неговата армия; където сочи генералът, натам напредва тя. А когато генералът наказва за престъпления, армията се подчинява. Така се печелят сраженията.

Джейк неволно се запита дали ще се срещне с генерала.

Вляво се отвори врата от оризова хартия, в стаята влезе единият от онези, които го бяха прибрали от хотела. Задържа вратата отворена и зад него се появи още един мъж. Крачеше енергично, от фигурата му лъхаше авторитет. Застана пред Джейк с леко разкрачени крака, присъстващите изведнъж изпитаха чувството, че се намират в съдебна зала.

Джейк се зае да го изучава. Широки рамене, тесен кръст, издути гърди и бичи врат, над който властвайте кръгла, остригана почти до голо глава. Ушите бяха малки и прилепнали, очите — ярки и блестящи под изненадващо гъстите вежди. Устата беше широка и почти напълно лишена от устни.

Беше облечен в тъмен костюм с европейска кройка, вратовръзка на червени райета и бледорозова риза. Единственото украшение на изисканото облекло беше малка златна игла на ревера. Едва след като мъжът вдигна ръка, Джейк видя и тежкия златен пръстен във форма на дракон върху безименния пръст.

— Името ми е Микио Комото — започна без увертюри мъжът. — Саракинът, от когото сте взел пари на заем, работи за мен. Намирате ме в твърде неподходящ момент, господин Ричардсън. Поначало не разполагам с време за хора като вас — размаха паспорта на Джейк във въздуха и продължи: — Какво да правя с вас? Молите за услуга, а после проявявате невъзпитанието да не се издължите. Вие, комарджиите, всички си приличате. Очите ви винаги са по-големи от стомасите! — тук той прибегна до думичката „хара“, която означаваше както стомах, така и една особена душевна уравновесеност, която е на голяма почит у японците.

Сърцето на Джейк ускори ритъма си. Предположението му се оказа точно и именно това беше човекът, заради когото беше прелетял океана.

— Оябун — промълви той и се поклони дълбоко, според традициите на Якудза. — Ще ми позволите ли да се извиня пред вас и вашия саракин по подобаващ начин?

Микио Комото не отговори нищо и Джейк пристъпи крачка напред. Боецът до вратата се наежи, но оябунът го спря с повелителен жест. Черните му очи бяха забити, в лицето на Джейк, изражението му беше такова, сякаш фиксира гущер върху напечена скала.

Джейк бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади портфейла. Бавно преброи банкнотите, които покриваха не само заема от предишната нощ, но и огромната лихва. После прибави към тях още сто хиляди йени и положи купчината в краката на Комото.

— Съжалявам за неудобството, което ви причиних, оябун — склони глава той. — Надявам се, че ще бъда извинен, а допълнителната сума, която прибавих към дълга си, ще бъде достатъчна компенсация за отнетото време.

Комото направи знак на своя човек да прибере парите, после процеди:

— Тоши-сан, изпрати този „итеки“!

Пусна паспорта на мястото, върху което допреди миг стояха парите, и се обърна да си върви.

— Аз зная кой сте, оябун — обади се Джейк. — И ви моля да поговорим по един важен въпрос.

Комото леко се извърна.

— Нима мислите, че ще ме впечатлите с познанията си по родния ми език? — презрително се усмихна той. — Или пък с това, че познавате част от нашите ритуали? Вие сте „итеки“. Варварин. А аз не разговарям с варвари. Просто вземам парите на онези от тях, които са слаби като вас!

— Оябун, дойдох тук заради Ничиреншу.

— Не познавам никакъв Ничиреншу.

— Кей Кисан беше оябун на Якудза. Вие също. Клановете ви се намират в остро съперничество заради Тошима-ку. Няма ли да е по-добре, ако ме изслушате?

Очите на Микио Комото опасно проблеснаха, Джейк почти физически усети как кипва. Когато проговори отново, гласът му беше толкова леден, че можеше да замрази цялата стая:

— Якудза оправят проблемите помежду си, никога не позволяват на друг да прави това. Може би мислите, че сте много умен заради начина, по който се добрахте до мен, но ще ви кажа, че грешите. Проявихте глупост. В някои особено тежки случаи аз решавам, че парите на варварите са малка награда. И тогава ги убивам! — последното изречение беше изстреляно като куршум, върху лицето му се изписа гняв и презрение: — Тоши-сан, вземи този варварин и го изхвърли оттук заедно с паспорта му! В тази стая има миризма, която не мога да понасям!

Странно пискливият му глас изглеждаше точно толкова висок, колкото да го чува, беше дистанциран и спокоен. Местиха я на няколко пъти, винаги с превръзка на очите. В крайна сметка чувството й за дезориентация стана по-силно от самата тъмнина.

— Къде съм? — запита Мариана. За разлика от Джейк тя не говореше японски и използваше един от кантонските диалекти.

— Нахраниха ли те днес? Сита ли си?

— Да — отвърна тя. — Но нямам апетит.

Отговори й мълчание.

— Чувствам се като плъх в капан — добави.

— Не разбирам…

— Липсва ми светлината…

— Съжалявам.

Пред очите й блесна ярко слънце, тя неволно вдигна длани. Чу го как се отдалечава от вратата, през премрежените си клепачи виждаше единствено част от свивката на ръката си. В главата й се блъскаха безброй въпроси, но тя не искаше да ги задава, без да възстанови напълно способността си да вижда. Беше страшно да се чувства толкова беззащитна.

— Трябва да пазим дълбока тайна — промърмори, Ничиреншу. — Това е причината за разместването и стаите без прозорци. Опасността беше голяма.

— А сега?

— Нищо не се е променило.

Отново настъпи тишина. Какво ли прави той?

— Къде съм? — отново попита тя.

— Това няма значение за теб — долетя равнодушният отговор. — Някъде в Токио.

Усети го по-близо до себе си.

— Започвам да съжалявам, че направих това, което поиска от мен.

— Не разбирам — отвърна той на тромавия си английски. — Жива си, „фу“ е на сигурно място.

— Държиш ме затворена дни наред, в пълен мрак. Сама съм, не ми предлагаш никакви обяснения — в гласа й нямаше враждебност: — Как очакваш да се чувствам?

— Честно казано, не съм мислил за това — отвърна той с искрено объркан тон. — Направих всичко необходимо да ти осигуря закрила срещу враговете.

— Ами ако лъжеш?

— В онази нощ не те излъгах, нали? Видя всичко с очите си. Това е истината.

— Вече не съм сигурна какво е истина и какво лъжа — раздразнено отвърна тя.

— Ще плачеш ли?

Главата й отскочи, гневът почти изчезна.

— Нима мислиш, че ще ти доставя и това удоволствие?

— Струва ми се, че жените правят точно това, когато са в стрес.

Беше облечен в пепелявосив ленен костюм с отлична кройка. Консервативната яка на снежнобялата риза се впиваше във врата му. Гъстата черна коса беше сресана назад и разкриваше широкото чело, чертите на лицето му бяха забележително правилни. Имаше изключителни очи, такива Мариана беше срещала единствено у Джейк. Уплаши се от това, което лениво плуваше в тях, макар че за нищо на света нямаше да го признае. Изглеждаше отлично, фигурата му издаваше сила и гъвкавост. Въпреки страха в душата си, а може би именно заради него, тя усети как нервите й се обтягат.

— Ти си пълен идиот!

После забеляза ръцете му. Ръбовете на дланите му бяха плътно покрити с мазоли, повърхността им беше жълтеникава като слонова кост и положително точно толкова твърда. Те влизаха в рязък контраст с деликатните издължени пръсти, на които можеше да завижда всяка жена.

Ничиреншу я гледаше спокойно.

— Трябва да тръгваме — обади се след известно време.

— Къде? — вдигна очи тя.

— Извън Токио — отвърна той и с това се изчерпаха всичките му обяснения.

Джейк нямаше друг избор, освен да чака. Измина няколко пресечки пеша, после влезе в голям магазин. Купи малко тефтерче и флумастер, после се насочи към близката кръчмичка. Отмести мънистената завеса и се настани на една маса в ъгъла. В съседство двама старци пиеха бира и ожесточено играеха на „го“. Други посетители нямаше, вероятно защото беше времето на следобедното затишие.

Джейк поръча бира „Кирин“ и „шиояки“. Поиска втора бира, когато преполови препържената в сол риба. Старците продължаваха да играят, но ентусиазмът им видимо намаляваше.

Джейк извади бележника и започна да чертае по памет плана на къщата, в която се беше срещнал с Микио Комото. Преди да се отбие в магазина, беше направил пълен кръг около имението и вече имаше груба представа за големината и формата му. За вътрешното разположение на стаите получи допълнителна представа и благодарение на онзи Тоши, който го изведе през главния вход. Нахвърля стаите на хартията и се зае да определя техните функции. След това премина в областта на догадките, опитвайки се да си представи помещенията, които не беше видял.

Задачата беше трудна, но не и невъзможна. Традиционните японски жилища се строят по приблизително еднакъв начин. Най-голямо внимание се обръща на ефективното използване на пространството, тъй като дори и богатите бизнесмени трябва да се съобразяват с маломерните парцели, които могат да закупят. Освен това всяка стая представлява сбор от площта на точен брой татамита и определянето на размерите й не представлява кой знае каква трудност. В тези домове липсват неочакваните извивки и ниши, които човек може да види при капризните европейци. Японците са особено чувствителни по отношение на хармонията и държат на изчистените линии в домовете си. Отчитайки тези обстоятелства, човек може да стигне до конфигурацията на стаите без особени трудности.

Допълнително улеснение за Джейк представляваше фактът, че покоите на Комото бяха в отделно крило на сградата. Там достъпът на жени е забранен, изключение вероятно се прави единствено за чистачката. Именно това крило представляваше интерес за Джейк.

Приключил с чертежа, той замислено го загледа. Неволно си зададе въпроса дали има смисъл всичко това… Ами ако Комото наистина не знае местонахождението на Ничиреншу? Не, едва ли. Той положително притежава някаква информация за врага си…

Няма смисъл да се мисли по този въпрос сега, реши Джейк. Всичко ще се изясни, като му дойде времето. Стана, плати сметката си и хвърли бегъл поглед върху дъската за „го“ на старците. Моментално съзря победните ходове и с въздишка си пожела да се оправя толкова лесно и в реалния живот.

Навън все още беше светло. Продължи разходката си, оглеждайки витрините. Скоро откри магазините, които му трябваха, и направи някои покупки. Приключил с това, той установи, че се намира на крачка от входа на някакво кино. Влезе и търпеливо изгледа модерната версия на филм за опитен в татуировките сенсей, който очевидно намираше за по-лесно дупченето на женската кожа, ако клиентката му е ангажирана със сексуален акт.

Това му напомни за разликата между фантазията и действителността. „Красивите думи са лъжливи, казваше някога Фо Саан. Трябва винаги да си предпазлив по отношение на сладкодумците. Те обикновено са най-големите лъжци.“

„От друга страна, изкуството е истина… На него не му трябва нищо… Бял лист хартия, къс платно… Изкуството се определя единствено от емоциите, които предизвиква у зрителя. То не внушава нищо, то не ласкае никого. То е като океана и небето, като реките и планините. Силата му е в неговата незабележимост…“

Джейк очакваше, че на даден етап Фо Саан ще започне да го учи да борави с четчица и туш, но това не стана. На въпроса, няма ли да се запознае с изкуството като част от специалната си подготовка, старецът отвърна: „То вече е част от нея.“

Доста по-късно Джейк проумя какво е имал предвид. Неусетното попиване на нещата, сливането с тях, известно като „Шам Хай“. „Това е единственият начин да усвоиш нещо наистина добре, сподели един ден Фо Саан. Човек учи с очите и носа си, с ушите и сетивата си. Това е пътят… Спускай се надолу.“

Джейк се подчини. Мъглата беше толкова гъста, че изгуби всякаква ориентация. Босите му крака усещаха промяната на земята, по която стъпваше. Отначало беше суха и напукана, после се появиха тревичка, камъни и накрая пясък. Пясъкът също се променяше — от едър и груб стана ситен и влажен.

С изненада установи, че се намира във водата. Не можеше да разбере как не е подушил морето. После вдигна глава и видя блестящо, сякаш фосфоресциращо сияние. Нямаше небе, нямаше слънце и облаци. Завъртя се и установи, че сушата също е изчезнала. Беше сам сред мъглата.

Повика Фо Саан. Отначало тихо, после с пълен глас, поставил ръце пред устата си. Мъглата погълна звука, за миг изпита чувството, че сънува един от онези кошмари, при които напряга глас, но от устата му не излиза нито звук…

Нагазил до колене във водата, той не усещаше каквото и да било. Лишен от зрение, слух и обоняние, той неволно се концентрира върху докосването. Скоро обаче разбра, че не е в състояние да установи дори на каква дълбочина е нагазил… Осъзна се едва когато водата прехвърли ластика на гащетата му. Как се беше придвижил до тази дълбочина? Нямаше никаква представа. Беше убеден, че не е направил повече от една-две стъпки. Вероятно вълните са ме засмукали, реши той. Но защо не почувствах нищо?

В душата му помръдна паниката. Лишен от подкрепата на сетивата си, той се почувства безпомощен като пеленаче. Направи опит да се успокои с трезви разсъждения, но без обичайните сензори умът му се оказа напълно блокиран. Не можеше да мисли, не знаеше какво да прави.

Паниката го заля, изкрещя с пълно гърло името на Фо Саан.

Изплаши се от ехото на собствения си глас, а още повече от тишината, която последва. Запляска с ръце и крака, опитвайки се да стигне брега. Но мъртвото вълнение отказваше да го пусне. Имаше чувството, че е попаднал на подвижни пясъци.

Океанът се плискаше около гърдите му, не след дълго стигна и шията. Когато солената вода докосна устните му, той се напрегна и нададе неистов вик.

— Не можеш да извлечеш поука от това, което виждат очите ти — прошепна един глас в ухото му. — Защото не му вярваш…

— Фо Саан! — изкрещя Джейк. — Къде си?

— Не можеш да извлечеш поука от това, което чуваш, защото не вярваш на ушите си — продължи гласът.

— Фо Саан, давя се!

— Не можеш да извлечеш поука от това, което предлагат докосването и обонянието, защото не вярваш и на тези сетива.

— Фо Саан!

— Ба-махю. Трябва да усетиш пулса!

Какъв пулс, замаяно се запита Джейк, издухвайки солената вода от носа си. Очите му засмъдяха, тялото му се скри под вълните. Умирам, помисли си той.

— Ба-махю.

Потъна като камък, сякаш някакво незнайно морско чудовище го оплете в пипалата си. Стисна уста и отчаяно зарита с крака. Подводното течение го завъртя, стана тъмно. Ушите му забучаха, дробовете му пламнаха от липсата на кислород. Беше попаднал в чужд и враждебен на живота свят.

На неговия живот…

В този момент усети, че балансира между живота и смъртта. Сякаш висеше между две огромни пространства. Бяха неясни и лишени от физическа форма, присъствието им беше чисто психическо. Светлината и мракът. Успя да установи откъде идва бучащата тишина. Ненавиждаше мрака и му обърна гръб.

Ба-махю.

Не можеше да усети пулса с никое от познатите сетива, те бяха изчезнали. Престана да мисли й започна да чувства. Едва тогава улови леките пулсации. — Приличаше на сребърна река в тъмна нощ. На въжен мост над бездънна пропаст. Тръгна по него, без да мисли, и той го отведе до спасителния бряг.

Напълни гърдите си с въздух, съвзе се и веднага усети присъствието на Фо Саан. Сухо и топло одеяло легна върху раменете му, той с благодарност го уви около премръзналото си тяло.

— Ти намери пулса.

Джейк искаше да отговори, но зъбите му тракаха прекалено силно.

— Сега вече знаеш къде да търсиш истината — добави Фо Саан.

… След като изчака да настъпи нощта, Джейк безшумно се насочи към имението на Микио Комото.

Ако се наложи да проникнеш в чужд дом, не бива да разчиташ на нито едно от сетивата си. Ще прибегнеш до ба-махю и нищо друго…

Пулсът, който Фо Саан го накара да усети с цената на толкова усилия, беше „ки“. Ако човек трябва да опише това състояние, той несъмнено би подчертал, че то е нещо средно между „и“ — волята, и „ки“ — душевната сила.

Фо Саан си беше поставил трудната задача да научи Джейк на „хаоран джи ки“ — душевната сила с неограничена мощ…

Джейк напипа пулса и едва тогава влезе в имението на Микио Комото.

Природата беше на негова страна. Луната беше бледа сянка зад ниските облаци, от които прокапваше дъжд. Старите дървета гостоприемно разперваха клони, подканяйки го да приеме подслона на непрогледния мрак под тях.

Приклекнал сред храсталаците, Джейк уви парче черен плат около носа и устата си, зацапа с кал челото и мястото под очите, накрая събу обувките и чорапите си.

Напрегна слух, но улови само тихия шепот на вятъра сред листата на върбите и японските кедри наоколо. Напусна временното си убежище, прибягвайки до тактиката „сеун-фунг“, на която го беше научил Фо Саан. В буквален превод това означаваше „промъкване с вятъра“. С помощта на „сеун-фунг“ човек не прави тромави опити да пази пълна тишина, които обикновено завършват с неуспех, а просто издава звуци, сходни с тези на вятъра.

По този начин се добра до западната част на къщата. Тук го бяха довели през деня. Крилото на Микио Комото. Подмина задния вход след няколко секунди на колебание. Над него светеше малка, но ярка крушка, проникването беше прекалено опасно.

Продължи напред, покрай ниски, безупречно подрязани храсти. Зад тях видя това, което пропусна в отминалия следобед — малка и изящна вътрешна градина, простираща се по цялата дължина на крилото. В дъното шумолеше строен японски кедър.

Джейк прекоси градината, стъпвайки само на плочките и избягвайки настилката от ситни камъчета. Пътечката свърши при плосък камък, който служеше за стъпало към верандата от кедрово дърво, наречена „енгава“. Джейк се плъзна натам. Стената срещу него се заемаше от широка фузума. До нея имаше малък прозорец, помещението отвъд него беше тъмно. Но съседните прозорци бяха осветени.

Джейк извади малко бурканче течен силикон и сръчно намаза горната и долната част на дървената рамка, използвайки клечица за почистване на уши. После вкара острието на ножчето си между рамката и вратата и бързо откри куката на резето.

Плъзна фузумата настрана, внимателно и леко, само няколко сантиметра. Луната надникна иззад облаците и той се закова на място. Раздвижи се едва когато небесното светило отново се скри.

Промъкна се в стаята и внимателно затвори след себе си. Седна на пода, вдигна крака и старателно избърса босите си стъпала с памучна кърпичка. После нахлузи чисто нов чифт „таби“ — късите чорапи, които японците носят само у дома. Така беше сигурен, че няма да остави никакви отпечатъци.

Включи миниатюрното фенерче във форма на писалка. Спомни си как продавачът в магазина за електроника го предупреди да не изхвърля в боклука изтощената батерия и неволно се усмихна. Хората, родили и утвърдили електронната миниатюризация, ставаха все по-загрижени за опазването на околната среда. — Насочи тънкия, но ярък лъч към стените и бързо го изгаси. Тук нямаше нищо за него, пък и не беше очаквал да има… Ще трябва да проникне в хола.

Безшумно прекоси татамите на пода, спря до вратата и дълбоко пое дъх. Съсредоточи се, успокои пулса си и дръпна екрана от оризова хартия настрана.

Озова се срещу дребен японец, чието лице беше сбръчкано като сушена ябълка. Очите му се разшириха от изненада, устните ги последваха в безгласна имитация. Понечи да каже нещо, но Джейк го сграбчи за предната част на дрехата и бързо го дръпна в тъмната стая.

Предпочете да използва палеца си, далеч по-ефективен от сгъваемия многоцелеви нож, който лежеше в джоба му. Светкавично напипа сънната артерия на сбръчкания човечец и я притисна. Очите на японеца се опулиха.

— Име? — просъска Джейк и леко отслаби натиска на палеца си.

— Ка… Кашикаши…

— Архивите.

— Аз не… Ох!…

Палецът потъна дълбоко в гърлото му и натискът продължи точно толкова, колкото трябва.

— Архивите! — повтори Джейк. Кашикаши енергично закима с несъразмерната си глава, лицето му беше разкривено от болка.

— Заведи ме!

Излязоха в коридора, тъмен и безлюден. Времето за делови разговори в този дом отдавна беше отминало, такива разговори можеха да се водят само при извънредни обстоятелства. Джейк не беше сигурен дали Комото изобщо си е у дома.

Оказа се, че само две помещения ги делят от архивите. Джейк притисна към пода дребното тяло на Кашикаши и сръчно го овърза с найлоновото въже, което измъкна от джоба си. Памучното парцалче, с което беше избърсал краката си, запълни устата на японеца. После се залови да открие каквото може за Ничиреншу.

Нямаше кой знае какво, информация от подобен вид винаги е опасна и се разменя предимно устно.

Изчете кратките сведения с нарастващо разочарование. Те засягаха интимните контакти на Ничиреншу, пътуванията му извън Япония, причините за появата му на територията на Кисан. От последните стана ясно, че той не живее в този район на града и рядко преспива тук. Значи скривалището му е другаде.

После се натъкна на кратка, изписана на ръка бележка. Всички предишни бяха на машина. Изпита известни затруднения с разчитането на небрежно надрасканите йероглифи на „канджи“. Ничиреншу е бил забелязан на два пъти да пристига от Японските Алпи, издигащи се северно от Токио. Първия път очевидно е ставало въпрос за случайност. Един от хората на Комото забелязал Ничиреншу да зарежда колата си на близката бензиностанция. Наблюдавал го през двойната лента на магистралата.

Опитният Комото не пропуснал този факт и наредил да се установи наблюдение върху пътя. Единадесет дни по-късно Ничиреншу отново бил засечен там. Този път наблюдателите установили, че колата му се появила от пътя, който слиза от Татеяма. И това вероятно беше всичко, до което беше успял да се, добере Комото. През следващите три седмици Ничиреншу бил извън Япония, а след завръщането си не е напускал Токио и околностите му. В крайна сметка Комото прекратил наблюдението, вероятно защото всеки човек му е бил скъп…

Джейк обаче беше абсолютно убеден, че това е следата, която му трябва. Върна папката на мястото й, прекрачи вързания на пода Кашикаши и напусна къщата по пътя, по който беше влязъл.

Нахлузи чорапите и обувките си точно навреме, тъй като започна да вали.

Навсякъде гъмжеше от войници. Премиерът беше вманиачен на тема униформи, но това беше само една от маниите му. Зи-лин добре помнеше, че именно премиерът беше дал заповед за свалянето на Бандата на четиримата.

Премиерът наблюдаваше лично как вършат работата си войниците. През цялата си кариера към върха се стремеше да покаже, че не е забравил инцидента.

Властта е непостоянна и изменчива. Премиерът също си имаше преторианска стража като римските императори. Без съмнение иска да се предпази от това, което беше станало с предшествениците му, помисли си Зи-лин. А в Китай всичко, което беше станало веднъж, можеше да се повтори отново…

И това съвсем не беше толкова трудно. Ако Ву Айпинг надделее в междуособните борби, на площад „Тянанмън“ положително ще се пролее нова идеологическа кръв. Моята, помисли си Зи-лин.

Тай Хе Диан — Дворецът на върховната хармония, обитаван от премиера, беше толкова огромен, че дори в разгара на лятото оставаше хладен. Таваните бяха толкова високи, че се губеха от погледа. Във въздуха се усещаше вековна влага, покрила дървените мебели като прясно лимоново масло. Миризмата й беше особена, тук Зи-лин винаги се връщаше към миналото. Своето минало. Но сега просто нямаше време за това.

Приближавайки се към дъното на помещението, той видя, че Ву Айпинг вече е тук. Министърът се беше настанил на покрит с инкрустации стол от абаносово дърво, заоблен от вековна употреба. От цялата му фигура се излъчваше някаква неясна, но осезаема заплаха. Нисичък и закръглен, премиерът беше седнал зад дървено бюро, което приличаше на банка от някоя европейска съдебна зала. Той обичаше да използва подиуми, да бъде над останалите, дори и във физически смисъл. Ако се замисли човек това си е чисто антикомунистическо поведение, въздъхна развеселено Зи-лин. Наричаме се помежду си „другари“, макар на практика да сме точно обратното. Йерархията на властта е вездесъща и в крайна сметка всички ставаме нейни жертви. Всички без изключение, особено ако отслабим вниманието си, дори за един кратък миг…

Бедният Карл Маркс! Какво ли е принуден да търпи духът му пред лицето на свободата, която си позволяват верните му последователи!

Зи-лин се настани на едно от свободните абаносови кресла. По негово дълбоко убеждение комунизмът и католическата църква все повече се сближаваха. Ако не по дух, то със сигурност в интерпретацията на своите канони. Исторически погледнато, тяхната идеология непрекъснато се корумпира в името на чистотата, при това именно от тези, които я проповядват от най-високия амвон. И това води до смърт и разрушения, тъй като и двете идеологически системи са бастиони на неограничената, често напълно еднолична власт.

В това отношение и аз не съм безгрешен, помисли си Зи-лин. Изведнъж го обля вълна на дълбоко отчаяние, остра като физическа болка. Дори да не съм си мръднал пръста, вината ми е същата. Защото останах безмълвен при вида на кръвта, пролята по улиците на родния град. Мълчах, когато се надигаха гласове за справедливост и промяна, обяснявах кръвопролитията като необходими и неизбежни за идеологическото оздравяване на съвременен Китай. Смърт в името на свещената чистота! Това е нашият дългогодишен кръстоносен поход. Колко бедни и дълбоко заблудени хора сме всички ние!

В мигове като този беше на прага да се откаже от своя „рен“ — плана, който дълбоко в душата си приемаше като богата жътва. Отчаянието е могъщо чувство, то лесно може да унищожи всичко онова, което е било изграждано в продължение на десетилетия. При това още тук и сега, Зи-лин добре знаеше това.

Особено ако не успее да се отърси от него. Естествено това чувство не беше ново. Жанг Хуа най-добре знаеше за честите му пристъпи на дълбока меланхолия, познаваше го и беше убеден, че всичко идва от липсата на семейство. Зи-лин живееше съвсем сам, без никакви роднини.

После, както в повечето подобни кризи, Зи-лин си спомни, че именно мълчанието го беше отвело толкова далеч. Само той беше жив от старите лидери, само неговите ръце все още стискаха плъзгавите юзди на властта…

Бездействието също е действие. На това го бяха научили преди много години, още когато усвояваше правилата на „уей ки“. Мълчанието е глас, който се чува някъде и се интерпретира от някого. Без него този „рен“ никога не би съществувал, никога не би дал своите плодове… Той отлично съзнаваше както личната изгода от него, така и ползата за цялата страна. Не можеше да позволи да бъде спрян от когото и да било. Дори от Ву Айпинг.

— Другари министри — обади се премиерът. — Поздравявам ви с добре дошли от името на революцията и народите на Китай. Днес сме тук за разрешаването на труден и жизненоважен проблем… — прочисти гърлото си, размести листовете хартия на бюрото и добави: — Другарят Ву поиска да обсъдим политиката ни в Хонконг, провеждана от теб, другарю Ши. Предлагам лично да изложи мотивите си, а не аз да ги преразказвам вместо него…

Ву Айпинг бавно се надигна от стола. Беше необичайно висок за китаец, някъде към метър и осемдесет. Гръдният му кош беше издължен и издут — нещо, което в тази част на света се приема по-скоро като физически недъг, отколкото като признак на сила. Големите му очи светеха като фарове в нощта. Беше поне с тридесетина години по-млад от останалите двама, но това не се отразяваше на магнетичното му излъчване. То имаше по-скоро обратен ефект, тъй като в Китай не бяха много хората с толкова подчертана интелигентност, особено пък на тази възраст.

— Аз и активът на нашата академия сме дълбоко разтревожени от публичното огласяване на компромисната ни политика по отношение на презрените британци и плановете ни за присъединяване на Хонконг към родината — започна Ву Айпинг. — На вас ви е добре известно, че ние бяхме против всякакви отстъпки в полза на „чуждестранните дяволи“. Историята ни учи докъде води така нареченият компромис, поддържан от другаря Зи-лин. Преди векове подобен компромис е направила династията Манчу и врагът е завладял свещените територии на Средната империя.

— Аз и колегите ми сме убедени, че колкото повече бавим присъединяването на Хонконг, толкова по-малък ще бъде авторитетът ни пред света, а заедно с него и шансовете да си възвърнем отнетата територия. Лошо е, когато цивилизовани хора губят своя авторитет, но два пъти по-лошо е, когато това става за сметка на презрените чужденци.

— Другарю министър-председател, тъй като вие поверихте политиката ни по отношение на Хонконг ръцете на другаря Зи-лин, ние бяхме принудени да отправяме определи сигнали към Запада. Последен пример за реакцията на тези сигнали е предстоящото изтегляне на известната компания „Матиас Кинг“.

— Дълбоко съм убеден, че не бива да проявяваме колебание. Ако искаме да имаме Хонконг такъв, какъвто е, ние трябва да действаме бързо и решително. Войските ни трябва да окупират града по такъв начин, че да пречат на бизнеса. Впоследствие ще мислим за установяването на административен контрол над него.

Ву Айпинг извади два запечатани плика и ги постави на бюрото на премиера.

— Това мнение се поддържа от Генералния секретар на партията и министъра на отбраната — обяви той. — В писмена форма, официално подписано.

Премиерът бавно прочете декларациите, после вдигна глава:

— Другарю Ши?

Зи-лин с мъка се надигна. Не искаше да го виждат с бастун, по тази причина се наложи да прибегне до облегалките на абаносовото кресло.

— Другарю министър-председател, при цялото ми уважение към колегата министър трябва да изтъкна, че той няма понятие за политиката в Хонконг. Не знае нищо за милионите китайци, родени и възпитани в условията на капиталистическата система; не си дава сметка за трудностите, с които ще се сблъскаме, ако направим опит да наложим насилствено нова социално-икономическа структура на тези милиони… Ние ще бъдем изправени пред…

— Означава ли това, че трябва да се откажем от идеята да присъединим Хонконг към Китай? — пъргаво се извърна към него Ву Айпинг. — Всички ние водим определен начин на живот, другарю Ши. Доброволно и напълно съзнателно, което изключва компромисите по отношение на Хонконг. Той е част от Китай, откраднат от варварите. Същото важи и за хората, които го населяват. За съжаление варварите още са там…

— При цялото ми уважение трябва да напомня, че Хонконг е наша територия — изтъкна Зи-лин.

— Глупости! — избухна Ву Айпинг. — Хонконг е гнездо на капиталистическия порок и корупция!

— Гнездо, от което всяка година смучем стотици милиони долари — изгледа го презрително Зи-лин. — В твърда валута, жизнено необходими за развитието на тежката ни промишленост. Бих добавил, че без тях едва ли щяхме да започнем проекта „Кам Санг“…

— Тук става въпрос за нашата идеология, другарю Ши! — просъска Ву Айпинг. — За чистота на нашите цели! А всички тези приказки за пари и твърда валута намирисват на отстъпление от тези цели и са истинска ерес! Вие упорито ми се противопоставяте, когато става въпрос за политиката ни по отношение на Хонконг, същото сторихте и при внасянето на проекта „Кам Санг“… Аз и много хора като мен сме на мнение, че вашата позиция е изключително вредна за страната — очите му гневно проблеснаха. — Ето защо отправих официално искане до министър-председателя да бъдете отстранен от вземането на решения, свързани с нашата хонконгска политика! Хуанг Ксяо е достатъчно квалифициран, за да ви замести!

Хуанг Ксяо е един от членовете на твоя „кун“, въздъхна в себе си Зи-лин.

— Другари министри — намеси се премиерът. — Напоследък правителството се раздира от противоречия по повдигнатия въпрос. И затова трябва да намерим благоприятното му решение.

— Другарят Ву е прав, когато казва, че компромисната политика е вредна за държавата. Аз също правя аналогии с управлението на династията Манчу в началото на века, когато вътрешните противоречия доведоха до разпокъсване на страната. И до настаняването на чужденците на част от нашата територия.

— Това не бива да се повтори и аз взех съответното решение. Въпреки безспорните заслуги на другаря Ши пред партията и държавата, в официалната петиция на другаря Ву също има рационални зърна. Беше решено другарят Ши да получи тридесет дни за изясняване на проблемите на политиката ни по отношение на Хонконг. След изтичането на този срок ще се съберем тук и ще анализираме постигнатите резултати. Ако те се окажат незадоволителни, другарят Ши ще отстъпи мястото си на Хуанг Ксяо. Това е моя лична заповед.

Насочил се към изхода на Тай Хе Диан, Зи-лин успя да зърне доволната усмивка върху лицето на Ву Айпинг и разбра, че примката се стяга около шията му. Все едно, че противникът беше сложил граната под бюрото му.

Изведнъж усети тежестта на годините, неволно се запита дали най-сетне няма да падне на колене пред своите стари врагове — времето и докосването до върховната власт… Твърде дълго беше живял и с двете, а Ву Айпинг тепърва се запознаваше с тях…

Може би е ударил последният ми час, помисли си той. Ако е така, очакваната реколта ще се окаже само предсмъртно бълнуване…

— Японските Алпи пресичат остров Хоншу почти през средата. За разлика от едноименните планини в Европа, чиято форма и растителност са били определени от ледниковия период и все още се подчиняват на законите му, азиатските Алпи са останали встрани от този процес. Разбира се, и техните остри скалисти върхове са били оформени от ураганни дъждове и топенето на снеговете, и техните склонове са дали живот на прекрасни дървесни видове, сред които преобладават широколистните дъбови и букови гори. Но за разлика от Европа, скована прекалено дълго от ледниковия период, тук се бяха развили и още много други представители на флората.

Най-северната планинска верига на Японските Алпи се нарича Хида. Южната й част опира във водите на Японско море и е сред най-непристъпните планини на Азия. Веригата има точно двадесет високи върха, шест от които надхвърлят 3600 метра.

Един от тях е Свещеният Татеяма. Той се издига между подобни на себе си непристъпни върхове — Широумаяма на север и петте остри игли на масива Ходака на юг, който твърде много наподобява европейския Матерхорн.

В подножието на един от върховете, окръжаващи Татеяма, е вкопан будистки храм, построен някъде през VIII век. Директно срещу храма се издига Тцуруги — една ужасяваща и едновременно с това величествена скална маса, увенчана с осем остри като шишове гранитни върха. Оттам идва и името й — Сабята. Фразата „да изкачиш Сабята“, която японските алпинисти обичат да употребяват, напълно се покрива с друга фраза, получила световна известност — „да преминеш Рубикон“… Защото и на Тцуруги, както при митичната река Рубикон, тръгнеш ли веднъж напред, връщане назад няма…

Днес до част от Сабята може да се стигне с кола, автобус, а дори и с кабинков лифт. Но местността продължава да е глуха и затънтена, а за много хора — и откровено заплашителна. Туристите, доколкото ги има, предпочитат да се изкачват на непристъпните скали денем. Малцина си позволяват да пренощуват тук, а желаещи да си построят вили съвсем липсват.

Това беше една от причините, поради които Ничиреншу си избра за база именно Тцуруги. На пръв поглед изглеждаше, че тук намира временно убежище от проблемите си, но на практика това беше единственият му истински дом.

Малката каменна хижа се намираше на северния склон на Сабята. Избра това място, защото беше встрани от туристическите маршрути, мрачно и заплашително. Тук можеха да се видят последните остатъци от ледници в цялата планина. През зимата ставаше ужасно студено, падаше дълбок сняг, виелиците бяха ежедневие. През януари и февруари преспите стигаха до два метра височина. Но в замяна на това при ясно време такава гледка не можеше да се открие никъде по света. Когато слънцето огряваше острите шишове на Сабята и ледът започваше да блести с всички цветове на дъгата, Ничиреншу затаяваше дъх от възхита.

Идваше тук периодично, особено когато трябваше да лекува душевни и физически рани. А нерядко и просто за да си почине, да се зареди с психическа енергия.

Лятото беше истинска приказка. Жегата и влагата оставаха далеч долу, в почернелите от промишлен смог долини. Слънцето напичаше с голяма сила, но това беше пронизващо чиста топлина, сякаш човек пристъпваше в гореща сауна.

А под дебелата букова сянка беше прохладно дори и в най-горещите дни на август.

Ничиреншу запари чай и излезе да го пие на каменната веранда — неразделна част от всеки японски дом. На такава веранда беше играл като дете. Издигната само на едно стъпало от градината, тя имаше много и най-разнообразни функции. През лятото вратата от оризова хартия винаги беше отворена и вътрешните помещения поемаха свежия бриз, който, особено на по-малка надморска височина, носеше значителна прохлада. През зимата същата врата просто се демонтираше и верандата се превръщаше в допълнителна стая. Но тя имаше и друго, чисто социално приложение. Там японецът контактува с ближните си, там може да покани на чаша чай дори случайния минувач или пощальона. Защото влизането в самата къща неизменно се придружава от сложни ритуали, официално представяне и съответно посрещане. То нарушава святата неприкосновеност на дома и в много случаи е неподходящо. Верандата се явява онази междинна територия, върху която могат да се осъществяват по-малко официални и далеч по-непринудени контакти.

Отправил поглед към величествените масиви на север, Ничиреншу лениво прехвърляше в главата си всичко това. От време на време бъркаше с пръчици за хранене в малък буркан. Вътре имаше домашно приготвено „умебоши“ — сладко от червени сливи, ферментирало в листа от „шизо“, които имаха вкус на мента. Поставяше сливите върху пласт от добре сварен ориз и закуската, известна тук като „Изгряващо слънце“, беше готова. Ядеше бързо, пръчиците правеха резки и точни движения.

Върху покрития с дъски под на верандата се мерна още една сянка.

— Гладна ли си? — попита, без да се обръща той. — Тук съм ти приготвил нещо за хапване…

— Уморена съм — отвърна Мариана Мейрък. Беше облечена в кимоното, което Ничиреншу откри във вътрешността на хижата. Стана й съвсем точно, изработката му беше стара, но много добра. Оцветяването беше в убити тонове на сиво, ръждивочервено и морскосиньо. На краката й имаше снежнобели домашни чорапи „таби“, пъхнати в дървени чехли. Ничиреншу се обърна при звука от стъпките й.

— Не си тромава — отбеляза той. — Не ходиш като бяла жена.

— Това комплимент ли е?

— Обикновено наблюдение.

Тя седна до него и внимателно подгъна полите на кимоното под коленете си. Между тях останаха купичките с ориз и бурканчето „умебоши“, малко по-настрана бяха чашите за чай.

— Пий — меко промълви Ничиреншу. — Сигурно си жадна.

— Искам Джейк.

Красотата на лицето й се нарушаваше от черните кръгове под очите, контрастни като отворени рани. Тревогата и липсата на сън си личаха отдалеч.

— Виждаш ли онзи висок връх на север? — посочи Ничиреншу. — Казва се Широумаяма, Белият кон… През зимата е закръглен, но през май започва топенето на снеговете и селяните твърдят, че придобива формата на конска глава. Тогава е най-доброто време за сеитба на ориз… На практика е бил кръстен именно „Оризова сеитба“, но някой слабо грамотен писар в миналото го регистрирал с йероглифа „широ“, прибавяйки още една точица отгоре и името си останало погрешно…

— Лесно би могло да се промени — сви рамене Мариана и отпи глътка чай.

— Нищо в живота не става лесно — поклати глава Ничиреншу и остави чашата си настрана. — Особено когато става въпрос за поправяне на чужди грешки…

Мариана го погледна. Имаше чувството, че говори за съвсем други неща. В думите му имаше някаква меланхолия и тя неволно потръпна. Сякаш беше чула далечния глас на бухал в хладна, обляна от лунните лъчи есенна нощ…

— Кога ще мога да видя Джейк? — попита тя и притисна лакти до тялото си.

— Опасността е навсякъде около нас — Промърмори с отсъстващ глас Ничиреншу.

Мариана вече започваше да свиква със странното му поведение. Разбра, че трябва да интерпретира думите му, тъй като никога не получаваше ясен отговор на поставените въпроси.

— Това го чух още като ме откри в Хонконг — отбеляза тя.

— Казах ти истината — отвърна той и се зае да пълни чашите с топъл чай. — Врагове се създават навсякъде и по най-различни начини. Това важи както за „уей ки“, така и за реалния живот. Следвайки моите указания, ти прояви здрав разум…

— Просто нямах какво да губя — сви рамене Мариана. — Но Джейк положително е дълбоко разтревожен.

— Може би това не е чак толкова лошо.

Мариана рязко завъртя глава, в очите й блеснаха целият гняв, учудване и страх, които беше насъбрала през последните дни. Ничиреншу очевидно усети това, тъй като тялото му леко се размърда.

— Ако емоциите ти отстъпят място на разума, лесно ще откриеш мъдростта в думите ми — промълви той и замълча, сякаш в очакване на съответните й мисловни процеси. — След като мъжът ти не знае къде се намираш, това няма да знаят и враговете му…

Мариана замълча, безсилна да обори логиката му. Ничиреншу облегна глава на дървения стълб зад себе си. Шест такива стълба носеха покрива на верандата. Слънчеви зайчета пробягаха по гладката кожа на лицето му. Хубав е, призна пред себе си Мариана.

Лицето му е гордо, а чертите му са някак по-чисти от чертите на обикновените хора.

— Искам да ти задам един въпрос — обади се тя. — Бил ли си заедно с Джейк при реката Сумчун?

— Какво значение има това? — сви рамене той и отпи глътка чай.

— То може да обясни много неща.

— Разбирам — отвърна Ничиреншу и остави чашата си. — Ако потвърдя, нещата ще легнат по местата си и ти ще имаш отговор на всичките си въпроси. Лесно, нали?

— Нищо в живота не е лесно — опита се да го подиграе със собствените му думи тя, но някак не се получи. Ядосваше се на прозорливостта му, но нещо я възпираше да прибегне до по-остър тон. Откри, че иска да го разбере. Сякаш чрез него щеше да разбере по-лесно и Джейк.

— Имаш добра памет — промърмори той. — И това допринася за трезвите ти преценки.

— Защо не ми казваш нищо? — отчаяно попита Мариана.

— Възрастните невинаги казват на децата всичко, което те искат да знаят…

— Аз съм дете, така ли? — пламна тя. — Значи ме третираш като дете!

— Ако продължаваш да правиш прибързани заключения, изобщо няма да разговарям с теб — отвърна той. Ветрецът разклати ритуалните лентички, увесени в края на верандата, до слуха им достигна леко звънтене. — Думите са си думи — промълви след дълго мълчание. — Човек или им вярва, или не…

— Какво искаш да кажеш?

— Че едва ли ще повярваш на отговорите, които би получила…

— Защо не опиташ все пак?

— Нямам желание да ме наричат лъжец — поклати глава той.

Джейк, изтръпна вътрешно тя. В какво си се забъркал?!

Лентичките отново се раздвижиха, звънчетата под тях издадоха тихи мелодични звуци. Приличаха на далечен камбанен звън, предразполагаха към размисъл.

Тишината на горещия ден се усети още по-ясно. Лятото пееше своята приспивна песен.

Климатичната инсталация на нисана се оказа недостатъчна. Сакото на Джейк отдавна беше на задната седалка, а върху ризата му имаше тъмни петна от пот. Някъде около пладне, отдалечил се на стотици километри северно от Токио, той спря пред едно крайпътно заведение. Хапна сандвич с месо от змиорка — традиционната лятна храна за голяма част от японците, после реши да се поразтъпче. На няколко метра от бетонната лента на шосето се издигаха дървените къщички на малко селце. Вратите зееха отворени, по верандите бяха насядали старци с ветрила в ръце. Повечето от тях играеха „го“, но някои просто дремеха в жегата. Джей потърси сянката на широк дървен навес край шосето и се облекчи в храстите, съвсем в тон с местните традиции. Миг преди да се качи в нисана, до ушите му долетя приглушеният звън на ритуални лентички.

Спирането не беше допринесло с нищо за охлаждането на металното купе, макар да беше паркира на сянка. Запали мотора и побърза да потегли.

На хоризонта пред него се издигаше внушителната грамада на Японските Алпи, нивите наоколо проблясваха във всички нюанси на зеленото. Слънцето внезапно се скри зад малко облаче, изведнъж полъхна хлад.

Джейк прекрасно знаеше какъв риск поема. Ако информацията на Комото е стара или неточна, той няма да открие Мариана. Ничиреншу спокойно би могъл да бъде навсякъде другаде, а скривалище за Мариана може да се окаже всяко градче или село в тази страна. Но колкото повече разсъждаваше, толкова по-логично му се струваше оттеглянето именно в планината. Защото убежището на врага му там, каквото и да е то, ще има предимството да е усамотено и следователно много по-сигурно от големия град. Особено сега, след нападението в къщата за „О-хенро“… Ничиреншу положително е взел необходимите мерки за собствената си сигурност.

Надяваше се да е прав, но едновременно с това съзнаваше, че е принуден да взема прибързани решения. При нормални обстоятелства положително би отделил повече време за размисъл. Особено тук, на територията на врага. Опасността беше наистина голяма.

Навлезе в планината. Пътят се стесни, на няколко пъти се наложи да отбива почти в канавката, за да се размине или да задмине някой от туристическите автобуси, срещащи се все по-често.

Ще вали, помисли си той и намали климатичната инсталация, която отчаяно виеше на максимални обороти. Вече се намираше на няколко хиляди метра надморска височина, жегата намаля, а въздухът стана далеч по-свеж и прохладен. Свали прозорчето и с удоволствие изложи лицето си на първите дъждовни капки, които заплашваха да се превърнат в порой. Хладният ветрец моментално го ободри.

Капките ритмично зачукаха по ламарината. „Поцу-поцу“, помисли си Джейк. Японците са известни като чувствителни хора, а езикът им описва по-скоро начина, по който се усещат нещата, отколкото конкретните им характеристики. „Поцу-поцу“ беше точно такъв израз, в буквален превод означаваше „няколко капчици тук-там“… Джейк си даде сметка, че ще се наложи да спре, ако времето рязко се влоши. Този път не е подходящ за пътуване в мокро време, завоите са прекалено остри и твърде близо до ръба на пропастта…

Изсумтя и вдигна очи към черните облаци над главата си. Те бързо изпълваха цялото небе, проблеснаха светкавици.

— По дяволите! — изруга той.

Дъждът връхлетя с огромна сила, Джейк изпита чувството, че се удря във водна стена. Всичко наоколо се размаза в сиво-зелени цветове, видимостта рязко намаля. Протегна ръка и включи чистачките.

Май е време да се спира, въздъхна в себе си той.

На няколко километра по-нагоре имаше знак за населено място и той пое към него. Скоро се озова на единствената уличка на малко селце, вече задръстена от коли и автобуси, които като него бяха потърсили подслон от бурята.

Намери си място между някаква тойота и спортен мерцедес, изключи двигателя и вдигна прозореца почти догоре. Остави малък процеп за въздух, иначе рискуваше да стане вир-вода.

Лято, въздъхна той и хвърли поглед към небето. Като дете страшно обичах подобно време. Но сега е различно… Май това не е най-подходящият сезон за възрастни…

Вратата на мерцедеса пред него се отвори. Млада русокоса жена в бяла блузка без ръкави и зеленикава ленена пола щракна елегантен синьо-зелен чадър над главата си. След нея се появи около шестгодишно момиченце, което беше копие на майка си. Двете се насочиха към отсрещната чайна с изпотени от влагата стъкла.

По потъмнялото небе пробяга зигзагообразна светкавица, миг по-късно тресна и оглушителната гръмотевица. През две коли от мерцедеса паркира взето под наем субару, от него излязоха четирима мъже. Бяха едри и очевидно имаха нужда от малко раздвижване. Започнаха да приклякат и да разкършват мускули като професионални спортисти. Единственият черен чадър преминаваше от ръка на ръка. Приличаха на алпинисти или на…

Джейк изведнъж се стегна, дланта му бавно избърса парата, започнала да замъглява вътрешната страна на челното стъкло.

Запали мотора и чистачките се включиха. Да, вече беше сигурен. Сърцето му рязко ускори ритъма си.

Позна един от мъжете, които вече се връщаха в тъмносиньото субару. След миг изръмжа мотор и колата започна да се отделя от тротоара. Дъждът видимо намаля.

КГБ. Първа главна дирекция. Което означаваше КВР.

Бурята набираше сила часове наред, могъщият й грохот постепенно запълваше планинските клисури, скоро само върховете останаха да стърчат над черните облаци.

Ничиреншу влезе вътре и започна да играе „уей ки“ на три дъски едновременно. Мариана се опита да анализира част от предстоящите ходове, но позициите бяха сложни и тя скоро се отказа. Освен това тази игра й напомняше за Джейк.

Излезе отново на верандата, макар че въздухът беше станал доста хладен, а в сенчестите ъгли — дори студен.

Аленото слънце беше кацнало като нарисувано на острия шиш Тцуруги. Тя се облегна на дървения стълб и отправи поглед надолу, към сивите талази на бурята. Измина доста време, преди да усети, че тези талази бавно пълзят нагоре и скоро ще бъдат тук. Щеше да вали…

Нисанът поднесе на един особено остър завой и застрашително се насочи към ръба на каменната балюстрада, отвъд която зееше бездънна пропаст. Зелените поляни на долината проблясваха, окъпани от дъжда, до тях имаше поне две хиляди метра.

Джейк предпазливо натисна спирачката, завъртя леко волана и направи опит да върне колата на пътя. Тялото му се вцепени от напрежение. Даваше си ясна сметка, че всяка промяна на тежестта може да се окаже фатална и затова действаше с изключително внимание.

Успя да върне колата на пътя, включи на ниска предавка и продължи изкачването. В такова време е възможно да има паднали камъни или кал, отчете механично той. Или пък опасно размекване на банкета.

Вследствие на забавянето от подхлъзването беше изостанал, синьото субару не се виждаше никъде пред него. Имаше чувството, че бурята се изкачва едновременно с него и скоро ще покрие острите зъбери на Тцуруги. Бързо започна да се смрачава, дъждът продължаваше да се лее все така обилно. Грохотът му беше толкова силен, че заглушаваше съскането на чистачките.

Добре че няма къде да се отбият, помисли си той. Пътят беше толкова тесен, че не позволяваше дори място за аварийно спиране. Гумите започнаха да вият в поредния остър завой, стомахът му се преобърна от натиска на центробежните сили. В подобно време няма да го видят, дори да подозират, че някой ги следи. Задницата отново поднесе, от устата му се откъсна проклятие. Върна колата на пътя и включи парното, за да издуха влагата от стъклата.

— Дъждът се качва нагоре.

Изправена на прага, Мариана наблюдаваше Ничиреншу, който се беше привел над средната дъска. В ръката си стискаше един черен пул, очите му внимателно оглеждаха разположението на фигурите. Положи го на едно кръстовище, вдигна бялото камъче в съседство и едва тогава я погледна.

— На тази височина бурите са доста силни — рече. — Но ти не се безпокой, тук сме в пълна безопасност.

Мариана се усмихна. Проявата на загриженост от негова страна беше доста иронична на фона на това, което я беше принудил да преживее. Една буря едва ли ще я убие…

— Като дете много обичах светкавиците — промълви унесено тя. — Баща ми знаеше това и ме извеждаше в полето по време на буря. Плачех, когато не успявах да видя така желаната светкавица… А брат ми казваше, че съм смело дете.

— Притежавала си по-силна привързаност към природата от него — каза Ничиреншу. Тонът му беше напълно неутрален, тя така и не разбра това комплимент ли беше, или порицание.

— Ничиреншу — прошепна името му тя. Очите му я гледаха така, сякаш беше кошута, внезапно изскочила на горска пътека пред краката му. Тишината се проточи. Тя не добави нищо, той не я подтикна да го стори. Колебанието й беше дълго, но накрая все пак го преодоля: — Може би е време да тръгваме…

Той поклати глава и сърцето й замря.

— Не мога да понасям повече тази насилствена изолация! Не искам дори да си представя какво преживява в момента Джейк! — очите й го пронизваха. — Нима не разбираш, че искам да бъда с него?

Главата му бавно се завъртя към сенките в ъгъла на стаята, но тя успя да улови блясъка на очите му. После падна завесата, тежка като олово. Какво ли си мисли, запита се тя.

— Ако си тръгнеш сега, със сигурност ще загинеш…

Здрачът се беше сгъстил дотолкова, че тя не успя да види помръдването на устните му. Обърканото й съзнание все пак успя да улови насоката на мислите му.

— Не разбирам защо толкова държиш на живота ми — промълви Мариана. — Аз съм жена на смъртния ти враг…

— Изпълнявам заповед — отвърна той и се отпусна на колене върху рогозката. Извърна глава и огледа дребната й фигурка до вратата, облечена в кимоно и бели чорапи. С изненада установи, че ненавистта му беше изчезнала. Сред широкия свят тя може да бъде съпруга на омразния Джейк Мейрък, но тук, в подножието на Тцуруги, е нещо съвсем различно. Не знаеше точно какво, не искаше дори да си го представи…

— Заповед — повтори унесено тя. — Може би наистина ще се окаже, че не си човек, а обикновена марионетка. Дърпат ти конците и ти подскачаш… — очите й не изпускаха лицето му. — Преди години ми дадоха една жаба, имахме час по биология… Тя беше мъртва, но аз знаех, че ако я боцна с нещо остро, мускулите й ще реагират… Ето това си ти… Мъртва жаба.

— Думи — промърмори той и извърна очи към разчертания квадрат пред себе си. — Думите не означават нищо. Важни са единствено действията — ръката му се протегна към поредния пул.

— И Джейк обича тази игра, но не мога да разбера защо. Животът трябва да се живее, а не да се запълва с някакви игри. Човек не може да мести живи хора като тези черни и бели камъчета. Животът просто е нещо различно…

— Напротив, животът е огледало на тази игра — вдигна глава Ничиреншу. — Нима някой не планира предварително твоята смърт и кражбата на „фу“?

— Но не се получи…

— Причината се крие единствено в умно избрания контра ход на противника…

Мариана започна да губи търпение.

— Какво представлява това „фу“, на което толкова много държи Джейк? — попита тя.

— Било е измислено от един древен китайски император — отвърна Ничиреншу. — Правели са го от кехлибар или слонова кост, всеки сам е избирал формата му. Понякога са се правели по няколко.

Изпълнявало е ролята на императорски печат, върховен израз на волята му. Поверявал го е в ръцете на най-доверените си слуги и по този начин властта му е нараствала хилядократно…

— Такова ли е и това на Джейк?

— Всички „фу“ са създадени за властта, притежателят им може да я прилага на практика. Предполагам, че и в този случай е така…

— Предполагаш? Значи не знаеш със сигурност…

— Откъде мога да знам? — обърна й гръб той. — Аз съм само една мъртва жаба…

Столингс започна да търси Джейк в Токио. Логично беше да се насочи към Тошима-ку. Там се намираше къщата за „О-хенро“, за територията му спореха клановете на Кисан и Комото, там Ничиреншу се чувстваше най-сигурен.

Все пак остана доста изненадан, че наистина откри Джейк. Според последната информация той трябваше да бъде в една от болниците на Колуун. Фактът, че е в Япония, имаше своето логическо обяснение, но то съвсем не пасваше със сведенията за здравословното му състояние.

Макар нещата да се подреждаха отлично за Столингс, възникна и един проблем. Столингс съвсем не беше склонен да подценява способностите на Джейк и знаеше, че рано или късно ще бъде забелязан от него. Надяваше се това да стане по-късно, разчитайки на огромното напрежение у другия… При мисълта, че може да наблюдава отстрани един човек, тръгнал да търси изчезналата си жена в територията на смъртния си враг, неволно изпускаше въздишка на облекчение.

Беше му доста странно да е противник на Джейк Мейрък. Странно и тревожно. А дори плашещо… Но страхът е здравословно чувство. Той щеше да го предпази от грешки при сблъсъка с Джейк и това беше достатъчно.

Преживя тежък момент, когато Джейк спря в града. Навалицата беше толкова голяма, че Столингс се принуди да паркира на място, от което виждаше само част от задницата на нисана.

Сега следваше нисана по тесния планински път и на лицето му играеше доволна усмивка. Макар да караше с изключени светлини, вземаше завоите с лекота и без усилие държеше колата върху плъзгавата настилка. Много по-сигурно би било да запали фаровете, но той знаеше, че не може да си позволи подобен лукс. Нисанът на Джейк летеше с висока скорост, но Столингс знаеше, че ако намали и започне да кара предпазливо, той положително ще види светлините му в огледалото.

Затова се концентрира върху пътя, който ставаше все по-коварен и поставяше на изпитание всичките му умения. Усмивката му стана още по-широка. Мислеше единствено за непосредствените трудности. И за убийството.

Навън вятърът започна да стихва. В паузата между грохота на гръмотевиците се установи тежка, изпълнена с напрежение тишина. Атмосферното налягане видимо се понижи.

— Исках да те попитам…

— Шт! — тя стреснато замълча от острия съсък и загледа как тялото му се стяга като на хищен звяр. След секунда беше изправен до нея, очите му гледаха някъде далеч. Едва сега разбра, че е наострил слух до крайност.

— Понякога скалите пренасят нагоре и най-малкия шум — тихо прошепна той. — Чувам сумтенето на животни на километър под себе си, както и птичи гласове…

Тя беше убедена, че сега чува нещо друго.

— Какво има?

— Кола — промърмори той и пристъпи към верандата. — Чувам мотора на кола, при това от място, където не би трябвало да има никакви коли…

Джейк дръпна ръчната спирачка и изскочи навън. Пороят моментално го накваси. Изкатери се по склона и пред очите му се разкри пространството зад острия завой. Синьото субару беше там, вътре нямаше никой.

Тръгнали са нагоре, съобрази Джейк. Друг път няма.

На тази височина все още се срещаха синкави снежни преспи, бързо потъмняващи от дъжда. Вятърът беше силен и запращаше ситни камъчета в лицето му. Температурата рязко се понижи и мократа риза залепна за гърдите му като късче лед.

Често беше принуден да се хваща за клони и дънери, тъй като почвата под краката му беше станала мека и податлива от пороя. Дрехите му бяха неподходящи за този род упражнения и това допълнително го забавяше.

Отчаянието в душата му се засили. Ако Мариана е с Ничиреншу, хората на КГБ несъмнено ще я открият. Изобщо не го беше грижа защо руснаците са решили да премахнат Ничиреншу, можеше да мисли единствено за жена си.

Продължи да драска нагоре, падаше и ставаше, дрехите му бързо се превръщаха в дрипи. Изпод краката му се ронеха камъни и съчки и шумно се търкаляха по стръмния склон. Но грохотът на бурята поглъщаше всичко.

Стигна до някаква по-равна площадка и рязко спря. Тялото му опасно се люшна към пропастта на крачка встрани.

Почти отвесното изкачване и тревогата за Мариана бързо изсмукаха силите му. Все още не беше се възстановил напълно. Направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания, после отново пое нагоре. Тук стръмнината не беше толкова голяма, под краката си усети твърда скала и придвижването му значително се улесни.

Тъмнината стана пълна, можеше да се ориентира единствено по кратките проблясъци на светкавиците, които се появяваха пред очите му и после изчезваха като огнения дъх на митичен дракон.

Главата му пулсираше, рамото му изтръпваше от кратки, но изключително болезнени пробождания — сякаш някой го докосваше с оголен електрически кабел. Направи усилие и продължи да диша дълбоко, макар че дробовете му протестираха и очевидно предпочитаха плиткото, задъхано дишане на недостатъчно тренирания човек… Това го разтревожи сериозно, тъй като беше сигнал, че едва ли ще може да разчита на тялото си при опасната обстановка, в която щеше да попадне съвсем скоро. Даваше си ясна сметка, че не го ли постави под контрол, с него е свършено. А и с Мариана също.

Не мисли за това, заповяда си той. Но болката в гърдите му се усилваше от липсата на кислород, той бавно започна да губи вяра в себе си. Вече съм прекалено стар, рече си. Преди десет години, а дори и само преди пет, нямаше и да помисли за болница при контузиите, които получи вследствие на експлозията. Но сега…

Стига, заповяда си отново той. Просто продължавай напред! Не гледай нагоре! Концентрирай се върху следващата стъпка, и нищо повече! Ето, точно така! Продължавай да вървиш, старче! Старче, старче!

Повтаряйки тази дума като заклинание, Джейк прогони от съзнанието си гнева и гордостта, извика на помощ последните резерви на тялото си и продължи да пълзи по голата скала.

Най-сетне стигна гребена, дъждът и суграшицата го блъснаха с нова сила. Оттатък се простираше нещо като широка поляна. Приведен ниско към земята, дой се огледа за прикритие. И откри руснаците. Тъмни, едва забележими сенки, които бавно пълзяха оттатък откритото пространство, обрасло с висока трева. След това вече ги нямаше. Очевидно отвъд поляната започваше стръмно спускане.

Скован от студ, Джейк запълзя подире им. Придвижваше се напред с помощта на лактите, тялото му изобщо не се надигаше от тревата, която не беше достатъчно гъста, за да го скрие изцяло. — Беше на тридесетина метра от тях, когато до слуха му долетяха изстрели. Извърна глава надясно, изчака поредната светкавица и успя да зърне очертанията на някаква малка сграда. Пред нея пробяга неясна фигура. Кой беше това? Пороят му пречеше да вижда и той се надигна.

В следващата секунда над него, сякаш само на метър, тресна оглушителен изстрел.

Ничиреншу я бутна навътре. Тя разбра какво искаше да й каже — да стои в хижата, независимо от развоя на събитията. Мариана проследи с очи как слиза от верандата и тръгва през поляната, спускаща се по посока на близката гора.

Останала сама, тя се върна на терасата и се опита да открие фигурата му в сгъстяващия се мрак. После влезе в стаята и сложи резето на вратата. Изправи се до дъските за „уей ки“ и неволно потръпна. Изведнъж й се прииска да знае правилата на тази игра, които, според това, което беше чувала от Джейк, напълно се покриват с правилата на живота. Започна да кръжи около дъските, правейки отчаяни опити да се концентрира.

Дъждът от куршуми, който се стовари върху задната врата, я завари напълно неподготвена. Тя подскочи, от устата й се откъсна остър писък. Умът й се парализира от ужас, отстъпвайки пред инстинкта на подгонения звяр.

Хвърли се към предната врата и махна резето. Спъна се в дървените чехли, изрита ги от краката си и хукна навън. Пороят я погълна, инстинктът я насочи в посоката, в която беше изчезнал Ничиреншу.

Оперативните агенти на КГБ я засякоха и спокойно тръгнаха подире й. Пистолетите леко се поклащаха в ръцете им. Шумът от бурята поглъщаше всичко наоколо, но и в тихо време руснаците едва ли биха усетили приближаването му. Страхът и рязко увеличеното ниво на адреналина в кръвта разтягаха устните му в зловеща усмивка. Вече беше съвсем близо до мястото.

Най-едрият се извърна в момента, в който Джейк връхлиташе отгоре му с „ирими наге“ — класическата хватка за начало на ръкопашен бой. Телата им се сблъскаха, руснакът очевидно реши да се възползва от височината и теглото си, които бяха доста над тези Джейк. Но твърде скоро разбра, че това е едно илюзорно предимство.

Вместо да се отдръпне в защита, Джейк продължи движението си напред. Това беше едно от основните предимства на „ирими наге“ — улавяне инерцията на противника и използване на част от собствената му енергия.

Джейк се стрелна към лявата ключица на руснака и я стисна в парализираща хватка, тялото му се огъна под тежестта на близо стоте килограма на противника. Рязко повдигане на десния лакът и руснакът се люшна назад, изгубил равновесие. Тялото на Джейк остана изправено, но коленете му светкавично се свиха. Краката на руснака се подчиниха на законите на инерцията и продължиха напред, докато торсът му вече се насочваше към земята. Джейк не го остави да падне, а още във въздуха му нанесе жесток удар в бъбреците. Онзи изохка и се строполи по гръб, понечи да се надигне, но втори силен удар, този път в слънчевия сплит, го прикова на земята.

Джейк простена от болка, но движението на лявата му ръка продължи. Улучи китката на втория руснак, който насочваше пистолета си в главата му, после сграбчи протегнатата ръка между дланите си и го дръпна с рязко въртеливо движение. Онзи беше достатъчно опитен и бързо стигна до решението да се възползва от свободната си ръка. Но Джейк беше малко по-бърз от него и лявата му ръка блокира тежкия удар на сантиметър от слепоочието. Кракът му зае позиция зад тялото на руснака, рязко го дръпна напред. Другият започна да се завърта и това беше достатъчно. Джейк отскочи встрани и нанесе силен удар по оголения за стотна от секундата врат на противника. Той изохка и се строполи с лице в тревата, а Джейк вече тичаше към фигурата на поредния си противник, мяркаща се в края на поляната.

Ничиреншу усети, че има някой зад гърба му. Сетивата му бяха насочени към фигурите на стотина метра от него с такава пълна концентрация, че му бяха необходими няколко секунди, за да осъзнае новото присъствие.

Намираше се близо до ръба на скалата, по-голямата част от времето си беше използвал да преодолее гъстите храсталаци пред нея. Не успя да открие руснаците и вече мислеше да търси закрилата на вековните кедри наблизо. Но тогава се разнесоха изстрелите и той промени посоката на движението си. Искаше веднага да се върне в хижата, но се натъкна на неочакваното препятствие. Сега си даваше сметка, че и най-малкото движение от негова страна ще бъде достатъчно, за да го засекат. Реши да пълзи.

Но плановете му бяха променени от Мариана. Обзета от ужас, тя тичаше право насреща му и той неволно се надигна. Усети я твърде късно, тъй като беше дълбоко концентриран в мисълта си за незабелязано оттегляне. Но сега разбра, че тя не е на себе си и едва ли си дава сметка къде се намира. Още няколко крачки и ще падне в бездънната пропаст оттатък ръба на скалата!

А после видя и тях. Две огромни мечешки фигури, вървящи подире й леко приведени напред. В ръцете на единия имаше дълга пушка с оптически мерник, другият стискаше пистолет.

Времето изтичаше. Ничиреншу измъкна от дрехата си два къси, леко извити ножа, известни с името „шурикен“. Замахна веднъж, втори път… Руснаците паднаха като шперплатови мишени в стрелбище.

Обърна се и хукна след Мариана. Беше далеч пред него, краката й пъргаво заобикаляха ниските храсталаци. Епизодичните светкавици очертаваха приведената й фигура. Ничиреншу беше по-бърз от нея, освен това познаваше терена. Разстоянието между двамата бързо се скъсяваше. На няколко метра зад гърба й той вече беше сигурен, че ще успее да я спре.

В същия момент тресна изстрел. Много по-късно си даде сметка, че той съвпадна с мига, в който Мариана рязко отскочи встрани и потъна в храсталаците на буковата гора. Буда, възкликна в себе си той. Изстрелът дойде от отсрещната страна на пропастта!

Суграшицата порозовя. Между замръзналите дъждовни капки върху кимоното на Мариана се плъзнаха червени вадички. Ничиреншу видя точно къде е улучена и отчаяно стисна клепачи. Шията й леко потрепваше, очите й се отвориха и се заковаха върху лицето му.

— Мариана-сан…

За пръв път произнасяше името й.

Тя отвори устни да каже нещо, но в същия момент земята под тях се превърна в лепкава кал и започна да се движи…

Ничиреншу инстинктивно сграбчи стеблото на близката бреза, но Мариана беше безпомощна. Тялото й се люшна и падна в разтворилата се от земното свличане яма, на някакви си метър — метър и половина от него. Той протегна свободната си ръка, пръстите им се докоснаха. В следващия миг усети, че тя пъха нещо в дланта му. Не можеше да отмести поглед от очите й.

Бездънни и чисти, пламтящи от силата на духа. Потънал в тях, той разбра, че не иска да предаде тази жена в ръцете на смъртта…

— Не! — отчаяно изкрещя Джейк. Тялото му се стрелна напред, ръцете му измъкнаха пушката от Столингс. Понечи да стовари приклада й в оголеното му гърло, единственото му желание беше да смаже ларинкса на този гад. Но тялото му отказа да се подчини. Имаше чувството, че в продължение на седмица са го шибали с кожен камшик, рефлексите му блокираха.

Столингс го отхвърли от себе си и му нанесе силен удар в корема. Джейк падна на колене, в очите му плисна кал, ръцете му инстинктивно посегнаха към краката на противника.

Столингс нямаше време да се разправя с него. Преметна през рамо пушката с оптически мерник и започна да се спуска по хлъзгавата трева. Каква бъркотия, Господи, въздъхна в себе си той. Откъде се взеха проклетите руснаци тук?!

Отговорът на този въпрос не беше толкова важен, още повече, че беше изпълнил задачата си. Сега едва ли е времето за решаване на главоблъсканици. Знаеше, че след секунда Джейк отново ще е на крака и никак не му се искаше да влиза в ново единоборство с него.

Пое дълбоко дъх и се плъзна по почти отвесния склон към дъното на дерето. След миг фигурата му се стопи във воя на бурята.

Джейк се изкашля и изплю кръвта от устата си. Дишаше тежко, главата му беше замаяна, ушите му бучаха. Безпомощен като ранен звяр, той безсилно се облегна на близкото дърво. Възстанови се за няколко секунди и запълзя към ръба на скалата. В ушите му отекна тежък тътен, очите му видяха как оттатък пропастта земята се раздвижи и се понесе надолу.

Бурята беше изгубила голяма част от своята сила, мракът бързо се вдигаше. Това му позволи да зърне женската фигура сред кафявата пръст, примесена с коренища и камъни. Лежеше на лека издатина на скалата, само на два-три метра от горния ръб на пропастта. Беше напълно неподвижна, с широко разперени ръце. Ръкавите на изпокъсаното кимоно се вееха на вятъра, дъждът шибаше право в лицето й.

Сърцето на Джейк сякаш спря, вътрешностите му се разтопиха.

Мариана!

Ох, защо информацията на Комото не излезе фалшива, проплака в себе си той. Очите му не я изпускаха нито за миг. Господи, лежи там, отвъд бездънната пропаст, а той не може да й помогне! Умира заради неговите грехове, заради неговата небрежност и егоизъм! Спомените за дните след завръщането му от реката Сумчун се стовариха върху съзнанието му със смазваща сила. Дни, които биха могли да прекарат заедно, но не го сториха. Дни, които биха могли да запълнят с любов!

Престана да я обича в момента, в който намрази себе си.

Този процес започна при реката Сумчун, сега предстоеше неговият финал… Мариана умираше, а той не можеше да направи нищо за нея. Разделяше ги бездънна пропаст… Може би същата онази, която ги беше разделяла през последните три години, но този път придобила реални измерения… Той не можеше да е близо до нея, но някой друг очевидно беше заел мястото му. Кой?

Една ръка се протягаше към неподвижното й тяло. Нима ще я блъсне в пропастта? Забеляза как скалната маса под нея леко помръдва… Ех, ако можеше да извърне очи и да го види! После в ушите му блъсна тежък тътен…

— Мариана!

Викът му отекна ясно сред затихващия вой на бурята и потъна в пропастта. Тялото на Мариана го последва. Проблесна в здрача, завъртя се като безпомощна мушица под тласъците на ураганния вятър, после изчезна…

Джейк бавно отмести очи от ужасяващата празнота, облятото му в сълзи лице се извърна към отсрещния бряг, пръстите му несъзнателно драскаха в калта. Край тънка бреза на самия ръб на насрещната скала се надигна неясна фигура. Изтегли се на безопасно място и бавно се обърна. Очите им се срещнаха над страховитата цепнатина в земната гръд.

Джейк и Ничиреншу.

Лято — есен 1910 / Лято 1921 — пролет 1927

Сучоу Шанхай

През 1895 година, точно пет години преди раждането на Ши Зи-лин, Китай прекратява съпротивата си срещу фанатизираната и крайно дисциплинирана японска армия. Според мирния договор от Шимоносеки Япония получава остров Формоза и свобода за Корея. Така Япония не само успява да разбие монолитната китайска империя, но и се превръща в световна сила, с която всеки трябва да се съобразява.

Впоследствие Русия, Германия и Франция се обединяват в усилията си да изтласкат японците от завладяния с цената на реки от кръв полуостров Лиаодонг, но те все пак запазват едно от най-важните завоевания на мирния договор — да развиват тежка индустрия по китайското крайбрежие, в точно определени пристанищни градове.

Дори проницателните и могъщи английски „тайпани“, основали изключително печеливши компании в Шанхай и неговите околности, не могат да допуснат подобно развитие на събитията. До този момент те изкупуват суровини от огромни площи на азиатския континент и ги продават с шеметна печалба на останалия свят.

Заводи в Шанхай! За времето си това е било направо фантастична идея, тъй като в Свободната зона около града е имало само няколко малки работилници за производство на коприна. Местните тайпани са били лишени от инициатива в това отношение от Договора за сътрудничество между Великобритания и Китай, подписан още през 1842 година. Сега обаче получават всички шансове да догонят промишленото производство на основаните от Япония предприятия.

Ето защо японците играят важна роля в историята на Китай, а и в личния живот на Зи-лин. Макар че е роден в Сучоу заедно с още двама братя, той още като младеж се преселва в Шанхай. Никога не забравя родния град, чиято най-голяма забележителност са прекрасните градини. Кръщават го на една от тях — „Гората на лъвовете“…

Днес всички градини са обществена собственост. Но преди години са били частни, единствено собствениците им са имали възможност да се наслаждават на тяхната красота. Те били уморени от обществена дейност мандарини или просто местни богаташи, закупили най-хубавите парцели в Сучоу за своите вили и градини. Но вили има и на други места в Китай, докато градините, наречени „юани“, са били нещо наистина изключително.

Създадени повече за съзерцание, отколкото за наслада, „юаните“ са родоначалниците на будистките градини „дзен“, които по-късно придобиват популярност и оттатък Южнокитайско море, в Япония…

Градината, която Ши Зи-лин помнеше най-добре, се намираше от двете страни на тясна и сенчеста пътечка, по която едва се разминаваха двама души. В нея се влизаше през дървена порта в каменната стена, опасваща цялото имение.

Големи „юани“ се срещаха рядко. Джианът на такава градина задължително трябваше да бъде архитект, поет и скулптор, а такива хора се срещат рядко дори и в Китай. Терминът „джиан“ е имал различен смисъл през вековете. През отделни периоди от китайската история е означавал „генерал и военачалник“, „велик шампион по уей ки“, „небесен страж“… Но в онзи период е означавал преди всичко „творец“.

Основната цел на „юана“ е да изгради максимален брой различни перспективи в рамките на минимално пространство.

Главната забележителност на тази градина беше лятната беседка, наречена „тинг“. Разположена в западния край, тя се отличаваше с изящество и деликатна красота. „Прилича на младо момиче, изпаднало в дълбоко съзерцание“, мислеше си понякога Зи-лин. На гладката повърхност на планинско езеро, отразяващо по несъвършен и именно затова вълнуващ начин предметите, които го заобикалят.

Когато обаче човек остане достатъчно дълго в градината, той започва да усеща беседката не като изолиран елемент, а като съставна част от красивата конфигурация, като един от начините да се подчертае абсолютният покой на това място.

Зи-лин още помнеше рефрена на популярната песничка от детството си:

На небето се намира раят,

на земята той е Сучоу и Ханджоу…

Недалеч от лятната беседка се издигаше малко хълмче, от което гледката към „юана“ променяше напълно своята перспектива. Отначало Зи-лин мислеше, че джианът е имал изключителен късмет да купи хълмист терен, тъй като Сучоу се намираше в центъра на плоска като длан равнина. Доста по-късно разбра, че хълмчето е изкуствено. В основата му лежаха докарани, Бог знае откъде, камъни, върху тях беше натрупана почва, засадена с най-различни растения. Работата беше майсторска, едва ли някой би се усъмнил, че това не е естествено творение на природата.

Изненадите бяха част от очарованието на градината, но едновременно с това и част от собственото му възмъжаване. Като „ху ши“ — „езерните камъни“. Макар и изключително приятни с ерозиралата си от природните стихии повърхност, тези камъни също не бяха това, което изглеждаха на пръв поглед. На дъното на езерцето бяха поставени от джиана, още когато е бил млад.

Зи-лин прекарваше дълги часове на брега, обрасъл с тръстика и млад бамбук. Гледаше ленивите пъстърви в бистрата вода и разсъждаваше за живота.

След много години разбра, че именно тук се бяха оформили основните му възгледи за битието и за деловата дейност, която развиваше. Без съмнение сърцето на джиана-собственик би се изпълнило с гордост, ако можеше да разбере на каква благородна цел са служили изящните му творения. Едновременно с това обаче трябваше да му се признае и пряката заслуга за незабележимите промени в съзнанието на младия Зи-лин. Очевидно беше прозрял особените качества на този младеж.

Един горещ летен следобед той напусна сянката на беседката и бавно се насочи към брега на езерото, на който се беше отпуснал Зи-лин. Слънцето здраво напичаше, цикадите пееха оглушителната си песен, а птичките мълчаха сред клоните на дърветата, омаломощени от жегата. Небето беше бледо, малките облачета дори не помръдваха.

Джианът прекоси дървеното мостче, покрито с блестящочервен лак, което беше изградил със собствените си ръце. В далечината, разкривена от горещия въздух, белееше редицата от „хуа чуанг“ — многоъгълните рамки на прозорчета, които бяха голямата му гордост. Те бяха направени от сушена и след това изпечена глина, която после се покриваше с бяла боя. За всяко едно от тях беше отделил по осем-девет месеца от времето си и може би затова ги обичаше като собствени деца. Той самият нямаше наследници. Жена му беше починала при неуспешен опит за раждане преди много години, а той не се беше оженил повторно.

— Всичките ми посетители са твърдо убедени, че този юан е естествено творение на природата — промълви той. — Отначало се опитвах да обясня, че всичко е плод на моите виждания за изкуството, но реакцията им беше странна… — усмихна се на откритото детско лице, вдигнало се към него, и добави: — Всички без изключение предпочитаха да вярват в съвършенството на природата… — взе малката ръчичка на Зи-лин и добави: — С изключение на теб, разбира се… Как мислиш, защо е така?

Зи-лин се замисли. Очите му следяха гъвкавите движения на рибите в бистрата вода, душата му се изпълни с желание да бъде като тях — пъргав, смел, самоуверен в живота…

— Може би защото аз предпочитам да вярвам в съвършенството на човешката душа, вуйчо — отвърна той, прибягвайки до старото почтително обръщение.

Джианът замълча, очите му не изпускаха лицето на момчето, което говореше по-мъдро дори от улегналите учени, които познаваше.

— Мисля, че съвършенството е най-дефицитната стока на този свят, млади братко — промълви най-сетне той и стисна ръката му. — Но на моя гръб има далеч повече от твоите десет години, следователно понятията ни за съвършенство могат да бъдат и различни…

— Значи тук не си щастлив?

— Щастлив съм, млади братко — усмихна се джианът. — Но не съм доволен. Между двете неща има известна разлика. — Пусна ръката на Зи-лин и хвърли едно гладко камъче в езерото. Пъстървите се струпаха около мястото, вероятно в очакване на храна. После бавно се пръснаха. — След известно време ще разбереш, че животът е едно постоянно търсене.

— На съвършенството ли? — пожела да узнае Зи-лин.

— За някои хора може би… Докато други разбират, че на този свят няма място за съвършенство…

— Но това не би трябвало да ги спира, нали?

— Е, да… — показалецът му предупредително се вдигна: — Но има и хора като мен, които не желаят да открият съвършенството…

— Защо?

— Защото животът е възможен само в състояние на доволство. Понякога си мисля, че смъртта е единственото съвършенство, което е достъпно за нас…

— Ами Буда?

— Аз не съм Буда — замислено отвърна джианът. — Нито пък ти, млади братко… — Тъгата се спусна в очите му като черна мантия. — Ще растеш и ще правиш грешки… С всички е така. Но трябва да продължаваш напред и да извличаш поука от грешките си. Глупак е не този, който допуска грешки, а който ги повтаря.

Останаха още дълго под палещите лъчи на следобедното слънце. Не говореха, всеки предпочиташе да потъне в съзерцанието на прекрасния юан…

Лятото свърши, дойде есента. Зи-лин потъна в училищните си задължения. В семейството му все по-упорито се говореше, че ще се преместят на юг преди началото на зимата, може би чак в Шанхай.

Когато намери време да се отбие в градината, вратата се оказа заключена. Това беше необичайно и той с разтуптяно сърце се затича покрай стената към входа на вилата.

Отвори му непознат човек. Беше облечен в дълга роба като монасите от близкия манастир.

— Да?

— Моля да ме извините, но аз търся джианът на тази вила — промълви Зи-лин, опитвайки се да надникне зад широкия гръб на монаха.

— Аз съм — усмихна се мъжът.

— Не разбирам — смаяно промълви Зи-лин. — Аз често идвах тук и…

— О, имаш предвид предишния собственик — кимна монахът.

— Предишният?

— Доколкото зная, той е бил запален комарджия — отвърна онзи. — Изгубил е този юан на играта „фан тан“, после имотът е бил закупен от нашия манастир… — отстъпи крачка назад и разтвори по-широко вратата: — Но това не пречи да си добре дошъл тук, млади братко — на устата му се появи лека усмивка. — Тук може би ще научиш повече, отколкото в училище…

— Но къде е джианът? — смаяно попита Зи-лин.

— Нямам представа — сви рамене монахът, после на кръглото му лице отново се появи усмивка: — Защо не влезеш? Винаги има какво да научиш при нас…

Но Зи-лин вече тичаше по прашната пътека, следван по петите от разлаяно куче.

Въпреки усилията си, не научи нищо повече за джиана. И може би така стана по-добре. Този човек беше свързан с градината и Зи-лин предпочиташе да си го представя сред бамбуковите и лимонови дръвчета, сред ирисите и разкошните олеандри. Лицето му беше умно и интелигентно, но под ноктите му винаги имаше кал, а коленете му бяха вечно влажни от земята.

Като дете беше на прага на отчаянието, защото не си взе нищо за спомен от тази прекрасна градина. Дори едно камъче — като онова, което джианът беше хвърлил в езерото през онзи горещ следобед. Но сега се радваше, че е станало така. Онова, което джианът беше посадил в градината, трябваше да си остане там. А идеите му така и така се загнездиха дълбоко в съзнанието на момчето.

Приложени в живота, тези идеи направиха Ши Зи-лин един изключително състоятелен човек. Затворен в рамките на своя юан, джианът беше успял да създаде нещо много по-могъщо и трайно от илюзиите. Но повечето хора не разбираха това и изправени пред илюзиите, и само пред тях, те неминуемо изпитваха дълбоко разочарование.

Зи-лин обаче прозря истината зад тях. Джианът беше създал настроения и чувства. Онези, които влизаха в градината без никаква представа за нейните тайни, изпитваха вълнение, а това означаваше промяна.

Младият Зи-лин беше достатъчно интелигентен, за да приложи същата тактика и в живота си. Дадеш ли на хората това, което искат, те не се интересуват дали то е истина или обикновена илюзия. Оставени на своите инстинкти, хората вярват в това, което би им носило най-голяма полза. Този закон се разкри с пълна сила пред момчето, когато се наложи да напусне Сучоу.

Шанхай се радва на най-доброто разположение сред всички китайски градове. Той е единственото пристанище в централната част на страната, което не е откъснато от вътрешността от някоя висока планинска верига. Освен това е свързан по естествен начин с устието на река Яндзъ, около която се простира най-плодородната долина в целия континент.

За щастие на Зи-лин, баща му — един изключително способен инженер, беше повишен и изпратен да доказва своите качества на ново поприще, при това именно в Шанхай.

До подписването на договора от Шимоносеки търсенето на квалифицирани инженери в Китай беше ограничено. Затова би могло да се каже, че деловите качества на Зи-лин, придобити далеч преди да им дойде времето, бяха нещо като родова черта.

Започналата през 1895 година индустриализация на Шанхай позволи на семейство Ши да напусне провинциалното спокойствие на Сучоу и да се гмурне в напрегнатия живот на града — вече един от най-големите в страната.

Шанхай предложи не само повече пари и възможности за изява на бащата, но и отлични условия за образование на Зи-лин и братята му. Той и най-малкият му брат се записаха в университета Футан, докато средният предпочете Техническия институт.

Мирогледът на Зи-лин се разшири значително. Научи английски, създаде си нови приятелства, разбра как мислят не само „чуждестранните дяволи“, но и преподавателите му. Всичко това обаче не изтри от съзнанието му спомена за усвоеното в онази прекрасна градина на детството, а по-скоро му придаде допълнителна сила.

Китайците от доста време насам не управляваха всичките си земи, но за Зи-лин мнението на преподавателите и по-възрастните от него по този въпрос беше без никакво значение. Възрастните бяха склонни към някакво конфуцианско търпение. „След като Вътрешното царство е в китайски ръце, все някога ще си възвърнем и останалите територии.“ Така разсъждаваха те, така учеха и своите възпитаници. На търпение и покорство пред „чуждестранните дяволи“.

От друга страна, поколението на Зи-лин беше изпълнено с желание за промяна, повечето младежи бяха готови да прогонят със сила чужденците и да прекратят унизителното си положение в разделеното общество.

За Зи-лин те бяха просто глупаци. От джиана беше научил, че човек трябва да анализира грешките си, а не да ги повтаря. Да ги използва като урок и да върви напред. Такава беше според него съдбата на народа му.

Най-много му тежеше фактът, че китайците сами бяха предали управлението на страната си в ръцете на чужденци. Хората от Запада са били достатъчно умни да се възползват от дрязгите и противоречията вътре в страната и да я подчинят на волята си.

В средата на XVIII век империята била в разцвет. Само за четиридесет години населението се увеличило с повече от 130 милиона души. Били проведени решителни реформи в областта на селското стопанство, в резултат на които започнало отглеждането на нови култури като царевица и тютюн. Появили се многобройни държавни и частни предприятия в областта на металургията, производството на порцелан и коприна, в тях намерили препитание стотици хиляди наемни работници.

Но заедно с просперитета се родило и желанието за експанзия. Империята започнала да воюва срещу елеутите в Централна Азия, както и срещу Бирма на югозапад.

Но за неразвити в промишлено отношение държави, какъвто е бил Китай в онзи период, войната често носи повече вреда, отколкото полза. В случая се стигнало до рязко отслабване на династията Манчу, която управлявала страната. За сметка на това укрепнали нейните противници, започнали да никнат тайни общности.

Китай бил изправен и пред тежки външни проблеми. Царска Русия окупирала Сибир, Англия създала колониална империя в Индия, Холандия я последвала със своите Източноиндийски територии. Тези земи, традиционно убежище за китайските емигранти, твърде скоро се превърнали в опасност. В Индия живеели милиони китайци, които следели отблизо хода на събитията в родината и чакали удобен момент за сваляне на династията Манчу.

Англичаните, които през 1839 година завладели Кантон, трупали огромни печалби от нелегален износ на опиум и така уравновесявали търговския си баланс.

През същата тази година един мандарин на име Лин Дзеху решил да даде урок на „чуждестранните дяволи“, надявайки се да укрепи силно подкопаната централна власт на Китай. Но англичаните, опитни във воденето на бойни действия, реагирали бързо и решително. Бойните им кораби се появили в залива на Хиджанг и сравнили със земята фортификациите на брега. През юни 1842 година англичаните завзели Шанхай и Нанкин, след което китайците поискали мир. Англия получила достъп до петте най-големи пристанища по крайбрежието, но най-важната им придобивка била установяването на протекторат над Хонконг.

По мнението на Зи-лин именно това бил моментът за политическото стабилизиране на страната. Правителството просто трябвало да поиска от „чуждестранните дяволи“ да оставят своите войски на китайска територия и така династията Манчу положително би се закрепила на власт. Това не било сторено и последиците се оказали фатални.

Заети с потушаване на мюсюлманските въстания в Юнан и Туркестан в края на десетилетието, управниците скоро били изправени пред нова, още по-голяма опасност.

Започнала да набира сила една фракция, известна под името Тай Пинг. Добре дисциплинирана и въоръжена, тя скоро завзела провинцията Гуанг-кси, а през 1852 година безредиците се прехвърлили и в Ханкок. Само година по-късно лидерът на бунтовниците Хонг Ксикуан обявил Нанкин за столица на Тай Пинг Тиан Го — Небесното кралство на вечния мир. Той започнал да издава декрети, да мобилизира нови хора в армията и тръгнал на север срещу Пекин.

От неприятностите на Манчу се възползвали британците и французите, решили да разширят своето присъствие в Китай чрез нова военна кампания.

Едва справила се с въстанието на Тай Пинг, императорската армия се изправила срещу оръдията на „чуждестранните дяволи“. Същевременно Тай Пинг започнали наново да се организират в южните райони на страната. През октомври 1860 година английските и френските войски навлезли в Пекин, но китайците все още не осъзнавали напълно европейската заплаха.

„Чуждестранните дяволи“ започнали да плячкосват летните дворци. Един приятел на Зи-лин видял с очите си техните варварски действия. Всичко по-ценно било заделено настрана, за да бъде изпратено на кралица Виктория и Наполеон, останалото било оставено на войниците. Пораженията обаче били толкова големи, че командирите на европейските части наредили дворците да бъдат изгорени, за да прикрият следите от тях.

Правителството било принудено да отстъпи пред исканията на чужденците. Най-накрая започнало да става ясно, че макар и далеч на север, столицата е толкова беззащитна, колкото Хонконг, Шанхай, Кантон и останалите южни градове.

Бил подписан Пекинският мирен договор, според който нови единадесет пристанища били отворени за международна търговия. Чужденците получили допълнителни права — да организират концесии, да се занимават с мисионерска дейност, да притежават имунитет срещу вътрешните закони на страната.

В замяна на всичко това европейците подкрепили императорската армия в борбата й срещу въстанието на Тай Пинг. През юли 1864 година Нанкин отново паднал в ръцете на Манчу, но въпреки това властта на династията била силно отслабена.

Зи-лин беше убеден, че и тук Манчу са проявили неразбиране по отношение целите на врага. Ако бяха внедрили достатъчно свои агенти в, редиците на Тай Пинг, те несъмнено биха разбрали, че бунтовниците се разкъсват от вътрешни противоречия, особено след поражението им в предградията на Пекин. И биха стигнали до заключението, че точно в този момент едва ли имат нужда от чуждестранната армия.

Сун Тцу е писал, че онзи, който тръгва на бой с врага, без предварително да е внедрил свои шпиони в редиците му, заслепен от алчност за злато и почести, не е никакъв генерал и не притежава стратегията на победител.

Но членовете на династията Манчу очевидно не са били последователи на Сун Тцу.

Междувременно властта започва да се тревожи от действията на французите в съседен Анам. През 1883 година в югозападните провинции на Китай избухва война и французите получават правото за свободна търговия в два от граничните градове.

Раздробяването на някога великата страна е пред своя край. Европейците държат в ръцете си всички подстъпи към нея. В самата й територия имат концесии за земя, под тяхно управление е дори строителството на държавната железница. Остава само разделението на „сфери на влияние“ и този акт не закъснява. В началото на новия век руснаците получават северната част на Китай, германците — Шандонг, англичаните — устието на Яндзъ, а французите — югозападните територии.

В същото време обаче нараства популярността на Йи Хе Туан — най-могъщото и най-ксенофобското тайно общество, съществувало някога в Китай. Европейците го наричат „Обществото на боксьорите“. В първите години на XX век избухва голямото Пекинско въстание, което принуждава чуждестранните войски да окупират дори Императорския дворец. Единадесет години по-късно избухва революцията, довела до създаването на Република Китай.

Възгледите на Зи-лин по всички тези исторически събития рязко се различаваха от възгледите на неговите учители. По отношение на „чуждестранните дяволи“ той не проявяваше нито ксенофобия, нито покорство. Приемаше присъствието им в родината си по начин, който е съвсем необичаен за повечето му сънародници. Защото бе убеден, че има начини Китай да спечели от присъствието на европейците — точно както те бяха спечелили от него. Това свое убеждение той дължеше на задълбочения размисъл в градината на джиана, разбрал отрано каква могъща сила представлява илюзията.

Защо да искам отстраняването на чужденците, когато мога да ги използвам за собствена изгода и за благото на страната си? Така мислеше той.

След потушаването на бунтовете на „боксьорите“ настъпва златният период на европейците в Китай. Но той бързо приключва и през 1906 година нещата поемат по коренно различен курс.

Японската победа над царска Русия звучи като звън на огромна камбана, нейният екот отеква над цял Китай и вдъхва нови сили на революционерите националисти. Техен предводител е Сун Жонгшан, известен на запад като доктор Сун Ят-сен. Той е родом от Кантон и има подкрепата на южнокитайската буржоазия. Но далеч по-важна е подкрепата на китайските студенти на Запад и богатите сънародници в чужбина, които финансират първоначално фондацията му, наречена Тонг Менг Хуй, а по-късно и официалната му партия — Гуоминдан.

Умен и проницателен човек, Сун Ят-сен знае как да се възползва от слабостите на властта и народното недоволство. За кратко време авторитетът на Гуоминдан в Пекин става огромен и непоклатим, докато този на управляващата династия се смалява и изчезва.

През 1908 година умира императрица Сикси от династията Куинг, в родословното й дърво липсва достатъчно възрастен наследник на трона. На него се възкачва двегодишният Пуи и това води до остра борба за надмощие между регента, който е и баща на невръстния император, и фракцията на генерал Юан Шикай.

През 1911 година правителството решава да национализира железниците. Това е удар, насочен срещу новата капиталистическа прослойка в страната. Този акт е като пистолетен изстрел, даващ началото на остри вълнения. Навсякъде из страната избухват бунтове и правителството се принуждава да иска помощ от генерал Ши кай. Но генералът усеща накъде духа вятърът и застава на страната на бунтовниците.

Той добре знае към кого трябва да се обърне и през декември същата година делегация от представители на почти всички провинции отива при Сун Ят-сен с предложението да го издигне за президент на страната. Сун приема, но само тридесет дни по-късно отстъпва поста си на генерал Шикай. Този ход се оказва мъдър и далновиден, тъй като само след месец генералът постига това, което Сун Ят-сен едва ли би могъл да стори — абдикацията на последния император от династията Куинг. За тази своя заслуга Юан Шикай получава поста временен президент на новата китайска република.

Но после добрият генерал изневерява на революцията. Изкушението да наследи трона и да създаде собствена династия се оказва твърде силно. Той издава декрет за разпускането на Гуоминдан и Парламента, създаден през 1913 година. Това поставя началото на нови вълнения. Шикай умира през 1916 година, без да постигне императорски статут, оставайки си един обикновен военен.

В Пекин се създава временно правителство, което е слабо и неефективно. Сун Ят-сен на няколко пъти се опитва да изгради „национално правителство“ в Кантон, но единственото, което постига, е спечелването на провинция Гуандонг за своята кауза.

На фона на тези горещи политически събития се развиваше и любовта на Зи-лин с необузданата Май. Той я срещна през нощта на 1 юли 1921 година в Шанхай, по време на първите митинги и демонстрации, които осемнадесет години по-късно щяха да доведат до широкомащабна революция.

Същата нощ беше основана Китайската комунистическа партия. Макар и погълнат от историята, която буквално се твореше около него, Зи-лин не можеше да откъсне очи от тази прекрасна и пламенна революционерка, която, въпреки че беше в едно помещение с него, му се струваше безкрайно далеч.

Тя беше много млада, още ненавършила двадесет. Беше пълен сирак и това може би обясняваше решителното й поведение, далеч от женската деликатност. За разлика от повечето младежи, които се срамуваха да проявяват интерес към нея, Зи-лин бързо се покори на неотразимото й привличане.

Той беше на двадесет и една години, далеч по-зрял и уравновесен от нея, благодарение на доброто си образование и културната среда, в която беше живял. Лишена от всичко това, тя разчиташе на верния си усет и може би това беше основа за връзката между тях. Както и фактът, че по свой начин Май също разбираше значението на илюзиите.

През онази нощ Зи-лин изобщо не подозираше каква решаваща роля ще изиграе комунистическата партия в бъдещото развитие на Китай. Дойде на това събрание, воден от изключителния си нюх. Остана там не защото беше особено въодушевен от комунистическите идеи, а заради Май. Но остана и това беше главното.

Измина доста време, преди да набере кураж и да я разгледа по-отблизо. Беше дребно и стройно момиче със загоряла кожа и с осанка на момче. Това съвсем не означаваше, че не притежава достатъчно женственост. Напротив, беше прекрасна и вълнуваща, но момчешката осанка се дължеше на неукротимия й дух. Едно мъжко качество, според това, което мислеше дотогава Зи-лин.

— Член ли си? — попита той, след като успя да си пробие път до нея. Не притежаваше почти никакъв опит с жените и това беше първото нещо, което му хрумна.

— Аз съм сътрудничка на Сун Ят-сен — отвърна тя с блеснал от вълнение поглед. Зи-лин веднага забеляза, че в този поглед липсва фанатизмът, който го караше да се държи по-далеч от революционерите, с които му се случваше да контактува.

— Не го виждам тук — отбеляза той. — Но в замяна на това забелязах доста руснаци…

— И това ти се струва странно, така ли? — наклони глава тя.

— Интересно ми е и бих искал да науча повече — отвърна с нервна усмивка той. Залата бързо се опразваше, въздухът тежеше от миризмата на пот и душевни вълнения.

— Ами тогава да идем някъде и да поговорим — предложи Май.

— Скоро Гуоминдан ще се слее с Комунистическата партия — промълви тя с ръце около голямата чаша чай. — И това ще ни направи изключително силни, нищо няма да е в състояние да ни спре.

Масата беше покрита с остатъци от богатата вечеря — пържен ориз със задушено месо, печени скариди и пиле с гъби. Май сведе поглед към нея и се засмя:

— От години не съм се хранила толкова добре! — потупа плоския си корем и добави: — Направо ще се пръсна!

— Хубаво е, нали? — усмихна се и Зи-лин. — Човек се чувства особено доволен след добра храна…

— Не съм толкова сигурна — стопи усмивката си Май. — Доволството лесно се превръща в самодоволство и това едва ли ще е от полза за нашата кауза… Китай се нуждае от всичко друго, но не и от самодоволни люде!

— Нима това означава, че трябва да се откажем от добрата вечеря и да обидим готвача? — вдигна вежди Зи-лин. — Та той е вложил цялото си умение в приготвянето на тази храна!

За момент Май помисли, че говори сериозно и беше готова да го среже. Но после забеляза веселите пламъчета в очите му и избухна в смях.

— Може би си прав, Зи-лин — рече. — Има си време за всичко. Но когато човек е принуден да напусне родния край, хуморът се превръща в далечен спомен…

— Аз пък мисля, че хуморът ни е най-необходим именно по време на тежки изпитания — възрази той.

Тя бавно кимна с глава.

— Може би си прав… Когато изгубихме битката с предателя генерал Юан при Жонпнан и бяхме принудени да избягаме в Япония, никак не ни беше до хумор… Японците ни се сториха странни и студени хора…

— Но въпреки това ви дадоха подслон, докато сънародниците ви се страхуваха да го сторят — отбеляза Зи-лин? — Може би наистина са студени, но са проявили смелост…

— Как става така, че винаги имаш отговор на всичко? — учудено го изгледа Май.

— Не на всичко — засмя се Зи-лин. — Ако беше така, отдавна да съм станал могъщ „тайпан“, а не…

— А не какво?

Той отмести поглед от красивото й лице и го зарея към оживения кей.

— Просто човек, изпълнен с необичайни идеи…

Усетиха облаците и дъжда заедно, чувството за интимност беше деликатно и особено приятно. Макар да му беше за пръв път, Зи-лин не се уплаши от сексуалната близост. Може би защото самочувствието на Май стигаше и за двамата.

Тя се втурна към него с присъщата си жар, той й: отвърна с нежност. Намери комбинацията за възхитителна. Предишните й любовници реагираха погрешно на всеотдайността — или се вцепеняваха от неприсъщата за жена инициативност в акта и губеха потентността си, или правеха несръчни опити да влязат в тон й магията отлиташе.

Макар и с известен сексуален опит, Май за пръв път изпита в пълна степен насладата на акта. Тихите й писъци допринасяха допълнително за възбудата на Зи-лин, удоволствието му беше огромно.

После, спокойно отпуснати в прегръдките си, те започнаха да разговарят. Сториха го простичко и искрено, без притворството, което не ги напускаше дори в компанията на близки приятели.

След всичко това няма да е пресилено, ако се каже, че и двамата едновременно изпитаха чувството, което има само едно име — истинска любов. До този момент Май беше обичала истински само вожда Сун Ят-сен и неговите три принципа за революцията — национализъм, демокрация и благоденствие. Зи-лин пък беше обичал единствено изкуството на притворството.

И двамата едновременно откриха, че обичта към идеали и концепции не е единствената в живота, че над нея пламти обичта към ближния, но това не води до противоречия между двете чувства, а по-скоро ги обединява на ново, по-високо ниво. За хора с висока мотивация като тяхната това разкритие беше от първостепенно значение.

В рамките на три месеца Зи-лин беше представен лично на вожда Сун Ят-сен, след още три той и Май сключиха брак.

Сун Ят-сен беше още едно откритие за Зи-лин. Докторът по медицина притежаваше разностранни познания, придобити в най-различни по характер учебни заведения — от англиканската гимназия в Хонолулу до Медицинската академия в Хонконг. Вероятно именно в университета беше попаднал под влиянието на християнството и западната аналитична мисъл.

На този етап Зи-лин все още не беше достатъчно близък с вожда, за да сподели с него идеите си за справяне с „чуждестранните дяволи“. Но в разгорещените спорове между тримата, в които нерядко вземаха участие и други партийни лидери като Ху Ханмин и Ван Чинвей, докторът обикновено изразяваше гледната точка на Запада. В подобни моменти Зи-лин попиваше мислите му като суха гъба. Беше му безкрайно интересно да слуша как западната философия и политикономически теории се пречупват през филтъра на източния интелект. А интелектът на доктора беше наистина фантастичен и Зи-лин скоро се превърна в един от най-верните му поддръжници.

В тези спорове имаше и сериозни сблъсъци. Сун Ят-сен и Май бяха на коренно противоположни становища по отношение на руските комунисти. Момичето открито го обвиняваше в корумпирано от западното влияние мислене.

На практика обаче различията им се дължаха на факта, че двамата подхождаха към темата от различни емоционални нива. Сун Ят-сен разглеждаше комунизма от почти религиозна гледна точка, докато Май го виждаше като исторически възникнала необходимост.

Тя разпалено защитаваше тезата, че само руските комунисти са носители на истински революционен дух, притежават безупречна дисциплина и огромна власт, имат искреното желание да помогнат на Гуоминдан чрез новосъздадената Китайска комунистическа партия.

В споровете им липсваше озлоблението, тъй като изпитваха взаимно уважение един към друг и никога не пристъпваха прага на добрите обноски. Но докторът беше прекалено категоричен в становищата си и често цитираше своя военен съветник Чан Кай-шъ, който беше отявлен противник на комунизма и разглеждаше появата му като намеса във вътрешните работи на Китай.

Една късна есенна нощ спорът им беше особено ожесточен. Навън валеше противен дъждец, небето беше ниско и прихлупено.

— Ти си невъзможен! — извика Май и отчаяно вдигна ръце. — Дори Зи-лин успя да прозре положителните черти на комунизма!

Докторът извърна глава и ясните му очи се заковаха върху лицето на Зи-лин.

— Така ли? Я ми кажи, млади човече, какво хубаво виждаш у тази безбожна сган?

Зи-лин отново мислеше за притворството.

— По мое мнение руските комунисти притежават две неща, които Гуоминдан не може да открие никъде другаде — отвърна внимателно той.

— И кои са те? — хладно попита Сун Ят-сен.

— Първо, те могат да организират Гуоминдан по начин, който не е достъпен за нито един китаец, особено на този етап — започна Зи-лин. — От това само можете да спечелите. Дисциплина и целенасоченост. Зная, че все още получавате финансова подкрепа от чужбина, но икономията съвсем няма да ви навреди…

Направи пауза да прочисти гърлото си, после продължи:

— Втора, но далеч по-важна в идеологическо отношение е вероятността комунизмът да се превърне в идеология на бедните народни маси. Вие сте родом от Кантон, сър, не е необходимо да ви описвам мизерията и непоносимите икономически условия в южните провинции. Милиони китайци емигрират в Хонконг, Бирма, Анам и Индия с надеждата да намерят къшей хляб. И това продължава вече десетилетия…

— Искаш да кажеш, че само обединяването между Гуоминдан и Китайската комунистическа партия може да обхване широките народни маси, така ли?

— Честно казано, не виждам друг начин да бъде завладян днешен Китай…

— Тази вечер бях горда с теб!

— Горда ли? — недоумяващо я изгледа Зи-лин. Върнаха се у дома късно, но Май веднага поиска да правят любов. Буквално тръпнеше от възбуда.

— Да, мили — погали го по бузата тя. — Наблюдавах го внимателно, докато ти излагаше тезата си… Макар да бях не по-малко изненадана от него, трябва да призная, че успя да пробиеш бронята му…

— Това е хубаво — кимна Зи-лин. — Аз го харесвам, мисля че идеите му за бъдещето на Китай са добри. Бих искал да ги видя реализирани на практика.

— Знаех си аз! — изкиска се Май и го стисна в прегръдката си. — Зад фасадата на неутрален аналитик, ти си истински комунист!

— Не ме разбирай погрешно, Май — изтрезня Зи-лин. — Не изпитвам никаква слабост към комунизма, просто се опитвам да гледам трезво на нещата. И именно от тази позиция твърдя, че руските комунисти могат да бъдат изключително полезни за Сун Ят-сен.

— Значи всичко е било заблуда! — помръкна Май. — Ти просто още веднъж демонстрира своята теория за притворството! — в очите й проблеснаха сълзи.

Зи-лин се надигна и я притегни към себе си:

— Слушай, Май. Какво значение имат моите чувства? Важното е Сун Ят-сен да разбере, че в момента само комунистите могат да спасят Китай. Това е важното, останалото е без значение!

Известно време мълчаха, после Май зарови лице в рамото му и промърмори:

— А аз си мислех, че съм започнала да те опознавам!

В гласа й имаше мрачна ирония.

По-късно, размислила върху думите му, тя се извърна към него в мрака.

— Не Сун Ят-сен, а Чан Кай-шъ ще бъде най-сериозното препятствие пред обединението на Гуоминдан и Комунистическата партия.

Зи-лин се замисли. Познаваше Чан, един-два пъти бяха разговаряли надълго и нашироко. След тези срещи беше изпитал тежест в стомаха.

— Кажи ми какво знаеш за него — тихо рече той.

— Тридесет и четири годишен, възпитаник на Японската военна академия — започна Май. — Придобива боен опит като командир на японски полк. Връща се тук, за да вземе участие в революцията срещу Манчу. Със Сун се запознават на фронта, в боевете срещу генерал Юан. Двамата са много близки, бих казала дори прекалено близки…

— Какво имаш предвид?

— Зад лоялността му към Сун прозира още нещо — замислено промълви Май.

— Намекваш, че служи на враговете на Гуоминдан?

— Не, това е изключено.

— А би ли предал Сун?

— Не, поне докато докторът е още жив — отвърна Май. — Според мен, в Япония Чан е усвоил не само военното изкуство, но и изкуството да изисква лоялност към Чан Кай-шъ. Амбициите му са далеч по-големи от целите на една революция. Твърди, че споделя идеалите на Сун за народно благоденствие, но подозирам, че на практика не е така. Той е силен човек с възгледите на силен човек.

— Сун има нужда от силен човек — както сега, така и в бъдеще, когато вземе властта. Винаги ще се нуждае от протекция, Май…

— Да — кимна Май и черната коса покри рамото й. — Но протекция срещу кого? Това е въпросът, който непрекъснато си задавам…

Направиха безуспешен опит да заспят. Цъкането на стенния часовник над камината кънтеше в главите им като църковна камбана. През отворения прозорец долитаха виковете на рибарите.

— Май? — извъртя се в леглото Зи-лин.

— Кажи, скъпи.

— Ако моите думи са отворили някаква врата, както твърдиш, тази врата трябва да остане отворена…

— Знаеш, че ще направя всичко възможно.

— Добре — кимна той. — Защото имам чувството, че само по този начин ще откъснем Сун от влиянието на Чан… А може би ще променим и целия му начин на мислене…

— Как, в името на боговете?

Зи-лин се засмя.

— След като Сун се убеди в ползата от руснаците, ти ще му кажеш да изпрати Чан в СССР, където трябва да усвои съвременната военна тактика и организация. Бородин с удоволствие ще го приеме. Ако Чан започне да шикалкави (което е почти сигурно), ти ще убедиш доктора да му каже, че е по-добре да усвои лично руската военна организация и сам да я приложи на практика, вместо това да правят руснаците.

Май вече се смееше. Голото й тяло се стовари върху това на съпруга й, от очите й потекоха сълзи.

Смехът запълни стаята им като гръмотевица в лятно небе.

През 1923 година Сун Ят-сен се възползва от предложението на Зи-лин в онази нощ и изпрати Чан Кай-шъ на военна подготовка в СССР. Година по-късно се осъществи сливането между Гуоминдан и Комунистическата партия.

С помощта на съветските съветници и техника беше създадена нова, далеч по-ефективна революционна армия, в която влизаха предимно партийни членове. Революционният дух рязко се повиши, оптимизмът просто се усещаше във въздуха.

Май работеше в тясно сътрудничество с доктора, а Зи-лин реши да опознае по-отблизо и други водещи фигури в Гуоминдан. Службата като чиновник в пристанището не му пречеше да изпълнява партийни функции в свободното си време.

Сближи се с Ху Ханмин сравнително лесно. Ху беше вече на четиридесет и две, доста по-възрастен от останалите последователи на Сун и почти негов връстник. Висок и строен мъж с приятно лице и безупречни обноски, той, в случай на нужда, можеше да бъде и великолепен оратор.

Юрист по професия, Ху се беше запознал със Сун и Май в Япония, още по време на следването си. Бързият му аналитичен ум моментално се слял с революционния дух на Сун и двамата станали неразделни. Поради този факт, както и поради изключителното му умение да борави с хора, Ху Ханмин направил бърза кариера в Гуоминдан.

От всички сътрудници на Сун Ят-сен той най-много приличаше на доктора. Беше хуманист като него, изпитваше непоколебима вяра в народа на Китай и беше готов на всичко за него. Залезът му, ако изобщо може да се употреби подобен термин, се дължеше главно на неспособността му да види перспективите за военна победа. В това отношение беше подложен на непрестанни нападки от страна на Чан Кай-шъ, който правилно виждаше най-сериозния си съперник именно в негово лице.

Зи-лин изпитваше искрено възхищение от пъргавия ум на Ху. По време на разгорещени идеологически спорове именно Ху беше човекът, който успяваше да избегне всички подводни камъни и да стигне до същността на въпроса. Но в личен план Зи-лин беше привлечен силно от открития дух на този човек.

Бащата на Зи-лин имаше все по-малко време за семейството си. Бързата индустриализация на Шанхай по западен образец отнемаше всичките му душевни и физически сили. В продължение на много години той беше единственият китаец с достатъчно познания и опит за осъществяването на сложни индустриални проекти. През първите три години от престоя на семейството в Шанхай той беше най-търсеният инженер както от европейците, така и от японците.

Излизаше в зори, прибираше се късно вечер, доста време след като другите бяха приключили с вечерята. В това отношение семейството им беше доста различно от другите, но бащата успя да убеди съпругата си да храни децата навреме, без да го чакат. Тя обаче упорито отказваше да хапне, преди той да се е прибрал у дома, беше достатъчно скандализирана, че децата го вършат. Докато старият Ши не виждаше нищо непочтително в това, просто времената бяха такива…

Във всеки случай Ху Ханмин отделяше много от времето си за младия Зи-лин, вероятно защото беше забелязал гениалните му качества на стратег. Двамата често се разхождаха до късно през нощта по тесните улички на крайбрежния квартал, известен под името Бунда.

Един късен следобед в края на 1924 година Ху беше необичайно мълчалив, красивото му лице излъчваше меланхолия. Гледаше към претъпканото с най-различни плавателни съдове пристанище, нежеланието му за разговор беше очевидно. Времето беше хладно и сравнително сухо, далеч по-добро от студовете, които бяха сковали Пекин. На север властваха снеговете, донесени от студения сибирски вятър, но тук времето беше приятно, слънцето надничаше иззад гората от мачти и флагове. От мястото си Зи-лин виждаше големите драги, които денонощно дълбаеха входа на пристанището. Търговията беше замряла, но никой от големите тайпани не издигна глас на протест. Почистването на пристанището от наноси беше ежегодна операция, единствено чрез него можеше да се осигури достъпът на големите презокеански кораби до товарните докове. А именно те бяха стожерите на китайската външна търговия.

Зи-лин насочи вниманието си към Ху. Възхищението му от този човек беше дълбоко и искрено, не искаше да го вижда тъжен.

— Вуйчо — промълви почтително той. — Сун казва, че европейците имат навика да споделят грижите си с приятели…

Ху се обърна да го погледне, на лицето му се появи хладна усмивка.

— Може и да е така, млади братко — отвърна той. — Но ние не бива да се сравняваме с варварите и да товарим приятелите си с нашите болки… — сви рамене и замислено добави: — Шарен свят, обичаи всякакви…

— Все пак бих могъл да ти бъда от полза — меко настоя Зи-лин. — Когато става въпрос за вътрешната политика на Гуоминдан, може би трябва да поискаш мнението на външен човек… Така преценките ти ще бъдат по-безпристрастни.

— Господи, Зи-лин, ти наистина си забележителен младеж! — разсмя се Ху. — Сигурен ли си, че никога не си изучавал право? От теб става страхотен адвокат, толкова си убедителен!

— Бих искал да ти помогна, вуйчо — отвърна сериозно Зи-лин.

Драгите прекратиха работа, работниците започнаха да се подготвят за слизане на брега. Мазната вода обещаващо проблясваше в сгъстяващия се мрак. По крайбрежната улица запалиха лампите, светлината им се смеси със сиянието от огньовете на бездомниците и грейналите прозорчета на малките къщички. Към небето се издигна пушек, лунният сърп придоби червеникави оттенъци.

— Има истина в думите ти — промърмори Ху, след като възобновиха разходката си. — Но някак не ми се иска да те забърквам…

— В това отношение можеш да си спокоен — побърза да го увери Зи-лин. — Май вече се е погрижила…

— Добре тогава — предаде се с въздишка Ху. — Добре ли познаваш Лин Хишу?

— Разменяли сме по някоя дума — сви рамене Зи-лин. — По мое мнение е привърженик на необоснованите силови действия, но едновременно с това владее добре болшевишките методи. По всичко личи, че бързо се учи…

— Мисли се за мой основен съперник — промълви Ху. — Ние с теб знаем, че това е Чан, но Лин е убеден, че Чан не може да събере достатъчно поддръжници, за да стане шеф на Гуоминдан.

— А ти можеш.

— Не знам — сви рамене Ху. — Какво ти е мнението?

— Мисля, че Чан е опасен, но признавам, че мнението ми може да се окаже и малко повлияно… Май мрази Чан и се опасява, че той може да предаде революцията…

— Чан мисли единствено за Чан — повтори мислите на съпругата му Ху. — Но това вероятно е част от поведението на военните. Командирът не може да мисли за войниците, които хвърля в боя… Иначе няма да ги изпрати на смърт, нали?

— Лин обаче мисли по същия начин, макар да няма основания за това. В Централния комитет на Гуоминдан е срещу мен и поддържа идеята на Чан за военно настъпление срещу Пекин… Нашата армия стана далеч по-добре организирана след посещението на Чан в Русия, но аз мисля, че все още не е готова за сваляне на правителството. А ако сега се провалим, никога вече няма да успеем. Сун Ят-сен е накрая на силите си, решителността го напуска. Претоварва се с работа и това се отразява на здравето му. Една широкомащабна военна кампания положително ще го убие…

Край тях пробягаха деца, виковете им бяха весели и пронизителни. Модерен параход поглъщаше в трюмовете си чували с ориз, на кея чакаха ред брезентови торби с чай. Някъде сред тях без съмнение се криеше и торбичка опиум, която струва цяло състояние… Зи-лин наблюдаваше пристанищното оживление, но умът му беше зает изцяло с това, което чу от приятеля си.

— Ти трябва да продължиш с линията, която поддържаш в ЦК — промълви накрая той. — Избягвай реториката, която може да ги разгневи, използвай логиката… А след това трябва да поговориш на четири очи със Сун. Кажи му това, което разказа на мен. Умееш да говориш и лесно ще го убедиш, че ако приеме идеята на Лин и Чан за военно настъпление на север, преди армията да е напълно готова, това ще бъде последната разбита илюзия в живота му. Ако акцията завърши с неуспех, войниците ще изгубят доверие в него, а това означава край за Гуоминдан като цяло. Сун добре знае, че търпението означава мъдрост…

Ху гледаше торбите с чай така, сякаш за пръв път в живота си виждаше подобна стока.

— Тази вечер трябваше да председателствам едно заседание на ЦК, което беше отложено в последния момент — промълви с усилие той. — Иначе нямаше да се видим и да разговаряме…

Повече думи не бяха необходими. Зи-лин се усмихна и забави крачка. Скоро обърнаха гръб на множеството кораби в пристанището и потънаха в нощта.

Една седмица преди китайската Нова година (в началото на 1925-а) Май се прибра късно и го събуди.

Навън светеше ярка луна, някакъв пияница припяваше дрезгаво под прозорците им, в далечината се чуваха спорещи гласове.

— Зи-лин!

— Да? Какво има? — той тръсна глава да прогони съня от клепачите си.

— Безпокоя се за Сун Ят-сен!

— Какво има пак? Нали Ху успя да го разубеди за дългия поход?

— Той е болен — прошепна с насълзени очи Май. — Тежко болен…

— Не съм чувал такова нещо — погледна я разтревожено Зи-лин. — Дори от Ху…

— Няма и да чуеш — въздъхна Май. — Държи болестта си в тайна от всички, сподели само с мен… А аз ти го казвам просто защото не зная какво да правя!

— Ти не си доктор, Май — прегърна я Зи-лин. — Няма какво друго да правиш, освен да му заведеш един истински доктор…

— Отдавна е сторено — прошепна тя, а той едва сега забеляза колко бледо е лицето й. — Никой доктор не може да му помогне.

— Умира ли?

Тя кимна с глава.

— Страх ме е, Зи-лин. Страх ме е, че ако на негово място не застане Ху Ханмин, с революцията е свършено… Чан е животно, което без Сун веднага ще се нахвърли върху комунистическата партия и ще я разбие. Не мога дори да говоря за това! — притисна се към него и избухна в плач, цялото й тяло се разтресе. — Той си отива… Всичко е въпрос на дни, а може би на часове…

Зи-лин не можеше да стори нищо друго, освен да я притиска до гърдите си.

След известно време тя се поуспокои и той каза:

— Ти трябва да направиш всичко възможно Ху да получи подкрепата, която му е необходима. Защото опасността идва не само от Чан, а и от Лин Хишу!

Май отново се разплака.

— Не зная, Зи-лин! Нямам сили… Без Сун Ят-сен…

— Опитай се да мислиш трезво. Май! — остро настоя той. — Какво би казал той, ако те чуе? Положително ще те смъмри! Неговата сила се изразява чрез теб. Зная и чувствам това, другите също. И именно затова ти завиждат. Е, дойде време да се възползваш от своята мощ — гледаше бледото й лице и чувстваше, че в този миг я обича повече от всякога. Чувството беше много приятно. — Враговете ти това и чакат — да проявиш слабост. Веднага ще кажат, че вече не носиш полза за революцията. Защото си обикновена жена, която изпада в паника при първата кризисна ситуация. Започваш да плачеш и да се тръшкаш пред паметта на Сун — нещо, което никой мъж не би си позволил…

— Не такива са били неговите планове за теб, Май. Не за това те е считал за най-близкия си човек, споделял е най-съкровените си тайни с теб, доверявал ти се е далеч повече, отколкото се е доверявал на любимия си — Чан! Нима не виждаш, че Сун разчита на теб точно толкова, колкото и ти зависиш от него? Може би именно твоята сила го поддържа все още жив. Може би без нея отдавна щеше да е победен от болестта…

— Да — прошепна Май и челото й опря в гърдите му. Приличаше на бегач на дълги разстояния, който търси последните остатъци от волята си, за да завърши изтощителното състезание. — Благодаря ти, съпруже мой!

През април Зи-лин получи повишение и стана старши писар в пристанищната администрация. В края на работния ден той прибра нещата си и тръгна да съобщи добрата новина на Май. Въпреки предложението Май да прави дарения на партията, той предвидливо заделяше настрана част от заплатата си и започна да прави малки инвестиции. Привлече двамата си братя и с общи пари купуваха земя във все още неразработените покрайнини на Шанхай. В рамките на шест месеца продадоха два от парцелите си на предприемачи и първоначалният им капитал се утрои. Предстоеше продажбата на трети и Зи-лин възнамеряваше да прибави увеличението на заплатата си към печалбата и с тези пари да купи една четвърт от нов и сравнително голям параход. Братята не споделяха оптимизма му, затова възнамеряваше да действа сам.

Прибра се на свечеряване, но Май все още я нямаше. Седна зад бюрото, извади писалка и мастило и потъна в изчисления. Искаше да бъде сигурен в печалбата, която ще му донесе частичната собственост на един голям презокеански параход.

Потънал в работа, той не чу стъпките на Май. Най-сетне необичайната тишина в къщата му направи впечатление, главата му се вдигна от колонката стройни цифри.

— Май?

Тя стоеше неподвижно, с пребледняло лице. Зи-лин стана и хвана ръцете й, студени като лед.

— Какво се е случило, за Бога?

Очите й потърсиха неговите. В тях се четеше такава огромна мъка и отчаяние, че отговор не беше нужен. Зи-лин разбра, че Сун Ят-сен е мъртъв.

— Замина за Пекин, сам… — промълви след дълго мълчание тя. — Исках да отида с него, молих му се… Но той беше твърд. — Зи-лин усети огромните й усилия да не избухне в сълзи. — Сякаш отиваше там, за да умре… Сякаш беше усетил приближаването на смъртта и не искаше да плаши близките си.

Зи-лин усети празнота в съзнанието си. Сякаш приятелската и топла ръка, която го беше подкрепяла в продължение на години, изведнъж беше изчезнала.

— Може би е мислил само за революцията, както винаги… — промълви той и Май вдигна глава. — Спомените ни за него ще бъдат много по-силни, ако бъдем лишени от възможността да видим слабостта, която идва заедно с последните часове на всеки човек… А така ще го помним силен и непоколебим, готов на всичко в името на революцията.

— И все пак ме е страх — прошепна Май. — За всичко…

Смъртта на Сун Ят-сен даде сигнал на неизбежната борба за власт сред висшите кръгове на Гуоминдан. Както можеше да се очаква, кандидатурата на Хун Ханмин за наследник на вожда се радваше на най-голяма популярност. Неговите речи в ЦК бяха мъдри и убедителни, въпреки враждебното отношение на Лин Хишу, който настояваше за незабавна военна мобилизация. Учудващо беше, че Чан Кай-шъ — известен привърженик на тази теза, запази мълчание. Седеше на стола си, обграден от съветници и приближени, слушаше и наблюдаваше. Сякаш беше върховен съдия, който трябва да вземе окончателното решение.

Естествено, вдовицата на Сун нямаше думата и всички бързо я забравиха. Зи-лин се безпокоеше главно от необичайното поведение на Чан. Той беше човек на действието и всички очакваха да вземе нещата в свои ръце.

Междувременно други събития отклониха вниманието на Зи-лин от вътрешните борби за надмощие в Гуоминдан. От известно време насам водеше преговори за закупуване на акции от търговския флот на големия американски тайпан Бартън Сойър. Това стана въпреки желанието на братята му да се обърнат към един от английските тайпани, който беше в Шанхай много по-отдавна от американеца и се предполагаше, че е далеч по-могъщ от него. Зи-лин обаче имаше възможност да наблюдава пряко дейността на корабособствениците в пристанището и вършеше това почти двадесет и четири часа в денонощието. В резултат стигна до заключението, че именно компанията „Сойър & синове“ е тази, към която трябва да се обърнат.

Облечен в най-скъпите си дрехи, той се появи в офисите на Американската концесия, забравил напълно за разгорещените дебати в ЦК на Гуоминдан.

Млад чужденец, облечен в неподходящ за климата на града костюм, седеше зад бюрото и се правеше на важен. Очевидно искаше да смае дивия китаец с уменията си на опитен бизнесмен. След като се занимава с това в продължение на няколко минути, той най-сетне вдигна глава и повика Зи-лин от чакалнята.

Бартън Сойър беше широкоплещест мъж с подпухнало лице. Цветът на кожата му беше толкова червен, че Зи-лин изпита моментно безпокойство. — Окопити се бързо, поклони се и побърза да поеме протегнатата ръка на американеца. Беше наблюдавал този жест у редица чужденци и знаеше, че трябва да отговори на ръкостискането. Повечето негови сънародници биха се намръщили от подобен акт и несъмнено биха побързали да издърпат ръката си.

— Положително знаете как да стискате ръце — усмихна се одобрително Сойър. Гласът му беше висок и басов, дълбоко в себе си Зи-лин изпита тревога. — Във Вирджиния, откъдето съм родом, хората се познават по ръкостискането… Баща ми например никога не вършеше бизнес с хора, които не умеят да се ръкуват както трябва…

И този, подобно на всички американци, живееше с увереността, че всички знаят къде точно се намира проклетото му родно място. Сякаш континентът на другия край на света е отворена книга, която останалите задължително трябва да са прочели…

— Заповядайте — гостоприемно разпери ръце Сойър. — Седнете, настанете се удобно… — поведе го към мек диван с необичайно големи размери, очевидно внесен от чужбина. Зи-лин го намери за крайно неудобен, но беше твърдо решен да се справи с всички препятствия, които ще срещне в света на „чуждестранните дяволи“. „Трябва да се нагаждаш“, постоянно си: повтаряше той.

— А сега кажете с какво мога да ви помогна — прогърмя отново Сойър, макар че седна съвсем близо до него.

Никакъв чай, никакъв любезен предварителен разговор за опознаване. Зи-лин беше дълбоко смаян, но бързо се окопити. Такива са правилата на „чуждестранните дяволи“ и той ще трябва да се съобразява тях.

— След известни проучвания в пристанищните дневници стана ясно, че вашата фирма дължи известно количество месечни такси и аз…

— Сега ви познах! — безцеремонно щракна с пръсти Сойър, прекъсвайки внимателно подбраните встъпителни слова на Зи-лин. — Вие работите в пристанищната администрация! Откога мандарините започнаха да изпращат чиновниците си за обичайните вноски?

— Тук съм неофициално — меко поясни Зи-лин.

— Неофициално ли? — изгледа го внимателно Сойър. — Искате да кажете, че не сте дошъл да искате подкуп?

— Не, сър.

Сойър се наведе напред и извади пура от голямата дървена кутия на бюрото си. Отхапа края, изплю го на килима и драсна клечка кибрит. Дръпна няколко пъти, изпусна гъст облак дим и едва тогава се обади:

— Е, добре, синко… Признавам, че имаш здрави нерви, за да поискаш лична среща с мен — едрото му туловище започна да се надига: — Но за съжаление времето ми е малко и…

— Ако пропуснете и следващата месечна такса, изобщо няма да имате време — все така спокойно каза Зи-лин.

— Това не те засяга! — хладно го изгледа американецът. — Аз не обсъждам делата на фирмата си с разни китайчета!

— Хората от Запада наричат това гордост — промълви Зи-лин, без да мръдне от мястото си. — Но по-точно е да се нарече предразсъдък… Бях чувал, че вие, американците, мислите по-малко консервативно от своите братовчеди — британците…

— Британците не са ми никакви братовчеди! — озъби се нервно Сойър.

— И аз мисля така — въздъхна Зи-лин. — Британските тайпани разполагат с по-нови и по-бързи параходи от вашите и ви измъкват бизнеса. В резултат финансовото ви състояние бързо се влошава. През последните шест месеца сте принуден да заплащате дължимите суми с банкови кредити, но сега банките започват да си искат дължимото…

Очите на Сойър опасно се присвиха.

— Ти май си прекалено информиран за едно обикновено китайче…

— Във вашите очи може би съм обикновено китайче, но по-важно е какво имам в главата си.

Сойър го зяпна, после избухна в истеричен смях. Лицето му стана толкова червено, че Зи-лин се уплаши. Имаше чувството, че са му се спукали поне няколко кръвоносни съда.

— Ох, ох!… — стенеше американецът и бършеше очите си с юмрук. После се овладя и седна обратно на дивана. — Е, хубаво… Явно съм се натъкнал на рядък екземпляр — китайче с чувство за хумор!

— Благодаря за комплимента — кимна сдържано Зи-лин. — Но все пак бих предпочел да ме наричате по име. — „Контактите с «чуждестранния дявол» са наистина уморителни“, въздъхна в себе си той.

— Добре — кимна Сойър и изтръска пепелта от пурата си. — С какъв бизнес се занимавате, господин Ши? Нямам предвид длъжността ви на писар в пристанището…

— Занимавам се с инвестиции заедно с братята си — започна Зи-лин и с неудоволствие установи, че сърцето му блъска като лудо в гърдите. — Бихме искали да купим известна част от вашата транспортна компания.

За момент остана с впечатлението, че Сойър ще го удари. Лицето му изведнъж пребледня, сякаш беше на прага на припадъка.

— Вижте какво, господин Ши…

— Разбира се, ние сме подготвили известни гаранции за вашата фирма — побърза да го прекъсне Зи-лин. — И с готовност ще ви ги предложим като израз на добра воля…

— Изключено! — успя да напълни дробовете си с въздух Сойър. — Фирмата ми е американска и ще си остане такава, до последния цент! Какво ще остане за сина ми Андрю и за неговия син, ако започна да я разпродавам?

— Страхувам се, че ако не се разделите с част от нея още сега, за младия господар Андрю едва ли ще остане нещо. Кредиторите просто ще приберат всичко, с което разполагате, и вие ще фалирате. Каква полза ще има младият господар Андрю от една фалирала фирма?

— И дума да не става!

— Като компенсация за нашия дял в „Сойър & синове“ ние предлагаме нещо повече от свежа финансова инжекция — продължи Зи-лин. — Първо, гарантираме, че нейната собственост няма да е обект на експроприация от комунистите или другите революционни фракции. През следващите години в Китай ще има огромни социални сътресения и ръцете на новите властници неизбежно ще се протегнат към чуждата собственост в страната.

— Второ, служебното ми положение на главен писар в пристанищната администрация ще позволи на „Сойър & синове“ да разполага с информация за всяка стока, която се товари или разтоварва в пристанище Шанхай. На практика това означава, че вие ще знаете предварително както количеството на предстоящите за експедиция стоки, така и тяхната дестинация, далеч преди това да стане достояние на вашите конкуренти.

— Трето, ние ще осигурим най-бързия и безопасен начин за доставка на опиум от вътрешността на страната до Шанхай и Хонконг, откъдето вие ще бъдете свободен да го насочвате където пожелаете.

Сойър мълчаливо дъвчеше края на пурата си. Когато най-сетне проговори, в гласа му нямаше нито гняв, нито агресивност.

— Да започнем отзад напред, господин Ши — промълви той. — Как, по дяволите, можете да гарантирате това, което предлагате?

— Най-малкият ми брат притежава речна баржа, с която пътува надалеч, чак до изворите на големите реки. Познава както производителите, така и най-добрите макови полета. Ще получи стоката на най-ниската възможна цена. Сега работи за себе си, но това ще се промени в момента, в който подпишем договора…

— Колко пари възнамерявате да вложите?

Зи-лин назова една цифра. Сойър направи бързи изчисления, сърцето му се разтуптя. Зи-лин знаеше, че предложената сума е малка и едва ще покрие вноските на фирмата по банковите заеми за следващите два месеца, плюс лихвите и пристанищните такси.

Отговорът на Сойър беше очакван.

— Съжалявам, господин Ши — промърмори той. — Част от офертата ви е наистина интересна, но капиталните ви вложения са далеч от нуждите ми. Ако приема предложението, след тридесет дни отново ще бъда в сегашното финансово състояние. Минус част от фирмата си…

— Няма да е така, ако поемете работата с дълбачките в акваторията на пристанището в рамките на следващите десет дни — отвърна Зи-лин.

— Започвате да говорите глупости — раздразнено го погледна Сойър. — Тази работа е в ръцете на „Матиас Кинг“ — една от най-могъщите английски компании. Вършат я откакто се помня и едва ли някой може да им се бърка! Забравете за това!

— Предпочитам да не забравям нищо — тънко се усмихна Зи-лин. — Аз, знаете, имам достъп до информация, за която дори тайпаните нямат представа…

Сойър се впечатли от тона, с който бяха изречени тези думи, и леко кимна с глава.

— Ние все пак сме във ВАШАТА страна, господин Ши. Отчитам този факт и ви моля да продължите…

— Работата на дълбачките ще продължи още известно време — започна Зи-лин. — Но утре английските капитани ще осъмнат без екипаж. На борда им няма да има нито един човек, разбирате ли?

— Това едва ли ще ги затрудни — поклати глава Сойър. — „Матиас Кинг“ са тук отдавна и познават хората. Пристанището е пълно с гладни кули[3], които са готови да умрат за един английски шилинг на ден.

— Точно така, готови са да умрат — съгласи се Зи-лин. — Капитаните лесно ще съберат нови екипажи и ще ги качат на борда. Но сред тези хора ще има и няколко млади революционери, които жадуват за разруха… Накратко казано, на дълбачките ще избухнат серия от неочаквани пожари… Това ще ги принуди да прекратят работа, при това за неопределено време…

— Извинете за забележката, но този план е истинска глупост, господин Ши. Английският тайпан наистина ще изгуби време и пари, но какво от това? — Масивните рамене на Сойър се свиха в недоумение. — Рано или късно, той ще поправи корабите си и работата ще продължи…

— Може, но ако наистина това стане рано… — проточи замислено Зи-лин. — Защото договорът му с пристанищната управа изтича. Лично присъствах на подписването му и знам, че „Матиас Кинг“ трябва да завърши отстраняването на наносите за шест дни. В противен случай ще плащат тежки неустойки и концесията ще им бъде отнета.

— После нещата минават през моя кабинет. Началникът на пристанището ще обяви таен търг между компаниите, които проявяват интерес към подобна оферта. Аз лично ще направя необходимото концесията да бъде получена от „Сойър & синове“. А тъй като работата е спешна, защото пристанището е блокирано, парите ще ви бъдат приведени в рамките на две седмици от приключването й.

Тайпанът гледаше Зи-лин така, сякаш на гърба му изведнъж бяха поникнали криле.

— Проклет да бъда, ако не сте обмислили всичко! — промърмори той и потъна в дълбок размисъл.

Зи-лин му отпусна необходимото време, после небрежно подхвърли:

— Има и едно допълнително условие…

— Знаех си аз! — изръмжа американецът и рязко вдигна глава: — Сега идва ред на ритника!

— Нищо подобно — поклати глава Зи-лин. — Искам да вземете на работа средния ми брат и толкова. Можете да му направите интервю и да прецените каква работа да му възложите. По-нататъшното му издигане ще зависи изцяло от личните му качества. Все пак в рамките на следващите две години бих искал да го изпратите на работа в хонконгския ви офис… Но пак подчертавам, само ако прецените, че има необходимите качества.

— Това е приемливо — кимна Сойър. — Но трябва да сте наясно с едно — ако кръшка или не може да овладее правилата на търговията, или, не дай Боже, го пипна да предава поверителна информация на конкуренцията, ще го изритам веднага! Това е мое право като тайпан и няма да отстъпя от него!

— Оставам на вас да решите съдбата му, господин Сойър — усмихна се Зи-лин и стана. — Последното ми условие е фирмата да не променя името си при никакви обстоятелства. Ние ще бъдем просто партньори в сянка…

Сега беше ред на американеца да се усмихне.

— Хей, приятелю! — извика възбудено той. — Я да идем да си устроим един хубав пир!

Беше сигурен, че Зи-лин ще приеме предложението му, тъй като китайците обичат да подпечатват успешните си сделки с обилно ядене и пиене. Засмя се, но този път смехът му не се стори на Зи-лин чак толкова груб и неприличен.

— Може пък да се окаже, че ти си най-добрият делови партньор, за който човек може да мечтае!

Зи-лин вдигна глава от бумагите върху бюрото си. Зад врата се чуха викове, после Май се втурна в кабинета му като ураган.

— Мъжо! — задъхано прошепна тя. — Нещастие, мъжо! Свършено е с нас!

Той прегърна потръпващите й рамене и се опита да я успокои.

— Какво се е случило, Май?

Всички служители ги зяпаха с отворена уста.

— Снощи е бил убит Лин Хишу! А тази сутрин полицията е арестувала първия братовчед на Ху Ханмин. Отправили са му официално обвинение в политическо убийство!

— А Ханмин?

— Познаваш го не по-зле от мен. Току-що произнесе реч пред ЦК, бях сигурна, че другата седмица щяха да го изберат за председател… Но той оттегли кандидатурата си!

Настъпи тежко мълчание.

— И сега?

— Случи се най-лошото — разрида се Май. — Чан издебна най-подходящия момент, за да излезе на сцената. Заклейми политическите убийства и се обяви за силно и единно ръководство. Никой не му се противопостави, дори Ху… Тази вечер е гласуването. Председател ще бъде Чан!

Май излезе права. Централният комитет на Гуоминдан избра за свой председател генерал Чан Кай-шъ, малко по-късно той застана начело и на Кантонското правителство.

В продължение на няколко месеца Чан успя да концентрира цялата власт в свои ръце, а после, през юни 1926 година, обяви началото на Северния поход. Единствено Май и Ху направиха опит да му се противопоставят, призовавайки към предпазливост, но милитаристичният дух на генерала вече беше успял да зарази болшинството членове на ръководството. Поставено бе началото на похода, който в очите на много китайци беше единствената надежда към така дълго жадуваната свобода.

През тази и следващата година Националистическата армия на Чан Кай-шъ завзе голяма част от средните провинции на страната, посрещана като армия освободителка. В началото на 1927 година в нейни ръце паднаха и трите най-големи източни провинции.

През цялото време Май и Ху развиваха трескава дейност сред членовете на комунистическата партия, правейки отчаяни опити да запазят живи идеалите на Сун Ят-сен на фона на агресивния империализъм, родил се от победоносния поход на генерал Чан.

Зи-лин обаче се грижеше предимно за бизнеса. Предвидил вълненията в страната, той успя да убеди братята си, че е време да продадат всички недвижими имоти и поземлената собственост. Печалбата не беше толкова висока, колкото очакваха, но той беше по-сигурен да вложи парите им другаде.

Това „другаде“ беше все по-голям дял от „Сойър & синове“. С помощта на братята Ши смесената компания постигна невероятен просперитет и скоро се нареди непосредствено зад двата най-големи английски конгломерата, действащи от десетилетия в Китай.

Братът на Зи-лин, който беше назначен в компанията, започна да се издига дори по-бързо от очакванията на самия Зи-лин. Сойър, който се оказа отличен познавач на хората, бързо реши, че младежът трябва да работи директно с него. А когато Зи-лин му напомни за уговорката братът да бъде изпратен в Хонконг, американецът неохотно промърмори:

— Той е безценен за мен именно тук, господин Ши…

— А можеш ли да си представиш колко по-ценен ще бъде за теб в Хонконг? — кротко попита Зи-лин.

През пролетта на 1927 година Чан триумфално се завърна в Шанхай. Тук завари нов председател на Гуоминдан, избран в негово отсъствие. Но влиянието на генерала вече беше толкова голямо, че партията бързо се разцепи на две враждуващи фракции.

Май беше отчаяна, тъй като идеалите на Сун Ят-сен бързо се превръщаха в пепел. Бореше сее всички сили за ново обединение, но всичко беше напразно. Враждата се задълбочи, революцията беше поставена под заплаха.

Една нощ, малко след китайската Нова година, Зи-лин се събуди в твърде необичаен час. Наоколо беше тъмно, причина за пробуждането му беше някакъв неясен кошмар. Облян в пот, той се извърна към Май, но мястото й в леглото беше празно.

Стана, облече лек халат и тръгна да я търси из стаите. Откри я на входната врата, обградена от двама войници в униформа.

— Какво става? — попита той офицера от Националистическата армия, който ги придружаваше.

— Това не е ваша работа — отвърна сопнато онзи. — Генерал Чан иска да разговоря с госпожа Ши.

— Но тя е моя съпруга — промълви Зи-лин, уловил безпомощния поглед на Май. — Всичко, свързано с нея, засяга и мен.

— Изпълнявам заповед на ЦК на Гуоминдан — издекламира офицерът. — От името на генерала ви забранявам да се бъркате! — извърна се към Май и добави: — Моля, последвайте ме, госпожо Ши.

— Искам преди това да разменя две думи с жена си…

Никой не го чу, войниците хванаха Май за лактите и я изведоха от апартамента.

— Зи-лин, съпруже мой! — долетя приглушеният й вик откъм стълбището.

— Почакайте! — втурна се напред Зи-лин.

Офицерът измъкна пистолета си и го насочи в гърдите му.

— Бъдете така добър да си легнете, господин Ши! — просъска заплашително той. — Жена ви ще бъде върната, след като генералът приключи с нея. При нас тя е в пълна безопасност.

Вратата се тръшна подноса му.

Зи-лин преодоля смразяващата парализа от ситуацията и се втурна към прозореца. Успя да зърне Май само за миг, после войниците я помъкнаха в мрака. Офицерът вдигна глава, белите му зъби проблеснаха. Размаха пистолета, сякаш за поздрав, после също изчезна.

Зи-лин беше обзет от треска. Върна се в спалнята и започна да се облича. Беше толкова разтревожен, че чу блъскането по входната врата едва когато излезе в антрето. В душата му нахлу огромно облекчение. Значи са разбрали, че всичко е грешка и са пуснали Май! Озова се до вратата с един скок и рязко я отвори.

На прага стоеше Ху Ханмин, лицето му беше по-бяло от стената.

— Идвам от централата на партията — прошепна той. — Едва се измъкнах, тъй като сградата е обкръжена от войници на Чан. Арестуват наред, убиват онези, които правят опит да избягат. Наричат го екзекуция. Чан се разграничава от партията и застава начело на Гуоминдан. Сбъднаха се най-мрачните опасения на Май… — огледа входното антре и в очите му се появи недоумение: — Къде е тя, Зи-лин? Страхувам се, че животът й е в опасност!

— Буда! — проплака Зи-лин. — Току-що я отведоха войниците! — сграбчи дрехата на приятеля си и го повлече навън: — Ела, Ханмин, трябва да я намерим, преди да я отведат при Чан!

Изтичаха надолу по стълбите. Едва направили няколко крачки по тротоара, до ушите им достигна властен глас:

— Накъде сте хукнали, господа?

Зи-лин веднага разпозна гласа на офицера, който беше арестувал Май. Пистолетът му беше насочен към тях.

— Генерал Чан се оказа прав — усмихна се униформеният. — Твърдеше, че рано или късно тук ще се появи Ху Ханмин… И наистина стана така… — усмивката изчезна, разнесе се лаеща команда. От тъмнината изплуваха войниците, продължаващи да стискат ръцете на Май.

— Пуснете я — примоли се Зи-лин и направи крачка напред.

Офицерът го спря с дулото на пистолета си.

— Пуснете я — обади се и Ху. — В замяна на това ще дойда доброволно с вас…

— Моите заповеди са по-други — поклати глава офицерът и на лицето му отново се появи самодоволна усмивка. Този тип очевидно изпитваше наслада от ситуацията. — Освен това изобщо не ми пука дали ще дойдеш доброволно, или насила… — Извърна се към войниците и кратко заповяда: — Вдигнете я!

Униформените хванаха Май под мишниците и я изправиха. После бързо отстъпиха встрани. Едва сега Зи-лин разбра, че офицерът изобщо не е имал намерение да я води при Чан.

— Не! — изкрещя той и скочи напред в момента, в който онзи натисна спусъка.

Очите на Май останаха заковани върху лицето му. Дори в мига, в който куршумът прониза сърцето й, в тях нямаше страх от смъртта. Зи-лин остана с чувството, че от гърдите й се откъсна горчива въздишка.

— Не! — изкрещя отново той и се впусна в тромав бяг.

Офицерът не направи опит да го спре, на лицето му продължаваше да свети задоволството. Може би затова не забеляза как бягащият човек рязко сменя посоката и скача отгоре му. Обзет от задушаваща ярост, Зи-лин придоби исполинска сила. С лекота измъкна пистолета от ръцете на смаяния офицер, извърна дулото към него и натисна спусъка от упор.

Ушите му писнаха от трясъка на изстрела, ръката му отлетя назад от силния откат. После очите му опулено се заковаха върху кървавата каша, която допреди миг беше лицето на офицера. Трупът се стовари на земята и заподскача от последните рефлекси на умиращите мускули.

С точността и отчаянието на уловен в капан див звяр, Зи-лин насочи пистолета към двамата войници и отново натисна спусъка. Ръцете им изпуснаха мъртвата жертва, телата им се строполиха до трупа на офицера. Зи-лин изпразни пълнителя си в тях, после пристъпи към Май и взе главата й в скута си. Очите й бяха затворени, кръв почти нямаше. Сякаш беше заспала.

Книга втора

Ву-уей

Да се предпазиш от самодоволство

Лято, в наши дни

Хонконг / Крим / Пекин / Тцуруги / Токио / Вашингтон

Андрю Сойър се събуди, седна в леглото и отправи поглед към широкото огледало с мраморна рамка на отсрещната стена. Видя издълженото лице и сините като метличина очи на баща си. Прецизно подстриганите мустачки бяха снежнобели, точно като изтъняващата на темето коса.

Все още под влияние на съня, той прокара луничава длан през лицето си. Кога успя да ми изтънее косата, запита се той. Нима това стана заедно с побеляването на мустачките, които през целия му съзнателен живот си бяха жълтеникаво руси? Кога се източиха годините?

Претърколи се през смачканите на топка копринени чаршафи и посегна към порцелановата гарафа на нощната масичка. Напълни една чаша и жадно я изпи. Трябва веднага да се обадя на Питър Енг, помисли си той. Питър сигурно знае някой добър „Сам Ку“…

Сойър остави чашата и сведе поглед към ръката си. Кожата му се стори изтъняла и стара, белязана от времето. Вените пулсираха под нея, прекалено ясни, прекалено близо до повърхността.

Той рядко се замисляше върху проблемите на живота и смъртта. Тайпан на „Сойър & синове“ в продължение на повече от четиридесет години, той мислеше за семейния бизнес и нищо друго. Дори смъртта на първата му съпруга Мери по време на ужасния тайфун през 1948 година не успя да го откъсне задълго от работата.

Днес, макар и седемдесетгодишен, той едва ли би се замислил за хода на времето, ако не беше сънят… И смъртта на Мики.

Когато Мери се отиде, той беше на двадесет и осем години. „Джос“ — съдба, би рекъл всеки. Но Мики умря само на осемнадесет месеца. Дълги години след това не мислеше за повторен брак. Ако не беше Питър Енг — неговият „компрадор“ и близък съветник, подобна мисъл положително не би стигнала до главата му. Но Енг беше твърд в убеждението си, че един тайпан трябва да има семейство и наследници, които да поемат бизнеса.

Срещна подходящата жена едва преди десетина години. Сюзан Уелс беше тридесет години по-млада от него и бракът им скандализира голяма част от висшето общество в Кралската колония. Това накара Сойър да си спомни за един друг скандал, преди много години в Шанхай. Беше успял да се измъкне от него благодарение на Ши Зи-лин.

Сред многобройните му близки в компанията и извън нея единствено Питър Енг искрено се радваше за него. Но в самия брак имаше малко радост и щастие. Още на следващата година Сюзан почина при раждане. Невръстното момиченце, което Сойър нарече Мики, живя само осемнадесет месеца и беше отнесено от вродените си заболявания.

Именно Мики беше сънувал тази нощ.

Вдигна слушалката и набра един номер, който помнеше наизуст.

— Извинявай, че те безпокоя толкова рано, Питър — промърмори в мембраната той. — Но трябва веднага да те видя — замълча за миг, после добави: — Не, в офиса е добре… — Ядосан от факта, че безпокойството го беше принудило да забрави за добрите маниери, той забързано попита: — Как са Джослин и децата? Добре… Значи ще се видим след четиридесет и пет минути…

Изкъпан, избръснат и парфюмиран, Сойър се изправи пред вратичката на черния ролс, почтително отворена от униформения шофьор. Беше облечен в лек, безупречно ушит костюм от лен и коприна в цвят на кафе с мляко. Слезе на „Сойър плейс“ — единствената улица в Хонконг, носеща името на американец. На няколко метра от мястото, където спря лимузината, се простираше широкият булевард „Конот роуд сентрал“, който дори в този ранен час беше оживен.

Вдясно, срещу сградата на „Сойър & синове“, се издигаше Конот Тауър, вляво оставаха офисите на най-големите конкуренти на Сойър — „Матиас Кинг“.

Тръгна по мраморните стъпала нагоре към солидната врата от черен махагон с бронзова обковка. Как се променя животът, въздъхна в себе си Сойър. На млади години имаше чувството, че е безсмъртен. После това чувство се ограничи само върху съществуването на компанията. Той беше от хората, които се държаха настрана от истерията на повечето от хонконгските бизнесмени, които тръпнех в очакване на 1997 година — годината, в която Китай трябва да получи обратно Кралската колония.

По време на кризата в търговията с ценни книжа през 1980 година Сойър понесе не по-малко жестоки удари от останалите участници в пазара. Главоломното спадане на борсовия индекс Ханг Сенг само за една нощ го направи по-беден с няколко милиона долара. Но за разлика от повечето тайпани, които се поддадоха на паниката и продължиха да продават акциите си и през следващите дни, той нареди на своите брокери да купуват. Мъдростта на този ход пролича след около година, когато Ханг Сенг се устреми нагоре, едновременно с продължителния спад в цените на недвижимите имоти. „Сойър & синове“ изведнъж се оказа притежател на основния пакет акции в дузина нови за фирмата предприятия, които бързо се оправиха от шока след изявлението на комунистически Китай и започнаха да дават добра печалба.

Вътре в себе си Сойър беше убеден, че китайците просто блъфират. Те не бяха забравили униженията, на които са били подложени по време на войната и след нея, изгаряха от желание да накарат кралицата да им падне на колене. Е, добре, в това няма нищо лошо — ще отмине и ще се забрави. Важното беше друго. Комунистите имаха толкова шанс да управляват една сложна и динамично развиваща се общност като Хонконг, колкото и да стъпят на Луната. Те бяха наясно с факта, че ако Колонията престане да функционира, загубите им в твърда валута ще бъдат неизчислими. Може да са всякакви, но едва ли ще се проявят като такива глупаци…

Сойър се оказа прав. През настоящата година дойде декларацията на Пекин, че Колонията получава петдесет години преходен период, по време на който политическата и икономическата й система няма да бъде променена. Лично за Сойър тази декларация не беше никаква изненада. Въпреки това обаче сътресенията на пазара се увеличиха, вместо да се свият и изчезнат, както очакваше той.

Причината за тази аномалия беше проста. Голяма част от деловите среди на Хонконг изпитваше недоверие към комунистите, никой не вярваше на думата на Пекин, дори и след официално подписаното споразумение. Какво, в крайна сметка, може да ги спре, питаха се бизнесмените. Какво може да попречи на китайската армия да окупира града през нощта на 1 януари 1997 година, игнорирайки всякакви официални споразумения?

Имаше и такива, за които преходният период донесе открито облекчение. Те изпитваха увереност, че каквото и да стане, бизнесът им ще си остане непокътнат. Но Сойър знаеше, че това са измамни илюзии. Просперитетът на Хонконг носят семейните търговски къщи с дългогодишни традиции, а това означава, че бизнесът трябва да запази своята най-характерна черта — наследствеността.

На практика, дори да се спазва стриктно, този петдесетгодишен период не променя с нищо мрачните перспективи за бъдещето, мислеше той.

Ако слуховете за предстоящо оттегляне на „Матиас Кинг“ от делова активност в Хонконг излязат верни, тогава Бог да ни е на помощ, мрачно поклати глава той. Не само на нас, но и на комунистите! Оттеглянето на най-старата и най-престижна търговска къща ще прозвучи като погребален звън в ушите на бъдещите инвеститори.

Сойър бавно влезе в кабинета си, който заемаше близо половината от последния етаж на сградата. През високите три метра прозорци на северната стена се разкриваше великолепна гледка към Колуун, потънал във влажна омара. От пристанището Виктория бавно потегли ферибот на линията „Стар“, малко зад бетонния кей за пътници се издигаше старата часовникова купа на някогашната железопътна гара.

В преддверието се разнесоха тихи стъпки и Сойър се обърна. В кабинета влезе Питър Енг. Беше дребен и стегнат китаец с широко лице и умни очи, които не пропускаха нищо. Носеше тъмносив костюм от коприна и черни обувки — обичайното му работно облекло.

— Добро утро, тайпан — поздрави напевно той. — Донесох нещо за закуска.

— Добро утро, Питър. Благодаря.

Китаецът постави две пластмасови кутии върху бюрото от розово дърво на президента, извади два комплекта пръчици и седна. Сойър зае място срещу него и започнаха да се хранят. Закуската се състоеше от ориз, варени зеленчуци и малки късчета свинско месо. Поливаха я с чай от пластмасови чаши. Този ритуал се повтаряше неизменно, особено когато им предстоеше да решават спешни въпроси в необичаен час. Сойър беше свикнал с него, помагаше му да подреди мислите си.

— Лоши новини, тайпан — промърмори Енг и бутна кутията си настрана. Китайците никога не говорят за бизнес по време на хранене. — Току-що научих, че „Матиас Кинг“ ще обявят днес следобед преместването на централата си на Бермудските острови.

Сойър затвори очи и се замисли. В съзнанието му светкавично се въртяха възможните действия на компанията.

— В понеделник Ханг Сенг ще падне рязко, това е сигурно — добави Енг. — Въпросът е с колко пункта и дали ние ще сме готови да продаваме.

— Никакви продажби, Питър! — отвори очи Сойър. — Никакви! Тази колония е като въздуха и водата за нас. „Матиас Кинг“ се уплашиха и бягат. Не ми се вярваше, но вече е факт. На Бермудите ще получат сериозни данъчни облекчения от правителството на Нейно Величество кралицата, следователно от тази гледна точка няма да изгубят нищо. Но има и друг аспект, Господи! Представяш ли си какви възможности се разкриват пред нас? След оттеглянето на „Матиас Кинг“ ние ставаме западната търговска къща номер едно в колонията!

— Те обаче ще твърдят, че оттеглянето не означава прекратяване на търговските им операции тук — отбеляза Енг.

— Прах в очите! — хладно отвърна Сойър: — Ние с теб, а и всички останали бизнесмени в колонията отлично разбираме, че едва ли ще имат предишното си влияние. Изтеглят ли капиталите си, те автоматически се превръщат в аутсайдери. Следователно ще предпочетат да прекратят и цялата си дейност…

— Но китайските търговски компании остават — напомни му Енг. — Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви държат спедиторските линии и складовите площи, а „Файв стар пасифик“ има големи инвестиции не само тук, но и на Новите територии.

— Предполагам, че сътресенията на пазара ще се отразят тежко на Тцун. Той има доста сериозни финансови проблеми. Участва в строителството на китайската атомна централа „Кам Санг“ съвместно с „Матиас Кинг“ и оттеглянето им ще го постави в доста деликатно положение.

— В такова положение ще бъдат и комунистите, особено ако в понеделник индексът Ханг Сенг наистина падне.

— Ще падне, можеш да бъдеш сигурен в това. И ние трябва да сме готови да извлечем съответната полза. Войната между Т. И. Чун и Тцун-Трите клетви може да се окаже от полза за нас. Войните винаги изтощават участниците в тях, независимо на какъв фронт се водят…

— „Пак Ханмин“?

— Да, посредникът на Тцун. Чрез „Пак Ханмин“ и сделката за строителството на „Кам Санг“ Тцун се стреми да укрепи позициите си на континента. Само широкомащабен проект като „Кам Санг“ може да му помогне в това отношение — очите на Сойър заблестяха: — Може би открихме ахилесовата пета на могъщия си враг, а?

— Не мислиш ли, че същите мисли ще минат през главите на Чунг и Блустоун?

— Ще почакаме и ще видим — отвърна Сойър и отмести празната кутия със закуската си.

Питър Енг стана и започна да прибира остатъците от бюрото на тайпана.

— Как може комунистите да ни пробутват толкова глупави номера? — промърмори той. — Петдесетгодишният преходен период не означава нищо. Той със сигурност няма да стабилизира цените на недвижимата собственост.

— Според мен те нямат ясна идея как да се справят с положението — поклати глава Сойър. — То е ново за тях, а китайските комунисти по традиция не умеят да се възползват от промяна в обстановката… Ще изпратят ли войски, или не? Ще се включат ли в управлението на колонията след 1997 година? Ще национализират ли промишлеността? Никой не знае това, а най-малко те…

— Но при всички случаи ще се появят тук. Защото в крайна сметка си остават прагматици и знаят, че имат нужда от нас точно толкова, колкото ние — от Хонконг. Земя не им трябва, едновременно с това им липсва опит в бизнес администрацията и, още по-лошо, в контактите с останалия свят. Затова им трябва посредник, поне на първо време. За да не се излагат пред света.

— Те имат нужда от администриране на новата китайска провинция, в каквато ще се превърне Хонконг след изтичане срока на концесията. Англичаните ще си приберат губернатора, но това няма да има значение, тъй като губернаторите отдавна нямат власт. Всичко ще бъде в ръцете на китайците, които хубавичко трябва да помислят дали да затварят този канал към богатствата на Запада.

— Решението на „Матиас Кинг“ сигурно е голямо нещастие за тях…

— Това е така, но по-важно е какво ще направи щастливи нас…

Замълчаха и се заслушаха в пробуждането на голямата административна сграда. Започнаха да жужат телефони, разноцветни лампички замигаха по конзолите. Меко се захлопваха врати, чуваха се приглушени гласове.

— Тайпан?

— Кажи, Питър — промълви Сойър, без да повдига спуснатите си клепачи.

— За какво искаше да разговаряме?

— За Мики — въздъхна Сойър.

— За Мики?

— Сънувах я през нощта. Каза, че духът й срещнал друг дух и искала да се ожени за него… — Мики беше умряла още бебе, но духовете нямат възраст. Според китайското мислене духовете също могат да бъдат самотни, да се стремят към щастие и пълнота.

— Но това е чудесно, тайпан — приведе се напред Енг. Сънища като този са често срещано явление сред китайците, изгубили деца. Интересното беше, че Сойър сънува такива неща — чужденците обикновено нямат достъп до толкова изтънчени емоции. Но тайпанът беше нещо различно, неговото мислене отдавна се докосваше до китайската култура. — Сега духът й ще бъде щастлив. Каза ли за кого иска да се омъжи?

— Ето го името — промърмори Сойър и побутна лист хартия върху бюрото. — Ще ни трябва „Сам Ку“, за да научим адреса на семейството и да започнем приготовленията за сватбата на духовете…

— Щастливо предзнаменование — рече Енг и протегна ръка към хартията. — Твърде щастливо, тайпан… Аз познавам такъв „Сам Ку“… Ако имаме късмет, семейството на мъртвия мъж може би вече е влязло в контакт с него и е потърсило семейството на Мики… Понякога подобни сънища се явяват и в двете семейства едновременно… — стана на крака и добави: — Веднага ще позвъня.

Останал сам, Сойър сложи длани върху гладкия плот на бюрото. След секунда ги вдигна и видя как отпечатъците им бързо се разтварят във въздуха. Съвсем като Мики…

На прага застана Сей Ан, неговата лична секретарка.

— Желаете ли нещо, тайпан?

— Нищо — поклати глава Андрю Сойър.

В дачата беше толкова тихо, че тя чуваше вятъра и плисъка на вълните. Въпреки късния час, навън все още светлееше. Много обичаше летните вечери. Пропищя птица, крясъкът отекна като камбанен звън под огромния син купол на небето.

Спусна се в мазето, измъкна две тухли от западната стена и извади бележника си. Имаше чувството, че тъмната дупка прилича на онези древни скривалища, в които руснаците са криели своите икони. Майката на Даниела беше ревностна християнка — факт, който така и не посмя да разкрие пред съпруга си. Даниела си даваше сметка, че сега прави точно това, което преди години беше правила майка й. Неслучайно беше избрала такъв тип скривалище за своето най-ценно притежание.

Опасността също приличаше на онази, на която се беше излагала майка й. Никога не беше споменавала на мъжа си за своята дълбока вяра, истински бастион срещу неговата деспотичност. Сега нещата се повтаряха, но действащи лица бяха Даниела и Карпов.

Настани се зад малката дървена масичка, положи бележника с шифрите и книгата един до друг, след което се залови за работа. Лампа с метален абажур хвърляше сноп светлина над ръцете й.

Работеше бързо и ефикасно. Шифърът беше нейно творение и това й позволяваше да го използва по най-ефективен начин. В съзнанието й отново изплува споменът за майка й, която беше толкова хитра, че успяваше да ходи на църква, без баща й да я заподозре нито за миг. Събираше се със свои съмишленици, които не само бяха решени да запазят духа на Руската православна църква, но и тайно избраха патриарх, който беше независим от всемогъщата комунистическа партия.

Понякога и Даниела присъстваше на подобни срещи. Тайната привързаност към религията на майка и дъщеря допринесе много за тяхната близост. Отначало Даниела имаше чувството, че посещава рядко представление на балета на Болшой, но постепенно започна да харесва религията. Дори и днес, вече зряла жена, тя все още се удивляваше на огромната сила, която притежаваше тази отречена от официалната власт духовност. Капитализмът, а вероятно и комунизмът, са преходни неща. Докато Бог е вечен…

Това не беше научила от майка си, а стигна до него абсолютно самостоятелно. След което го запомни за цял живот.

Историята го потвърждаваше. Политическите системи са временни, защото са създадени от хората. Докато Бог не може да бъде тяхно творение.

Приключи с кодирането, затвори книжката и я върна обратно в скривалището. Постави тухлите на мястото им, огледа ги внимателно и доволно кимна с глава. После се върна зад масичката и започна да чете донесенията относно „Медея“.

„Медея“ беше операция, която продължаваше вече трета година. Даниела лично беше вербувала човека, който отговаряше за нея. Откри го по време на друга, далеч по-обикновена операция. Нещата се стекоха така, че се наложи задълбочено проучване на всички от противниковата страна. В резултат стана известно, че един от тях — Жанг Хуа, високопоставен функционер на Китайската комунистическа партия, има брат в Хонконг. Даниела незабавно го постави под наблюдение и в рамките на десет дни вече разполагаше с подробен доклад за дейността на семейството.

После влезе в контакт със самия Жанг. Той категорично отхвърли предложението й и това не беше изненада. Даниела заповяда да бъде отвлечена жената на брат му. Жанг упорства още четиридесет и осем часа, после ужасът надделя и той капитулира.

Даниела освободи заложницата едва след като получи и оцени първата секретна информация. Въпреки това остана скептична и това беше съвсем естествено. Жанг обаче продължи да изпраща сведения, приблизително по едно на месец. Задълбочената проверка доказа, че те не само са автентични, но и изключително важни.

Отначало Даниела мислеше да сподели триумфа си с Карпов и да спечели поредния медал. Но после размисли. Нещата се подреждаха така, че нищо не й пречеше да има свои информатори във висшите кръгове на Пекин и никой да не знае това. Започна да редактира внимателно пристигащата от „Медея“ информация, пропускаше нагоре само незначителна част от нея.

Денят на тежките изпитания настъпи с операцията срещу инсталациите за тежка вода в Синкян. Нейните хора арестуваха трима инженери, които китайците кой знае защо бяха предали. Това моментално привлече вниманието на Карпов, който искаше да знае откъде идва нейната информация. Беше лесно да го излъже, че всичко е въпрос на аналитични способности. Служителите от отдела й бяха известни именно с такива качества, вече бяха доказали какво означава задълбоченият анализ на официална информация, подкрепена от слухове и предположения.

Разбира се, получи и своя медал. Но „Медея“ остана в тайна. Сега, току-що прочела последния доклад, тя беше особено радостна, че е успяла да я запази. Висшите управленчески кръгове на Китай се разкъсваха от противоречия относно бъдещето на Хонконг. Вече се очертаваха и главните враждуващи страни — привържениците на твърдата политика настояваха за безусловно поглъщане на Кралската колония през 1997 година, все още дълбоко унижени от „вероломното откъсване на част от Китай“, станало през 1842 година. Най-много ги ядосваше фактът, че част от тяхната територия се управлява от чужденци, при това — по единодушно мнение на останалия свят — далеч по-успешно, отколкото биха го вършили китайските комунисти. Затова категорично настояваха да докажат качествата си на делови хора и да заемат достойно място редом с останалите велики сили.

На обратната страна на монетата стояха тъй наречените умерени. Според рапортите на „Медея“, това бяха предимно хора, които поставяха националното чувство над комунистическата идея. Те бяха убедени, че имат власт благодарение на извратената политическа система в най-населената страна на света, но след като веднъж я имат, тя трябва да бъде използвана по най-добрия начин. На практика обаче умерените не вярваха в комунистическите идеи и поддържаха становището, че ако Китай действително иска да се издигне до равнището на великите сили на двадесети век, той трябва да възприеме западните методи и технологии.

Това обаче е свързано с огромни капиталовложения. А прекъсването на свободната инициатива в Хонконг означава да се рискува ежедневният поток от твърда валута, който се влива в китайската икономика. През последните шест години, по добре проверени сведения на Даниела, комунистически Китай рязко засилва деловите си контакти с Кралската колония, печалбите му многократно нарастват.

Нейните също, особено след задействането на оперативните й планове. Но това беше само началото, надеждите й за „Медея“ бяха далеч по-големи.

Стигна до сърцевината на информацията. Един от умерените, наречен в доклада „функционер на високо равнище“, е предприел сложна операция в Хонконг. Според „Медея“ целите й са две: да осигури приемането на умерени позиции по отношение на Хонконг и да „сложи ръка върху всички нелегални трансакции на пари и скъпоценности, осъществявани чрез Хонконг и Макао“…

А това означава пълен контрол над Колонията! Най-голямата мечта на Даниела! До този момент, за съжаление, неизпълнима… Безпокоеше я маниакалното желание на Карпов да изкара на предни позиции „Лунен камък“, още повече я безпокоеше решителната подкрепа на Лантин за този план. По нейно лично мнение демонстрацията на съветската военна мощ в Азия бе опасна грешка. Карпов и Лантин й приличаха на двама неразумни хлапаци, които играят на „страхливец“ и държат колата си точно срещу колата на противника. Но тя е собственост на Китай, в допълнение и двете превозни средства са претъпкани с ядрено оръжие…

Даниела беше убедена, че Китай може да бъде поставен под контрол и без военна заплаха на границите му. Хонконг предлагаше такава възможност. Сега, след последната информация на „Медея“, тя вече беше сигурна в това.

Ако „Медея“ успее да я вкара в китайската операция, тя ще бъде в състояние да поеме контрола над нея. А получи ли достъп до потока пари и скъпоценности, който тече през колонията като пълноводна река, тя ще има и цялата колония! Между Хонконг и Макао се прехвърлят капитали на стойност стотици милиарди долари. Те не фигурират в никакви документи, не могат да бъдат проследени и засечени. Просто защото по този път големите търговски къщи прикриват значителна част от печалбите си. Парите, които често са няколко пъти повече от дивидентите на печелившите акции, заминават за секретни банкови влогове в Швейцария, шифрите на тези влогове са достояние единствено на тайпаните. Така се върши бизнес в Хонконг, при това вече повече от век…

Да държиш пръста си върху пулса на подобен поток е наистина чудо. Със своята информация Даниела би могла да държи в шах всяка търговска къща на Хонконг, тайпаните ще предпочетат да изпълняват желанията й, вместо да бъдат съдени за укриване на доходи.

Отново прочете съобщението и сърцето й развълнувано затуптя. „Ох, да повярвам ли на късмета си?“ Беше замаяна от огромните хоризонти, които се разкриваха пред нея. Чисто злато, помисли си тя. Стига информацията да е вярна… Но какви доказателства предлага „Медея“?

Тя направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания, после се съсредоточи в останалата част от доклада.

Информацията все още е оскъдна, но моля не да не бъркате липсата на подробности с липса на достоверност. Сведенията идват от изключително високопоставен източник. По всяка вероятност операцията е в ръцете на чужденец — някакъв тип на име Блустоун. Той е един от петимата тайпани на „Файв Стар Пасифик“ — водеща търговска къща в Колонията.

Блустоун! Но как е възможно това? Очите на Даниела се разшириха от учудване. След известно време сведе глава към остатъка от шифрограмата.

Този факс е пресниман директно от оригиналните документи. Прилагам копието.

Даниела обърна последния лист и се взря в контрастната черно-бяла снимка, увеличена до размери 20 x 30 сантиметра. Отвори чекмеджето, извади старомодна лупа и насочи вниманието си към подписа и печата. Дълго време изследва йероглифите върху отпечатъка, после внимателно ги преписа.

— Ши Зи-лин — полугласно промърмори тя. Вече разполагаше с доказателството, което и трябваше.

Тцун-Трите клетви седеше на най-хубавата маса в ресторант Чиу-чоу, разположен на брега Козуей Бей. На стола вдясно седеше смайващо красива китайка с плоско лице и високи скули, гримирано минимално, но с изключително майсторство. Това беше едно от рядко срещаните женски лица, които изглеждат еднакво прекрасни сутрин на събуждане и в късната нощ, под светлините на някое луксозно заведение.

Вляво от Тцун се простираше осемметров сандък, запълнен с акуратно подредени лястовичи гнезда. Цената им варираше между четири и сто хонконгски долара. Току-що си беше избрал няколко от тях, в момента готвачите ги превръщаха в изключително вкусна супа. Изборът на добро лястовиче гнездо е истинско изкуство, подобно на още много кулинарни изтънчености на китайската кухня. А Тцун минаваше за майстор на това изкуство.

Току-що беше направил поредния подарък — скъпа огърлица с изумруди, на Неон Чоу, своята официална метреса. През деня момичето работеше в канцелариите на губернатора и външният му вид беше точно толкова скромен и незабележим, колкото го изискваше службата. Едно от нещата, които най-много я привличаха у Тцун-Трите клетви, беше фактът, че той я харесва във всяко от нейните превъплъщения, включително и в естествен вид.

Отвори кутийката, нададе писък на възхищение и веднага окачи бижуто на шията си. После протегна ръце над отрупаната маса и прегърна Тцун.

— Прекрасна е! — извика тя. Кичур черна коса се спусна над челото й и накара сърцето на Тцун-Трите клетви да потръпне от възбуда почти едновременно със свещения му орган. Не преставаше да се чуди как това двадесет и три годишно момиче успява да гъделичка сетивата му по този изключителен начин. Едно докосване по рамото, едно движение на изящната ръка и тих смях бяха в състояние да го възбудят повече, отколкото десет опитни компаньонки заедно. Да не говорим за миговете на споделена интимност…

Тцун-Трите клетви направи знак на келнера и с дрезгав глас поръча „тайкуан ин“ — чай от особен сорт, наричан „Желязната богиня на милосърдието“. Беше изключително силен и толкова скъп, че го поднасяха в чашки колкото напръстници.

— Радвам се, че сме заедно — промълви Неон. — Бях започнала да мисля, че вече си се уморил от мен…

— Какво ти говори тази огърлица?

— Твоите подаръци винаги са били изключително щедри — прошепна тя и сви устни в онази форма, която винаги го беше подлудявала. — Но напоследък прекарваш толкова много време с Блис, че започнах да се тревожа…

— Деловите ми отношения не трябва да те тревожат.

— Какъв бизнес можеш да имаш със собствената си дъщеря?

— Ти какво, глуха ли си?

Капризното кръгче на устните се очерта още по-релефно, но той вече не му обръщаше внимание. Умът му превключи на друга вълна. Това беше лошо за Неон Чоу и тя прекрасно го знаеше.

— Понякога ме третираш като дете — промърмори тя и поклати глава. — Но аз не съм пубертет, а зрял човек с престижна работа. Дори губернаторът не би си позволил подобен тон с мен!

— Тогава защо не му вдигнеш крака? — безцеремонно я сряза Тцун. — Губернатор или не, той си е един презрян „гуай лох“ — чужденец! Нямах представа, че си толкова впечатлена от шибаните маниери на варварите!

Неон Чоу веднага разбра, че го е разгневила.

— Извинявай, че проявявам ревност — прошепна тя. — Но непрекъснато мисля за теб. Нима трябва да ме третираш като уличница само защото искам да бъдем повече време заедно?

Тцун-Трите клетви само изсумтя. Това означаваше, че изпълнението на желанието й ще зависи от начина, по който ще се представи по-късно.

Неон Чоу закова прекрасните си очи върху лицето му, изящната й като скулптура ръка нежно легна върху неговата. Очите й бяха тъмни като нощта и едновременно с това блестящи като скъпоценните камъни на шията й. Ноктите й закачливо одраскаха кожата му.

— Обичам този подарък — прошепна тя и опипа блестящите камъни, легнали елегантно в трапчинката на шията й. — Обичам и теб!

Свещеният орган на Тцун-Трите клетви помръдна под масата и бавно започна да се пробужда.

Ярост. Огненото сърце на мрака го поглъщаше. Бурята отмина, той направи опит да събере остатъка от силите си. Яростта беше като мантия, която го топлеше, затваряше раните му, или поне облекчаваше болката.

Очите му откриха очертанията на каменна хижа оттатък пропастта. Пожела да бъде там. Надигна се и тръгна наляво, по ръба на пропастта. Измина неколкостотин метра и се върна обратно. Тръгна в противоположна посока и скоро откри стръмната пътечка, която водеше към каменистото дъно на долината.

Дъното на дерето беше покрито със синкава мъгла. Тръгна надолу, подхлъзна се в калта и падна, ожулвайки жестоко дланите на ръцете си. Отказа се от опитите да се задържи и остави тялото си да се плъзга надолу.

Скоро се озова на дъното на дерето, скочи на крака и потъна в мъглата. Дъхът му беше горещ, сърцето лудо блъскаше в гърдите му. Ярост.

Нямаше небе, нямаше хоризонт. Светът се сви до размерите на черупка. Над главата му изкряка ястреб, насекоми жужаха в ушите му, сухите листа на околните храсталаци прошумоляха под стъпките на таралеж или язовец. Мозайка от елементарните звуци на природата.

Джейк не беше в състояние да се наслаждава на красотата около себе си. Започна да се катери по отсрещната страна на пропастта, скоро стигна до мястото, на което беше видял Мариана. Високата трева беше окървавена и изцапа крачолите на панталона му, но самата скала беше измита от пороя.

— Ничиреншу! — изрева като див звяр той. — Къде си? — Червената пелена на яростта се спусна като завеса пред очите му. — Ничиреншу! Ще те убия! — в гласа му нямаше нищо човешко, приличаше по-скоро на воя на хищен звяр.

Скоро стигна до къщата. Входната врата зееше отворена, терасата беше пуста. Тих звън го накара рязко да извърне глава. Ритуалните звънчета „фюрин“. Звуците налятото, на играещи по брега деца. Безгрижни и весели. Но най-вече живи!

Едри сълзи се затъркаляха по лицето му. Мариана! Аз те убих, Мариана!

Влезе вътре и се огледа. На масата имаше две дъски за „уей ки“ с подредени върху тях фигури. На пода лежеше трета, но белите и черните камъчета бяха разпилени из цялата стая. Наведе се и вдигна едно. Колко е лесно да убиеш противника си в играта! Вземаш фигурата и толкоз. Но при живите хора нещата са различни. Все още не можеше да свикне с мисълта, че Мариана я няма. Как ще живее без нея? Цели три години я беше пренебрегвал, почти не й обръщаше внимание. Любеха се рядко и някак равнодушно. Не изпитваше към нея нищо, освен очакваното облекчение при изпразването…

Каменният човек. Нали така го беше нарекла веднъж? Беше изпуснала нервите си, беше дала воля на объркването и страха, беше се опитала да пробие бронята му.

Защо съм тук, след като нямаш какво да ми дадеш, Джейк? — изкрещя тя. — Когато се оженихме бяхме влюбени, или поне аз мислех така. Пресвети Боже, нима наистина не виждаш какво става с теб? Реката Сумчун разби любовта ти, унищожи последните остатъци от човечност в душата ти! Онова, което ме накара да се влюбя в теб отдавна го няма. Разбираш ли, Джейк?! Ти си се превърнал в камък! Не ставаш за нищо друго, освен за вярно куче на Агенцията!

Тук е далеч по-хубаво от мръсните улици на Хонконг. Дали родителите му биха се чувствали по-добре на подобно място? Вече трудно можеше да си спомни дори лицето на баща си.

Получи част от своето „фу“, това беше наследството му. Връзка с миналото, доказателство за обичта на родителите му. Никога нямаше да разбере каква част от истината са му разказали семейство Мейрък, какво е плод на въображението им. Но това едва ли има някакво значение. Изведнъж му се прииска да е с тях, от самотата му стана страшно. Сърцето му се сви от болка. О, Буда! Вече нямам никого на този свят, няма я и Мариана!

Мракът се спусна около него. Къщата беше пълна със сенки, трябваше й малко светлина. Дори искрица светлина! В един от ъглите откри заредени с газ петромаксови лампи.

Ярост. Тя му пречеше да разсъждава трезво. Развинти капачките на резервоарите и разля горивото по пода. Отдръпна се заднишком към вратата и излезе на терасата. Тишината се нарушаваше единствено от помръдването на звънчетата. Спомените нахлуха в душата му.

Драсна клечка кибрит и я хвърли през прага.

Експлозията беше гръмотевична, блъсна се в отсрещните хълмове и се върна с утроена сила. От вратата и прозорците изскочиха алени пламъци, над покрива се разстла облак мазен дим.

Джейк се отпусна на земята и уви ръце около коленете си. Очите му следяха лакомите езици на пламъците, които бързо поглъщаха дървените подпорни колони и ближеха каменната основа. Къщата сякаш пъшкаше в предсмъртна агония.

Джейк отново се разплака. Срамуваше се от това, което направи, съжаляваше за изпуснатите си нерви. Някога, още съвсем малко момче и далеч преди да се запознае с Фо Саан, той се натъкна на огромна и грозна жаба, клекнала на брега на реката. Грабна един камък и го запрати по нея, просто да провери дали ще я подплаши. Жабата остана неподвижна и той се ядоса. Хвърли втори камък, после трети. Гневът му нарасна. Започна да се цели в нея, но жабата продължаваше да стои неподвижно. После изведнъж се оказа, че е мъртва. Тогава за пръв път изпита чувството на срам, което го обземаше сега.

Изгуби представа за хода на времето, може би беше заспал. В главата му се блъскаха кошмари: Мариана, обгърната в пламъци, го зове за помощ; Мариана лежи окървавена на голата скала, а той я бута в пропастта; Мариана го наблюдава, докато люби Блис, а той мачка гърдите й и хапе устните й; Мариана потъва в дълбок речен вир, от тялото й тече кръв и го заслепява. В ръката си стиска гладък камък, вдига го нагоре…

Не!

Главата му рязко се вдигна. На глас ли беше извикал? Сънуваше ли? Лицето му се къпеше в пот, тялото му тръпнеше. Нощта отдавна беше встъпила в правата си, звездите го обливаха със студена светлина.

Седеше без да помръдва, ушите му регистрираха песента на щурците и далечното ръмжене на нощните хищници. Вятърът свиреше в клоните на дърветата и разклащаше високата трева. Мислите му бавно започнаха да се избистрят.

Едва сега си даде сметка, че появата му тук, при това сам, е била една глупава постъпка. Би трябвало да потърси помощ. Но това не е Хонконг, тук нямаше приятели. За нищо на света не би се появил в това състояние пред някой от своите тайни информатори. За да работят за него, те трябва да го уважават.

Направи няколко дълбоки вдишвания и се замисли за Фо Саан. Какво му беше казал веднъж? Синко, ще дойде време да се озовеш на вражеска територия. Тогава всичко ще бъде срещу теб — дори хората, които считаш за свои приятели…

Ето я тук вражеската територия. А приятелите? Столингс уби Мариана, нали? Столингс и Агенцията… Защо?! Защо Мариана беше с Ничиреншу? Тези две невъзможни събития изглеждаха неразривно свързани. Столингс не беше престъпник, а служител на Агенцията. Някой е издал съответната заповед. Беридиън? Донован? Ундерман?

Тази мисъл го вледени, но Джейк трябваше да допусне и подобна вероятност. Какво не знаеше? Въпросите без отговор бяха толкова много, че той можеше да прави само приблизителни предположения и да проявява безкрайна предпазливост. Ще трябва да уреди сметките си с Агенцията, но първо има да разплита една изключително сложна мрежа. Търпение. Това му трябва сега.

И Ничиреншу. Първата и най-неотложна задача.

Едно беше сигурно: връзката му с ръководството на Агенцията е безвъзвратно прекъсната. След като не знаеш на кого да се довериш, най-добре е да не се доверяваш на никого. Този важен урок беше усвоил още като хлапак по мръсните задни улички на Хонконг.

Когато си на вражеска територия и обстоятелствата са срещу теб, задължително трябва да потърсиш помощ, учеше го Фо Саан. Ако си сигурен, че няма кой да ти помогне, значи трябва да промениш начина си на мислене. Просто защото помощ можеш да откриеш на най-неочаквани места…

Джейк се замисли върху тези думи, умът му механично прехвърляше възможните решения. И неизменно стигаше до едно и също заключение. Само един човек в Япония беше в състояние да му помогне. На пръв поглед тази мисъл изглеждаше напълно абсурдна, но той отново си спомни за напътствията на Фо Саан и куражът му започна да нараства. Какво ли пък толкова има да губи?

Утрото го завари на път, краката му уверено стъпваха по козите пътечки на планинската верига, известна с името Сабята.

Жанг Хуа намести многодиоптровите очила на носа си и влезе в кабинета. Жестът му беше чисто механичен, тъй като очилата почти веднага се смъкнаха обратно надолу.

Зад широките прозорци с лошо уплътнени рамки се простираше нажежената повърхност на площад „Тянанмън“, помръдваща като жива в маранята.

— Добре ли се чувстваш днес, другарю министър? — попита той и пусна купчина папки в кошничката върху бюрото.

Ши Зи-лин само изсумтя. Беше потънал в четене на няколко дълги телекса, които преди малко донесе на ръка униформен куриер.

— Изглеждаш добре — отбеляза след малко Жанг, изчакал Зи-лин да подреди хартията на стегната купчинка. На практика обаче беше точно обратното — министърът изглеждаше доста зле. Лицето му беше бледо, ръцете му видимо трепереха. Може би акупунктурата вече не му действаше.

Зи-лин рязко вдигна глава, Жанг Хуа отмести поглед като дете, хванато да върши пакост.

— Потиш се, приятелю — отбеляза Зи-лин. — Може би на теб не ти е добре?

— Нищо ми няма, другарю министър.

— Хайде, хайде — вдигна ръка Зи-лин. — Сега сме само двамата, стига с тези официални обръщения… — забеляза накъде се мести погледът на помощника му и добави: — Затвори вратата и сядай, приятелю.

Изчака го, сложи телексите в тънка папка и закова черните си очи в лицето на по-младия мъж. Единствено те изглеждаха недокоснати от годините, бяха все така блестящи и интелигентни.

Вдигна малка каничка от масата до себе си и напълни чашките.

— Пийни си малко чай, ще те ободри — ръката с чашата потрепваше. — Страхувам се, че е малко хладен. Вече не понасям горещия чай… Сега предпочитам да ме разхлажда, докато на младини ме топлеше.

Отпиха от чашите.

— На млади години взех решение да стана Небесен страж на Китай — промълви Зи-лин. — Който е с мен, трябва да споделя този товар…

— Зная, другарю Ши. Но конфликтът с Ву Айпинг ще има сериозни последици за нас. Страхувам се, че е прекалено силен. Той е твърде млад, за да разполага с толкова власт. Като ръководител на академията работи в една-единствена насока — да открие начин за военно възпиране на руснаците, които заплашват нашите граници. В негово лице групата срещу теб има могъщ предводител, войнствеността му се харесва на прекалено много хора в Пекин. Има всички шансове да ни победи и тогава… — раменете на Жанг Хуа потръпнаха.

Зи-лин въздъхна и остави чашата.

— Предвидих това развитие на нещата, приятелю — рече той. — О, нямам предвид конкретната поява на Ву Айпинг. Но знаех, че ще се сблъскаме с някой като него. Наистина е силен, може би ще успее да ни победи. Но ние не трябва да се предаваме, защото без нас Китай е обречен. Ние сме бъдещето на тази страна. Отдавна съм убеден в това, отдавна зная, че ми трябва помощ за реализиране на крайната цел. Но за нея е необходима пълна всеотдайност и безкрайна концентрация, необходима е саможертва. А не самодоволство и обожествяване, както правеха Чан, Мао и всички останали. Те бързо забравиха откъде са тръгнали и започнаха да си въобразяват, че светът се върти около тях. Но грешаха…

— От онова поколение оцелях само аз, Жанг Хуа. Оцелях благодарение на своята всеотдайност. Не го направих заради лични амбиции. И аз, подобно на будистките монаси, имах своя Бог, на когото обрекох живота си. Знаех, че ако искам да служа истински на Китай, трябва да се освободя от всички лични притежания и амбиции. От всички!

В кабинета настъпи тишина, нарушавана единствено от тихото бръмчене на вентилатора, поставен върху шкафа край стената. Лепкавият въздух не ставаше по-хладен, но все пак се раздвижваше.

— Понякога е много важно да усетиш, че те превъзхождат — промълви с леко потрепване в гласа Жанг Хуа.

— Така ли мислиш, приятелю? Нима толкова лесно си изгубил вярата си след всичките тези години?

— Човек никога не трябва да губи вяра — отвърна Жанг Хуа и хвърли бегъл поглед към треперещите ръце на възрастния мъж срещу себе си. — Не исках да оставаш с подобно впечатление.

— Добре. Сега можеш да си допиеш чая, Жанг Хуа. Обещах на баща ти да се грижа за теб и не съм забравил това.

Затвори очи и се замисли за саможертвата. За всичките манипулации в живота си, за онези, които продължаваше да прави и в момента. За живота на безброй люде, който продължаваше да зависи от волята му. Това ли е бъдещето на Китай, за което беше мечтал?

Приказките за саможертва са едно, но практическата реализация — нещо съвсем друго.

Кога за последен път съм бил истински щастлив, запита се той. Потърси отговор на този въпрос, но не успя да го открие.

Столингс имаше намерение да поязди. Дори се обади в Кинотеатъра и нареди да оседлаят жребеца му.

Но после промени намеренията си. Преполовил купичката ягоди със сметана, той стана и отиде до телефона да отмени ангажимента. Закуската така и остана недовършена на масата. Качи се в колата си и подкара към службата на улица „Х“.

По време на полета от Япония се опита да поспи, но го връхлетяха кошмари. Сънува, че е изпълнил поредната задача за отстраняване на вреден за Агенцията човек, язди през гъста гора, преследван по петите от жадни за мъст врагове. Не знаеше как са го надушили. Клонки шибаха лицето и раменете му. Правеше всичко възможно да се предпази, но гората беше срещу него и скоро се оказа с разкъсани дрехи, гол и ожулен до кръв.

Остана с убеждението, че е наказан. Но за какво? Изпълнението на поставената задача беше безупречно. Отне живота на поредната жертва и толкоз.

После изведнъж му хрумна, че е убил не този, когото трябва. Изпадна в ужас от тази мисъл, веднага след това разбра, че го преследват. Как е възможно това? Беше проявил безкрайна предпазливост, както винаги.

Но зад гърба му тропаха конски копита и той пришпори жребеца си. Това му донесе не толкова бързина, колкото още по-жестоко шибане от клоните на дърветата.

Тропотът на копитата зад гърба му ставаше все по-отчетлив, той отчаяно заби шпори в хълбоците на животното. Наведе се ниско над гривата му и започна да го подтиква с напрегнат глас и удари по шията.

Сенките се притискаха в гърба му, закриваха кръгозора му. Не виждаше небето и звездите, от раните му шуртеше кръв. Колкото по-бързо галопираше, толкова по-жестоко ставаше наказанието му. Защо?

Тропотът на копита стана още по-отчетлив и Столингс рязко извърна глава. Видя жребеца без ездач, с разширени ноздри и демонично пламтящи очи.

Нададе толкова пронизителен вик, че към мястото му се затичаха две стюардеси едновременно. Едната от тях — младо момиче с кестенява коса и привлекателна бенчица в ъгълчето на устата, остана при него до края на полета. След известно време му даде телефонния си номер и така успя да пооправи настроението му.

Кошмарът обаче отказа да го напусне. Остана с него и у дома, под горещия душ, който отмиваше мръсотията от дългия път. Настани се на масата за закуска, отрупана с китайска храна; пъхна се и в леглото, докато любеше Дона — стюардесата с кестенявите коси; придружи го и в залата за тренировки, където се залови с щангата и машините за тежко физическо натоварване.

За разлика от другите му сънища, този кошмар не избледня нито с настъпването на нощта, нито с първите лъчи на утринното слънце. Това беше причината, поради която се отказа от ездата и скочи в колата, без дори да приключи със закуската.

Лепна се в съзнанието му като невидима завеса, душата му потръпна от неясен страх. Защо?

Беше твърдо решен да открие отговора на този въпрос.

Влезе в стаичката без прозорци, която използваше за кабинет, и включи компютърния терминал. Агенцията използваше специална разработка на електронната компания „Ксикор“, която многократно надхвърляше възможностите на компютрите за нормална употреба. Дълбоко под земята беше монтиран главният терминал, залата използваше специално пречистен въздух и сложна климатична инсталация, която поддържаше температурата и влагата в строго определени граници.

Столингс затвори очи и извика в съзнанието си дългата поредица от секретни кодове, които трябваше да му осигурят достъп до най-ревниво пазените тайни в паметта на компютъра.

Пред очите му изплува жребецът без ездач, после мястото му зае фигурата на Мариана Мейрък, просната върху мократа скала. Пръстът му отново се уви около спусъка. Един изстрел, после втори, трети… Шумът почти се сля с грохота на бурята. Видя как тялото й полита в бездната, успя да зърне дори изненадата в широко отворените й очи…

После я изгуби сред бурята. Вместо нея видя фигурата на Джейк, заплашително насочила се към него. Когато отново обърна поглед към скалата, Мариана вече я нямаше.

Помисли за коня без ездач. За руснаците, поели по склона на Сабята. Каква ирония на съдбата, въздъхна Столингс. Ако Джейк не ги беше елиминирал, Мариана може би щеше да остане жива. Може би…

Конят без ездач. Руснаците. Какво търсеха там, по дяволите? Дали не искаха да се намесят в операцията? Ундерман не каза нищо по този въпрос, макар да разговаряха подробно по пътя от летището до държавното жилище на Столингс в Джорджтаун. Намираше се на улица „С“, само на пряка от Дъмбъртън Оукс, и Столингс изпита силно недоволство от факта, че по-старшият от него Ундерман не се съобразява със свещената му неприкосновеност. Домът си е дом, точка. Никога не работеше в него. Освен това чакаше появата на стюардесата с кестенявата коса…

Столингс отвори очи. На екрана се беше появил надпис:

Възможен достъп до информация „Понеделник“

Компютърът на Агенцията имаше седем нива на секретна информация, като всяко едно от тях носеше името на съответния ден от седмицата. „Понеделник“ съдържаше най-слабо охраняваните данни, докато в „неделя“ се пазеше свръхсекретната информация. Достъпът на служителите до съответните нива съвпадаше с издигането им по служебната стълбица на Агенцията. Столингс беше член на вътрешния съвет от петимата най-високопоставени служители, който се ръководеше лично от президента. Благодарение на това той имаше достъп и до седмото ниво, но никога не му се беше налагало да го използва.

Най-често работеше с „четвъртък“, там решаваше почти всички проблеми, свързани с пряката си оперативна дейност. Сега, след около три часа присъствие на това ниво, той изпита нужда от повече информация. Все още не можеше да разбере на какво се дължеше руското присъствие в Япония.

Облегна се назад и притисна с палци клепачите си. Очите му се дразнеха от фосфоресциращата светлина на екрана.

Въпросът е там, че това не бяха обикновени руснаци, дори и да са били оперативни агенти на КГБ. С тях той беше свикнал, срещаше ги навсякъде по света. Приемаше ги с примирение — както бедняците се примиряват с хлебарките в порутените си жилища. Но тези хора бяха по-особени. Отдел С на КВР, царството на генерал Воркута. Макар да преливаше от чувство за мъжко достойнство и превъзходство, Столингс се беше научил да уважава ума и способностите на тази жена.

През последните две години нейни агенти бяха успели да провалят две от най-важните му операции, трета увисна на косъм. В Ангола, Ливан и… Къде още, по дяволите? А, да — в Гватемала… Винаги изпитваше трудности с тези латиноамерикански държавици, които са като близнаци.

Отлично помнеше ужасяващото спускане по почти непристъпните планински пътища на Гватемала с кола, която би трябвало да бъде бракувана преди десетина години… Това беше първият му сблъсък с агентите на Воркута. Третият обаче, в Ангола, беше най-опасният… Там получи два 38-милиметрови куршума — един в рамото, друг в ръката. А третият свирна на милиметри от черепа му…

Всички бяха изстреляни от агентите на ВКР. От хората на генерал Даниела Воркута.

Столингс бързо се принуди да я уважава. Завъртя стола си към монитора и набра поредния код.

Възможен достъп до информация „Петък“

Пръстите му затичаха по клавиатурата. „Най-добрият начин за опресняване на паметта е аналогията с приключени дела, казваше Ундерман. Днешният ти проблем винаги има връзка с миналото…“

Информация „петък“ съдържаше архивите на тридесет и шест операции. Столингс се въоръжи с търпение и започна да ги проучва една по една. Откри гватемалската операция и свери датите, за да бъде сигурен че е неговата. Информацията беше общо взето рутинна, чак след нея се появи допълнителна забележка, която препоръчваше следващото ниво на секретност. Пръстите му продължаваха да летят по клавишите.

Възможен достъп до информация „Събота“

Едва тук намери това, което търсеше.

Матас Сандинар умира вследствие инжектирана отрова.

Датата на събитието беше точно три дни след провала на операцията му. Столингс застина на място, очите му объркано гледаха екрана на терминала. Вестниците широко отразиха смъртта на Сандинар, който беше президент на страната. Като нейна причина се сочеше масивен инфаркт на миокарда. Сърдечен удар. Откъде се появи тази отрова?

Столингс потъна в дълбок размисъл. Сандинар беше отявлен враг на Карло Гуерера — човека, когото трябваше да премахне. След смъртта на Сандинар беше отбелязано рязко нарастване както на влиянието на Гуерера, така и на числеността на бунтовническата му армия. Едва шест месеца по-късно Столингс се върна в Гватемала и успя да го ликвидира.

Зае се да анализира цялата информация за КВР, която се съдържаше в това ниво. Откри Ангола, отново със забележка под линия. Потърси Ливан, не го намери и набра кода за последното ниво.

Възможен достъп до информация „Неделя“

Буквите изскачаха като коркови тапи върху синята повърхност на терминала:

Шошо Мтуба умира от задушаване вследствие счупване на хрущялите на ларинкса.

Датата на събитието беше точно една седмица след операцията на Столингс. Официалната причина за смъртта на Мтуба, публикувана в печата, беше съвсем различна: падане от кон, който неочаквано се изправил на задните си крака, подплашен от змия.

И тук, по подобие на Гватемала, Мтуба беше генералът, водач на опозицията срещу официалната власт, именно него трябваше да ликвидира Столингс. Макар и незначителна част от задачите му, тези две операции бяха документирани така, сякаш са дело на самата Агенция. Нещо, което беше напълно изключено. Да се издаде заповед за отстраняването на Сандинар и Мтуба влизаше в разрез не само с методите на Агенцията, но и с официалната политика на Съединените щати.

Пред очите му отново изплуваха руснаците, пъплещи по могъщата снага на Сабята, в съзнанието му отново се появи конят без ездач от кошмарния сън. Тръсна глава и продължи проучването.

И стигна до Ливан. Беше погребан сред тонове второстепенна информация — като диамант в калта. Ако Столингс не притежаваше вроден интерес към многобройните начини за съхраняване на електронна информация, той положително не би стигнал до Ливан.

Веднага си зададе въпроса защо тази информация се пази на свръхсекретно ниво. Доколкото знаеше, операцията беше съвсем рутинна. Да, наистина откри екипа на КВР подир себе си. Но след Гватемала вече беше нащрек и руснаците не успяха да го изненадат.

Подготви номер, взет от любимия арсенал на руснаците — дезинформацията. И го осъществи блестящо. Докато екипът на КВР го очакваше на мястото на предполагаемата среща с помощниците му, той беше на другия край на града и спокойно монтираше оптическия мерник на пушката си. После, само с един изстрел от сто метра, пръсна черепа на Мохамед Ал-Касар. Задачата беше изпълнена. Ликвидиран беше един от най-опасните терористки лидери в Близкия изток с ярко изразена просъветска ориентация. Цялата операция, включително пристигането и заминаването на Столингс, продължи някакви си тридесет и шест часа. Как ти харесва това, генерал Воркута?

Но защо ливанската операция е тук, в седмото и най-секретно ниво?

Откри отговор на този въпрос след още няколко часа тежък труд. Беше хитро скрит в спомагателен файл — още един от електронните трикове. Това беше най-секретното ниво на паметта и нямаше къде другаде да го скрият…

Мохамед Ал-Касар е ликвидиран според инструкциите.

Следваше точната дата на събитието.

Причина — двоен агент, работил за Тимъти Лейн.

Очите на Столингс едва не изскочиха от орбитите си. Не! Това не може да бъде! Тимъти Лейн е директорът на ЦРУ!

По челото му избиха капчици студена пот. С треперещи пръсти набра отново кода на ливанския файл. Господи, нима съм ликвидирал наш агент?! Как е възможно това?! Насочи вниманието си към края на информацията, но тя изведнъж, насред дума, прекъсваше. Набра кода още веднъж, но без резултат. Екранът остана празен.

После, припомнил си основните инструкции, той натисна клавиша с надпис:

Контрол.

Върху екрана се изписа следният текст:

Останалата част от този файл е строго поверителна, достъпна единствено за Директора на Агенцията. Използвайте достъпен код за „Яху“.

Какво, в името на Бога, означава това „яху“, запита се Столингс.

Научи го едва след третия телефонен разговор, кратка справка с лингвист и една разходка до библиотеката на Конгреса.

„Яху“ се оказа бирманска дума, която обозначава осмия ден от седмицата, според особения календар на тази страна.

В главата на Джейк се появи фрагмент от текста на манускрипта, който висеше в дома на Микио Комото:

Когато генералът раздава правосъдие, армията поддържа висока дисциплина…

Или нещо подобно.

Сега вече знаеше, че Комото е мотивиран именно от манталитета на пълководец. Отчаяно му се искаше да разбере този човек, преди да се сблъска с него. Иначе нямаше никакви шансове, особено след онова, което беше извършил в дома на оябуна. Комото ще го накаже за назидание на своите бойци.

След като напусна района на Японските Алпи, Джейк се насочи именно към къщата на Комото. Защото оябунът беше единственият му враг, който притежаваше потенциал да се превърне в негов съюзник.

Много зависеше от характера на Комото, от това, което се криеше под непроницаемата му маска. Затова следващите няколко часа щяха да бъдат изключително опасни. Голяма част от играта на Джейк ще се определя на място, според това, което разкрие Комото от своята същност. Ако се окаже алчен, Джейк би могъл да се възползва от този факт. Същото ще се получи и ако японецът прояви високи морални добродетели.

„Мичи“. Пътеката. Джейк е длъжен да я открие, ако иска да запази шансовете си да открие Ничиреншу и онова „фу“, което Мариана беше взела от него.

Последния път се появи тук в ранната вечер. Сега избра същия час, но се оказа, че пред вратата са паркирани две лимузини. Едната беше на Комото, спряла почти под лампата на входа.

Отново прибегна до прикритието на изящно подрязаните храсти и миниатюрната вътрешна градина зад тях. Привлечен от някакъв необичайно издължен предмет, той бавно се насочи натам. В далечния край, в близост до стройните японски кедри край оградата висеше „марумоно“. Докосна го с ръка и то започна да се клати като махало, събуждайки отдавна забравени спомени в душата му.

„Марумоно“ е една от трите традиционни мишени за „кюжутцу“ — чучело от зебло, натъпкано с памук или слама.

Японският воин използва лъка и стрелата още от най-дълбока древност. Те заедно с меча са привилегировано оръжие на самураите. Докато обикновените бойци имат на свое разположение пиката и тоягата.

„Кюжутцу“ е бойното изкуство на стрелците с лък. Според Фо Саан появата на „марумоно“ е пряко свързана с първите стрелци, които винаги са били на кон. По време на тренировка човек усвоява трудното изкуство да стреля по най-различни мишени, повечето от които подвижни. Именно такава мишена представлява и „марумоно“ — една от най-трудните.

Самураите от Средновековието задължително са имали поне по едно „яба“ — стрелбище за упражнения с лък, в своите домове. Сега Джейк виждаше, че нещата не са се променили.

Взел внезапно решение, той се обърна и пое по каменната пътечка, която водеше към входната врата. Вдигна ръка и почука.

След миг на прага се изправи Тоши. Очите му смаяно примигнаха, сякаш в лицето на Джейк виждаше един от пазителите на Ада. Ръката му светкавично се плъзна към колана, в следващата секунда дулото на револвер 38-и калибър вече сочеше към корема на Джейк.

Първоначално Джейк беше решил да вдигне ръце над главата си, но отчете изражението на Тоши и реши да не прави никакви движения. Дишаше дълбоко и равномерно, опитваше се да не обръща внимание на оръжието. Никога не беше харесвал пистолетите, предпочиташе да се държи по-далеч от тях. Дълбоко в душата си беше убеден, че това е оръжие за хлапаци, а не за истински мъже.

Всъщност не харесваше никакви огнестрелни оръжия. Признаваше, че в ръцете на изпечен убиец пушката с дълга цев е наистина опасно оръжие, но това беше всичко. Револверите и пистолетите са обемисти и неудобни, човек трудно може да ги скрие при гранична проверка. Хората лесно се пристрастяват към тях и това вероятно е най-лошото им качество. Те са най-лесното решение за мързеливците, попаднали в опасна ситуация. С револвер в ръка човек няма нужда да разсъждава. Прицелва се и стреля. Едно и също решение за всички проблеми. Плод на лениви мозъци…

Освен това е опасно, когато човек разчита толкова много на механична подкрепа. Тук отново проличава хлапашкото отношение, превърнало се в неразделна съставна част от мистиката на въоръжения с огнестрелно оръжие човек.

Джейк светкавично прецени, че Тоши не се различава от болшинството такива хора.

Винаги търси духовната слабост на противника си, учеше го Фо Саан. И Джейк отлично разбра, че вече знае коя е слабостта на Тоши. Този факт не го правеше по-малко опасен, а просто подлежащ на определен вид манипулация.

— Искам да се видя с Комото-сан — каза Джейк.

— Итеки! — презрително процеди Тоши. — Ще видиш това, което аз реша да ти покажа! — Револверът помръдна в ръката му. — Май ще е най-добре да ти прострелям коленете… Първо едното, после другото! — на лицето му се появи мъртвешка гримаса, която би трябвало да се тълкува като усмивка. — По този начин ще знаеш как трябва да гледаш към нас — отдолу нагоре!

— Кажи на Комото-сан, че му нося важни новини.

— Кажи му го сам! — ухили се Тоши, а дулото на револвера описа къса окръжност около сърцето на Джейк. — Ти очевидно мислиш, че този дом е отворен по всяко време за теб. Хайде, заобиколи ме и влез! Да видим докъде ще успееш да стигнеш! — лицето му започна да потъмнява от притока на кръв. Джейк разбра, че ако не вземе спешни мерки, има реална опасност да бъде застрелян.

— Кажи на Комото-сан, че…

— Какво да каже на Комото-сан? — разнесе се повелителен глас зад гърба на Тоши. Джейк успя да различи неясната фигура във вътрешността на къщата, позна гласа и забеляза как бандитът пред него замръзва.

— Нямам желание да ви предизвиквам, оябун — почтително отвърна той, спомнил си за предупреждението на Комото.

— Май започвате да хленчите, господин Ричардсън. Какво още трябва да очаквам? Може би ще паднете на колене и ще молите за прошка? — в гласа на оябуна се долавяше дълбоко отвращение.

— Мислех, че вие не разговаряте с варвари — отвърна Джейк.

Настъпи дълбока тишина. Джейк ясно съзнаваше, че играе една изключително опасна игра. Комото би могъл да го убие тук, на прага на дома си, и нито един човек в Япония няма да попита за причините. Но друг избор просто нямаше. Губеше скъпоценно време, на всяка цена трябваше да проникне през бронята на този мъж.

— Това едва ли може да се нарече разговор — изръмжа Комото. — Чувам единствено песента на щурците и собствения си глас.

— Дойдох да ви кажа следното — въздъхна Джейк с ясното съзнание, че използва последния си коз. — Казвам се Джейк Мейрък. Аз съм този, който уби Кей Кисан.

Главата на оябуна рязко се завъртя.

— Отведи го в стаята с шест татамита! — заповяда на Тоши той. — Дръж го под око, докато се приготвя!

Тоши прие заповедта с кратко кимване, в студените му очи се четеше открито предизвикателство. Беше ясно, че е готов да стреля при първото подозрително движение от страна на неканения гост. Джейк остана неподвижен. След една безкрайно дълга секунда японецът грубо го сграбчи за дрехата и го дръпна навътре. Изрита вратата зад гърба си и кратко нареди:

— Обувките!

Джейк се събу и сложи обувките на шкафчето до вратата, подчинявайки се на краткото кимване на Тоши. Когато се изправи, Комото вече го нямаше.

Тоши го поведе по полуосветен коридор, прекоси отворена фузума. Озоваха се в стаята на първата му среща с оябуна. Тоши го накара да се обърне с лице към окачения на стената ръкопис, очевидно нарочно.

В къщата цареше необичайна тишина. Сякаш се намираха на дъното на дълбоко езеро. После долови някакво леко шумолене и вдигна глава. Долната част на ръкописа леко помръдваше, вероятно от течение. Погледна към вратата и видя, че плъзгащите се екрани от оризова хартия към градината са отворени.

Мракът се усещаше физически. Изглежда по небето нямаше нито звезди, нито луна. Кадифената мантия на нощта бавно нахлуваше в стаята. Все още се усещаше горещината на отминалия ден, това някак подчертаваше плътността на мрака.

Джейк затвори очи. Отначало чуваше само собственото си дишане, миг по-късно започна да долавя и дишането на Тоши. Направи опит да прецени емоционалното му състояние, моментално усети вълните на напрежение, които се излъчваха от тялото на якудза. Ще трябва да запомня това, рече си той.

Комото се появи на прага, облечен в доспехите на самурай от XVIII век. От кръста нагоре носеше широка копринена блуза в тъмен цвят, а надолу беше нахлузил черна „хакама“ — къса поличка с крачоли от онези, които са използвали стрелците с лъкове.

— Вън! — изръмжа на Тоши той, без дори да поглежда към Джейк.

Якудза протегна свободната си ръка и побутна рамото на Джейк, насочвайки го към отворената врата за градината. Следван по петите от двамата японци, Джейк излезе навън и се озова в близкия край на стрелбището. На дървена пирамида до стената бяха подредени няколко бойни лъка. Размерите им бяха между два и два и половина метра, всички изработени от гъвкав бамбук. До тях имаше „ядате“ — издължен дървен цилиндър, запълнен със стрели.

Усети присъствието на Тоши зад гърба си, миг по-късно и ръката му върху рамото си. Накъде ли ще го насочи? Всъщност едва ли щяха да ходят другаде. Беше ясно, че ще се сблъска с „кюжутцу“. Вече успя да научи няколко важни подробности за характера на Комото и това означаваше сериозен напредък. Даде си сметка, че ако в този момент елиминира Тоши, вратата към този мъж ще бъде окончателно затворена. А това не можеше да си позволи…

Отведоха го в далечния край на градината. Мишената „марумоно“ леко се полюшваше от клоните на японския кедър.

— Знаеш какво да правиш — промърмори Комото. Гласът му прозвуча призрачно, сякаш беше рожба на самата нощ.

Джейк усети въжето около китките си. Тоши го пристегна толкова здраво, че лицето му се разкриви в неволна гримаса. После беше обърнат с лице към далечния край на градината. Там, където търпеливо го очакваха лъковете и стрелите.

Тоши беше прибрал револвера, в ръцете му имаше здраво въже. Привърза с него тялото на Джейк за дървото, „марумоно“ остана между него и мястото за стрелба.

Чучелото се поклащаше точно пред очите на Джейк и му пречеше да вижда.

— Лъжата е престъпление, което се наказва — долетя приглушеният глас на Комото. — Такива престъпления са и насилственото проникване в чужд дом, нападението срещу член на клана… Якудза сами решават своите проблеми.

— Оябун…

— Нито звук, итеки! — изръмжа Комото с глас, натежал от презрение. — Ти беше предупреден, но не обърна внимание на това, което ти се каза. Не се учудвам, такива са всички варвари. Сега ще си получиш наказанието.

Джейк усети как Комото се отдалечава, но Тоши остана на крачка встрани от дървото. Ръката му се протегна и разлюля „марумоно“ пред лицето му.

Нощта беше мъртвешки тиха. Чучелото леко се поклащаше. Наляво, надясно. Наляво, надясно… Джейк изпита чувството, че отново е в Чун Чау, нагазил до кръста във водите на Южнокитайско море. Мъглата е гъста, той отчаяно вика Фо Саан…

После до слуха му достигна острият звън на обтегната тетива, стрелата се понесе към целта си със смразяващо сърцето бръмчене.

Първият изстрел на оябуна беше точен. Чучелото потръпна като живо, после продължи да се поклаща пред лицето на Джейк.

Дейвид Ох пъхна ключа в ключалката, бутна вратата и влезе. Апартаментът на Джейк и Мариана се намираше на Мид Левълс — един от хонконгските острови.

В застоялия въздух се долавяше миризмата на отдавна приготвени гозби и парфюма на Мариана. Мебелите бяха покрити с тънък слой прах. Нощта вече влизаше в правата си, през прозореца се виждаха светлините на пристанището, тромави джонки бавно се полюшваха към брега. На фона на последните остатъци дневна светлина платната им изглеждаха черни. Време за вечеря.

Дейвид Ох тръгна бавно из стаите. Не знаеше какво търси. Може би очакваше да забележи нещо необичайно, нещо, което да му даде обяснение за внезапното пътуване на Мариана и още по-внезапното изчезване на Джейк. Беше сигурен, че Джейк не е споделял нищо с жена си, какво ли би могла да знае тя? Какво би могла да разкрие на Ничиреншу? Нищо. Но стомахът на Дейвид Ох продължаваше да се гърчи, в устата си усещаше металния вкус на страха. Имаше чувството, че цяла сутрин е пил кръв. Горещо се надяваше, че Джейк не е извършил глупостта да замине за Япония.

Надникна в банята, не откри нищо и се насочи към кухнята. През прозореца се виждаше алеята, която водеше към гаражите. Покритият с петролни петна бетон изглеждаше необичайно грозен на фона на панорамата на острова, полускрита от мъгла. Отвъд пристанището и тъмната ивица вода блестеше Колуун — истински скъпоценен камък, изплувал от дълбините на Южнокитайско море.

Обърна гръб на гледката и насочи вниманието си към вътрешността на апартамента. В умивалника имаше неизмити чаши и чинии, на масата се виждаха остатъци от храна, до които беше изправена полупълна чаша с вино. Дейвид Ох протегна ръка, внимателно стисна столчето и я поднесе към носа си. Червено вино, напълно сухо. Значи чашата принадлежи на Мариана. Джейк би предпочел саке.

Заминала е много набързо, помисли си той. Това не е в стила й — обикновено тя беше прибрана и отлично организирана жена. Никога не би оставила мръсни чинии в умивалника. Но сега го беше направила. Приведе се и огледа посудата. Тук остатъците от храна не бяха толкова изсъхнали. Попипа ги с пръст и го вдигна на светлината. Да, тази храна е значително по-прясна. Което означава, че тук някой се е хранил след Мариана. Но кой? Не е бил Джейк, тъй като по това време е бил вече в Токио.

Дейвид Ох се наведе още по-ниско, очите му внимателно опипваха чиниите. Най-добро място за началото на всяко разследване са мазните петна. Особено когато става въпрос за храна. Извади от джоба си ролка широки лепенки, откъсна две приблизително еднакви парчета и внимателно ги залепи върху ръбовете на най-горните чинии в купчината.

Преброи до тридесет, после бавно започна да ги отлепя. Особено важно беше да движи ръката си плавно, в противен случай имаше опасност да нагърчи лентата. Приключил с тази деликатна операция, той извади визитна картичка и залепи лепенките за обратната й страна, бяла и чиста като сняг. Върна се до прозореца и започна да изследва работата си. Под прозрачната повърхностна лентата се виждаха два великолепни пръстови отпечатъка.

Пъхна картичката в джоба си и тръгна към вратата. Сигурно нищо няма да излезе от това, въздъхна в себе си той. В същото време имаше силното предчувствие, че е на прага на важни разкрития.

— Майната им на всичките ни гадни врагове! — изръмжа той, обърнал се за последен път към празните стаи.

Ухилен до уши, Тоши пристъпи да издърпа пронизаното „марумоно“. Стрелата на Комото проби чучелото с огромна сила и го закова за стеблото на кедъра, на сантиметри от лицето на Джейк. Долната част на мишената ожули бузата и ухото му.

Тоши протегна ръка и попипа задните части на панталона му.

— Още ли не си се подмокрил, смели итеки? — изръмжа подигравателно той. — Не си? Е, имаме достатъчно време да ти покажем, че наистина си варварин! — отдръпна се назад и отново разклати чучелото. Забитата в зеблото стрела увеличи теглото му, диапазонът на разклащането видимо се намали и едва се показваше от двете страни на лицето на Джейк.

Мрак. Нощта го обвиваше с душното си покривало, от земята се излъчваше топлина. Босите пръсти на краката му усетиха първите капчици хладна роса. Тик-так, тик-так… Тежкото махало се поклащаше пред очите му.

Тишина. Джейк си представи как водите на Южнокитайско море покорно лижат краката му. Спомни си за Фо Саан, неволно се запита дали няма да се окаже, че наученото от него е една голяма илюзия. В дъното на съзнанието му проблесна ужас. Ако всичко е илюзия, той ще се окаже на прага на колапса, обладан от животински страх. Вече усещаше лепкавите му пипала…

Гневно бръмчене прогони тишината на нощта. Едва успя да си поеме дъх, тялото му се напрегна до крайност и това го разтревожи. Пипалата на страха! Промъкваха се дълбоко в съзнанието му, опитваха се да разбият илюзиите. Може би изобщо не разчита на сигурността им… „Престани, заповяда си той. Дишай дълбоко! Дишай!“

Не беше лесно, особено пред очите на бръмчащата в мрака смърт, летяща неумолимо към него.

Бум!

Като пистолетен изстрел. Миг преди това усети лекото раздвижване на въздуха. Полъхът на смъртта…

Чучелото влезе в болезнено съприкосновение с дясното му ухо. В средата му вече стърчаха две стрели. Беше убеден, че върхът на втората мина на милиметър от скулата му. Усети ситните капчици пот подмишниците и долната част на гърба си.

Някой се смееше. В полезрението му се появи ухилената физиономия на Тоши, който издърпа мишената към себе си.

— Гореща нощ, а? — изсмя се отново той.

Джейк примигна, тъй като солената пот започна да дразни очите му. Тоши отново попипа панталона му и този път не можа да скрие разочарованието си:

— Пот, итеки…

Джейк усети бавното приближаване на Комото! В лявата си ръка държеше дълъг лък, очите му безстрастно наблюдаваха лицето на Джейк. Не каза нито дума, докато Тоши проверяваше възлите на ръцете и краката му.

После пристъпи още крачка напред и протегна ръка:

— Този път ще използвам това… — между пръстите му се полюшваше памучна превръзка за очи.

Обърна се и тръгна към позицията за стрелба.

— Това е хубаво — промърмори Тоши и отново разклати брезентовото „марумоно“. Чучелото вече беше толкова тежко, че се клатеше бавно, едва прикривайки лицето на Джейк.

Джейк направи опит да не концентрира вниманието си върху двамата японци, очите му се насочиха към назъбените върхове на стрелите, които стърчаха от „марумоно“. Бяха толкова близо, че ако протегнеше врат, положително би ги докоснал с носа си.

Даде си сметка, че животът му е изцяло в ръцете на оябуна. Може би точно това е целта на цялото представление. Урок по унижение. Демонстрация на сила. Джейк знаеше, че животът му лежи в дланта на Микио Комото. Но го знаеше още в мига, в който се появи на прага на дома му. Сега идваше часът на истината.

Все пак що за човек е този Микио Комото?

Джейк предпочиташе да не прави предположения, тъй като само след минута щеше да узнае точния отговор на този въпрос.

Спокойствието ще ти даде всичко, което трябва да знаеш за победата, беше казал Фо Саан. Тези думи блеснаха в съзнанието на Джейк с ослепителна сила, той започна да си ги повтаря като заклинание.

В далечината нещо прошумоля, после звукът се устреми към него с ужасяваща бързина. Улавяше го с двете уши едновременно, а това означаваше само едно: стрелата лети точно срещу лицето му.

Тик-так, тик-так… Чучелото леко се полюшваше. Той отбелязваше движението му чрез светлината и мрака. По-светло, по-тъмно… Миг на равновесие… Ако стрелата улучи по-светлия миг, с него е свършено.

Тик-так…

По-светло, по-тъмно…

Бум!

Пълен мрак. Джейк усети как мишената политна към носа му. Отвори очи и бавно фокусира погледа си. Върхът на третата стрела стърчеше между предишните два… Попадение в десетката!

Изминаха няколко безкрайно дълги мига, преди чучелото да се отмести от лицето му. Когато това най-сетне стана, пред него не беше Тоши.

— Може би наказанието е достатъчно за извършените престъпления — промълви Микио Комото.

— Ако съм извършил някакви престъпления, сторил съм го от отчаяние — дрезгаво отвърна Джейк. — Ничиреншу държеше жена ми. Трябваше да науча къде са. По тази причина изиграх номера със саракина. Исках да се добера до вас… С надеждата, че ще ми помогнете.

— Нови лъжи — хладно установи Комото. — Какво общо с Ничиреншу може да има итеки като теб?

— Искам главата му. Жена ми е мъртва. Загина под Сабята, снощи…

— Тцуруги? — изненадано го погледна Комото. — Бил си на Тцуруги по време на буря?

— Да — кимна Джейк. — И открих скривалището на Ничиреншу.

— Промъкваш се в дома ми и нападаш хората ми — процеди Комото. — Ето какво си направил. Затова не искам да слушам повече варварските ти лъжи! — масивното му тяло започна да се извръща.

— Бедният генерал не желае да чуе информация, която може би ще спаси живота му.

— Кой си ти, че си позволяваш да говориш за делата на пълководците? — гневно попита Комото и се изплю с открито отвращение.

— Зная, че добрият пълководец трябва да използва всички налични средства за постигане на крайната победа.

— Какви ги дрънкаш? — опасно присви очи Комото.

— Убих Кей Кисан пред очите на Ничиреншу.

— Думи! — отсече японецът. — Думи и нищо друго!

— Дай ми възможност да ти предоставя и доказателства.

Комото стоеше напълно неподвижен с очевидното желание да прикрие обзелото го напрежение. Беше достатъчно умен да разбере, че е бил надхитрен. Сега вече беше длъжен да удовлетвори молбата на Джейк — в противен случаи би показал крайно невъзпитание.

— Отвържи итеки! — подвикна към Тоши той.

— Слушам, оябун.

Комото изчака падането на възлите.

— Дай го насам.

Спря в противоположния край на стрелбището и се обърна с лице към Джейк.

— Сега ще ми покажеш на какво си способен. Кей Кисан може да бъде победен само от самурай. Само самурай може да проникне в къщата за „О-хенро“ под носа на Ничиреншу.

Джейк пристъпи към пирамидата и започна да си избира лък. Тоши понечи да го спре, но Комото му направи знак да стои настрана.

— Самураят трябва да има разностранни способности — каза Джейк. — Една от тях е „кюжутцу“. Но това ти е отдавна известно, нали?

Избра си една стрела с раздвоен връх и се прицели в мишената.

— Ще разрешиш ли на Тоши-сан да я разклати?

Убеден, че чужденецът блъфира, Комото даде знак на боеца си да изпълни желанието му.

— Но, оябун…

— Мислиш, че не съм способен да се защитя? — леко повиши глас Комото. — Направи каквото ти казах, после се върни тук — извърна се към Джейк и подхвърли: — Да улучиш от това разстояние, при това без светлина, е добро постижение за ученик на някой от опитните сенсеи… Но дори и най-добрият ученик не би могъл да победи Кей Кисан. Затова трябва да си сложиш превръзката… — Парче черен плат се появи в протегнатата му ръка.

Джейк пое превръзката в момента, в който Тоши се върна обратно. Прецени размера на предизвикателството, после отвърна:

— Ясно е, че ти самият си сенсей по „кюжутцу“, оябун. Искам да ти задам един въпрос: можеш ли да се изправиш в единичен двубой с човек като Кей Кисан?

— Разбира се — отвърна Комото. — Не се ли срамуваш от невежеството, което проявяваш, итеки?

— Следователно няма да се задоволиш с умение, което да отстъпва на твоето, нали? — продължи Джейк, без да обръща внимание на забележката му.

Комото го измери с пламнал поглед, но не отвърна нищо.

— Би ли заел мястото, на което преди малко стоях аз? — попита Джейк.

Оябунът се задави от гняв. „Този мръсен чужденец вече за втори път ме надхитрява, помисли си той. Така ме работи, че няма начин да му откажа!“

Овладял нервите си, Комото леко кимна с глава:

— Подобен акт несъмнено ще ме убеди, че говориш истината — промърмори той. — Но имам едно условие. Тоши-сан ще стои до теб, а дулото на пистолета му ще бъде опряно в слепоочието ти. Ако не успееш да дублираш моето постижение, той веднага ще ти пръсне главата.

По лицето на оябуна играеше лека усмивка, очите му не изпускаха очите на Джейк. Сблъсъкът на волята им можеше да се докосне с пръст. Джейк усети могъщата психическа енергия на японеца, но едновременно с това и нещо друго — уважение. Плахо и потиснато от волята, но все пак истинско уважение. За начало това му беше напълно достатъчно.

— Приемам твоето условие — поклони се той.

— Разбира се, че ще го приемеш, итеки! — изръмжа Комото и направи знак на горилата си: — Вържи му очите, Тоши-сан!

Онзи пристъпи напред, но Джейк го спря.

— Искам да зная точния ти ръст, оябун — каза той.

— Метър шестдесет и шест — отвърна с известна гордост Комото, изведнъж възвърнал доброто си настроение. — Не е лошо за японец, нали?

А Джейк се запита дали и оябунът не страда от заблудите на своите собствени илюзии. Той нямаше представа дали Джейк изобщо е виждал лъкове за „кюжутцу“, да не говорим за уменията на опитен сенсей. Закова поглед във фигурата му, опитвайки се да запечата размерите й в съзнанието си. После кимна на Тоши и протегна врат за превръзката.

— Не я стягай прекалено силно — обади се Комото. — Трябва да бъдем сигурни, че няма да причиним страдание на итеки… — Смехът му беше буен: — Особено пък в последните мигове на живота му!

— Какво искаш да кажеш? — затаи дъх Джейк, усещащ с цялото си тяло присъствието на Тоши зад гърба си.

— Искам да кажа, че каквото и да постигнеш, Тоши пак ще ти пръсне мозъка!

— Споразумението ни беше друго.

— Споразумения сключвам само с цивилизовани хора — долетя някъде отдалеч гласът на Комото, който очевидно вече се беше насочил към мишената. — А не с разни итеки…

— Дори животните имат чест — прошепна Джейк, сигурен, че оябунът не може да го чуе.

Тоши се премести вляво от него, миг по-късно хладното дуло на револвера се заби зад ухото му.

— Обречен си, итеки — промърмори боецът. — Каквото и да направиш… Имам заповед да стрелям още преди да си опънал тетивата…

Джейк направи всичко възможно да пропусне думите му покрай ушите си. Подозираше, че японците го подлагат на последното, най-страшно изпитание. Комото несъмнено би дал всичко на света да го види пречупен, да докаже варварското му несъвършенство. Но Джейк беше твърдо решен да му спести това удоволствие. Същевременно, някъде дълбоко в съзнанието му, потрепваше ужасът. Ами ако не блъфират? Тогава това са последните му мигове на този свят…

Тръсна глава и се изключи от окръжаващата го реалност. Концентрира се върху тежестта на дългия лък в ръцете си, искаше да усети както гъвкавостта на тетивата, така и съвършената аеродинамика на стрелата. В ръцете си държеше боен лъки тетивата му беше силно натегната. Още по-добре, въздъхна вътрешно той. Церемониалните оръжия крият далеч повече изненади.

Стоеше напълно неподвижно, бавно поставяше дишането си под контрол. Превръзката върху очите престана да му пречи, околната среда изплува в съзнанието му ясно като на професионална фотография. Усети разположението на дърветата, видя тунела, в който само след миг щеше да пусне стрелата си. Даде си сметка за лекия полъх на нощния ветрец, с който трябваше да се съобрази миг преди да отпусне тетивата.

В ушите му кънтеше жуженето на насекоми, отчетливото пърхане на нощните пеперуди около лампата над входа. Постепенно се сля с градината, превърна се в неразделна част от нея. А после усети „ба-мак“ — божествената пулсация. Тя опъна една съвършено права линия между ръцете му и мишената, зад която стоеше Микио Комото. Вътрешното му око ясно видя амплитудата на разклатеното чучело.

Зае стойката на стрелците, известна с името „ашибуми“, изпусна въздуха от дробовете си, задържайки част от него в долната част на корема — според изискванията на „ба-мак“. Усети присъствието на Комото с релефна яснота, сякаш стоеше на една ръка разстояние от него, а не на цели сто метра… Бавно вдигна лявата си ръка и опря лъка на лакътя си. Позиция „югаме“. Започна да опъва тетивата, краят на стрелата беше на нивото на устата му. Тази позиция се нарича „кай“ — последната от трите най-важни фази на „кюжутцу“. Концентрацията на духа му отговаряше точно на напрежението на мускулите, които държаха тетивата опъната. Умът му се фокусира върху клатенето на „марумоно“. Тик-так… Тик-так…

Дулото на пистолета на скулата му се размърда, до ушите му долетя сподавеният шепот на Тоши:

— Сбогом, итеки…

Не обръщай внимание на нищо, освен на потръпващата от напрежение тетива! На силата, концентрираща се в извития бамбук! „Ба-мак“! Божествената пулсация!

Тик-так, тик-так… „Марумоно“ леко се поклащаше пред лицето на Комото.

„Ханаре“! Освобождението!

Веднага след това влезе в действие „цаншин“ — умението, което позволява на опитния сенсей по „кюжутцу“ да направлява полета на стрелата чак до целта. Това беше нещо подобно на преследването на целта в други бойни изкуства и някои спортни дисциплини. Освобождението не означава нищо, ако човек не е способен на „цаншин“…

Цаншин!

Първо долови лекото съскане, придружаващо съприкосновението на стрелата с целта, последвано от заветното глухо „бум“, което със затаен дъх чакаше Джейк. Свали лъка и дръпна превръзката от очите си. Натискът в лявото му слепоочие беше изчезнал. Погледна първо към Тоши, който стоеше на крачка от него с насочен в земята револвер. Очите му бяха облещени от изненада.

Джейк бавно се извърна към далечния край на градината. Оябунът стоеше изправен пред стройния ствол на японския кедър. В краката му се валяше „марумоно“ изведнъж заприличала на разкъсана парцалена кукла.

Стрелата на Джейк беше прерязала въжето на мишената и потрепваше като жива в ствола на дървото, на около милиметър от главата на Микио Комото.

Блестящочерният ЗИЛ летеше по средното платно на булеварда, запазено за лимузините на правителството. На задната седалка се бяха настанили генерал Карпов и Юри Лантин. Навън се смрачаваше. Улиците сякаш бяха някак напрашени от гаснещата слънчева светлина, градът изглеждаше неуютен с тези широки булеварди. Може би бленуваше за синкавия сняг на дългата зима, за заскрежените бради на мъжете, чакащи търпеливо пред мавзолея на Ленин, за кристалните облачета пара в ледените утрини?

Работният ден беше към края си и това се отнасяше дори за елита на КГБ. Веднъж седмично Лантин канеше генерал Карпов на вечеря, пренебрегвайки уюта на ергенската си квартира на Кутузовски проспект.

В службата Лантин си беше извоювал репутацията на чревоугодник. Макар и кореняк московчанин, той притежаваше доста еклектичен вкус. Любимият му ресторант напоследък беше „Арагви“, носещ името на красива планинска река в Грузия.

Очевидно не само Лантин харесваше този ресторант. Всяка вечер, независимо от метеорологичните условия, пред вратата се извиваше дълга опашка московчани, които таяха надеждата да похапнат вкусно, ако им дойде редът. Това, разбира се, не се отнасяше за Лантин и Карпов, които влизаха направо и винаги имаха запазена маса, отрупана с блестящи прибори.

Още със сядането Лантин поръча „лобио кемали“ й двамата започнаха да дъвчат нежните бъбречета, накиснати в сос от кориандър. Разгърнаха менюто, отпивайки малки глътки ледена водка. Бутилката беше поставена в кофичка с лед до левия лакът на Карпов.

— Е, какво ще си поръчаш, Юри? — свали очилата си Карпов.

— „Сатциви“ — отвърна без колебание Лантин. Беше избрал едно от най-популярните грузински блюда, състоящо се от пушено пиле, накиснато в особен и много вкусен сос от коренчета, орехи, кориандър, оцет и жълтък. Карпов предпочете „аджика“ — агнешко месо, полято с комбинация от люти и сладки чушлета, неизбежния кориандър и посипано с много лук. Рецептата на този грузински сос се предава от баща на син и се пази не по-малко ревниво от най-секретните досиета на КГБ. Лантин имаше известна представа за нейните съставки и охотно ги описа на Карпов: черен и шарен пипер, мента, босилек, копър, магданоз, брюкселско зеле, сушен кориандър и нарязан на ситно невен, който придава на соса характерния златист цвят.

Карпов опразни чашата си и посегна към бутилката. Лантин даде поръчката и келнерът се отдалечи. Той самият пиеше минерална вода и нищо друго. Опря устни в чашата и отпи с такава наслада, сякаш вкусваше най-доброто питие на света. Карпов намираше този негов навик за доста женствен и отново се запита как би могъл да се отърве от Лантин. Не можеше да го приеме за съюзник, въпреки помощта, която получаваше от него. А в личен план направо го презираше. Беше принуден да прибягва до услугите му само по една причина — операция „Лунен камък“.

Карпов отлично знаеше, че едно е да разположиш цялата тази бойна техника по границите на Китай, а съвсем друго — да я използваш. Той не беше глупак и съзнаваше, че „Лунен камък“ е една изключително опасна операция. Но рискът беше пресметнат до милиметър, а той, като военен от кариерата, ежедневно се сблъскваше с пресметнати рискове. Беше подготвен да взема подобни решения, да се доверява единствено на собствената си преценка. Много добре знаеше, че дори и при подкрепата на Лантин много хора от Президиума бяха против операция „Лунен камък“.

Старци, страхливи и истерични като жени — това бяха те. Властта в Русия прекалено дълго се задържа в ръцете на старци с мекушав характер. Крайно време е управлението на тази страна да бъде оставено на нас! Колко пъти беше казвал тези думи на жена си?

Карпов никога не би се съюзил с човек като Лантин. Просто не го уважаваше достатъчно. Виж му ръцете, помисли си той, докато си сипваше водка. Меки като на жена. Цял живот е бил зад бюро в разни прашни кабинети. Какво знае за живота на бойния командир? За истинското сражение? Случвало ли му се е да убива? Не, никога! Без съмнение ще напълни гащите при вида на кръвта, изцъклените очи и вонята на смъртта… Но само той има властта да задейства последната фаза на операция „Лунен камък“. Той и никой друг… Тръсна глава и промърмори:

— Надявам се, че си доволен от последните щрихи на „Лунен камък“…

Лантин продължаваше да гледа минералната си вода с умиление, сякаш в чашата му се поклащаше еликсирът на живота.

— Не ти ли казах? — вдигна глава той. — Извинявай, пропуснал съм… Аз и моите колеги сме дълбоко впечатлени от хаоса в Юнанската провинция Малипо, предизвикан от виетнамската армия. Какви бяха загубите на китайците?

— Трудно е да се каже — поклати глава Карпов. — Виетнамците изпълняват отлично поставените задачи, но са склонни да преувеличават както своите постижения, така и загубите на противника. Мисля, че това може да им бъде простено…

— Когато става въпрос за войници и бойни операции, нищо не може да бъде простено — отсече Лантин и остави чашата си на покривката. — Аз се съгласих с тази фаза на „Лунен камък“, защото виждах последиците от нея. Използването на виетнамската армия за нахлуване в някои стратегически гранични райони на Китай е едно, бих казал, елегантно хрумване от наша страна… Лесно е да използваме Таш за своите пропагандни цели. — Имаше предвид виетнамския външен министър Нгуен Ко Таш. — Особено когато става въпрос за китайската агресия в провинциите Малипо и Ха Тюен. Достъпът на чужденци до този район е забранен, следователно независимата информация е изключена. Нашата дума срещу тяхната е проверена от времето тактика, която би трябвало да използваме пълноценно и докрай…

— Едновременно с това обаче неблагонадеждността на виетнамците може да се окаже фатална за програмата „Лунен камък“. Ние не можем да си позволим дезертьорство и недоволство, затова очаквам да изпратиш навреме своите палачи там. Така ще бъдем сигурни, че няма да имаме проблеми с разни бунтовници и дисиденти.

При думата „палачи“ Карпов се намръщи. Ето една от причините, поради които презираше човека насреща си. Борави с термини, от които няма понятие. Понечи да отговори, но в този момент поднесоха храната. Наложи се да изчака отново да останат сами.

— За виетнамците можеш да бъдеш спокоен — започна той. — Аз…

Лантин рязко вдигна глава.

— Искам да си изясним една малка подробност — прекъсна го той. — Аз изобщо не се безпокоя за виетнамците, а дори и за самата операция „Лунен камък“. Това са твои грижи и ще бъдат такива докрай!

— Исках да кажа, че имам свои наблюдатели във всяка бойна част на виетнамците, която взема участие в операцията — продължи невъзмутимо Карпов. — Моите агенти имат категорични инструкции по отношение на евентуалните дисиденти. Отстраняването им… — той нарочно наблегна на тази дума — трябва да става публично и незабавно!

— Предполагам, че тази вулгарна проява на сила е предназначена и за местното население…

Карпов продължително го изгледа. Мислеше за свистящите във въздуха мини, за дъжда от куршуми и снаряди, които само преди два часа бяха сравнили със земята две населени места, унищожавайки стотици мъже, жени и деца. Мислеше за обезобразените войници, които се давят в локвите на собствената си кръв, убитите деца и бременните жени. После сравни всичко това с мазния тип, който се наслаждаваше на вечерята си срещу него. Омразата заби дългите си нокти в сърцето му.

— До този момент няма никакви инциденти — успя да се овладее той.

— Отлично — кимна Лантин, зает с опразването на чинията си. — Искам така да бъде до края. — Лицето му беше зачервено, сякаш току-що беше привършил с бурен сексуален акт. — Искаш ли десерт? Тук правят доста интересни неща…

Карпов, който почти не беше хапнал, любезно отказа. Питаше се дали да изпрати един от своите екипи в апартамента на Лантин и още тази нощ да приключи с него веднъж завинаги. Въздъхна и поклати глава. Това беше невъзможно, поне на този етап. Без Лантин операция „Лунен камък“ положително ще претърпи провал.

Поднесоха им гъсто кафе с цвят на препечена захар. Лантин отпи една глътка и вдигна глава:

— Искам да поговорим за генерал Воркута.

Карпов остана неподвижен, някъде в долната част на стомаха му се появи ледена буца. Един глас му прошепна, че са стигнали до най-важния миг на вечерната си среща. Карпов имаше чувството, че е невръстно хлапе, стиснало в ръка буркана със сладкото. Дали го пипнаха? Дали Лантин е разбрал за връзката му с Даниела? И ако е така, по какъв начин ще я използва? После разбра, че опасенията му са неоснователни.

— Все още не съм решил какво да правя с нея — продължи Лантин, зает с кафето си. После замълча и паузата се проточи.

Карпов остана с впечатлението, че би трябвало да е в течение на намеренията на Лантин спрямо Даниела.

— Как така? — неволно попита той и почти прехапа устни от притеснение. Проклето копеле!

— Хм-м… — не беше ясно дали този звук означава размисъл или просто прочистване на гърлото. — Още не съм убеден, че нейното отношение е правилно…

Отново не разкри почти нищо. Карпов застана нащрек, тъй като ясно съзнаваше, че каквото и да каже в отговор на тези неясни подмятания, то ще даде на Лантин допълнителна храна за размисъл. От друга страна, мълчанието му можеше да се изтълкува още по-зле…

Успя да открие възможно най-неутралния отговор и леко поклати глава:

— За мен тя винаги е била лоялен и интелигентен агент.

— Може би — сви рамене Лантин. — Но работата не е там. Безпокоя се от факта, че прекалено ревниво пази операциите на отдела си. Сякаш е обзета от ксенофобия… Ако не е така, значи крие нещо.

— Глупости! — реагира като ужилен Карпов, после моментално се овладя. — Виж какво, Юри. Отделът, който се ръководи от генерал Воркута, е сред най-дълбоко засекретените отдели на службата. Излишно е да ти напомням това. Възложил съм й изключително трудна работа, но до този момент Воркута се справя великолепно. Според мен твоите подозрения са напълно безпочвени.

Лантин сви рамене, сякаш въпросът не го вълнуваше особено.

— Може би си прав. Но искам да подчертая, че имам немалък опит с гузната съвест на хората около себе си. Затова предлагам моите хора да я поставят под наблюдение за месец-два, просто за да сме спокойни. Няма да имаш нищо против, нали?

— След като държиш на това — въздъхна Карпов. Едновременно с това се запита дали Лантин наистина има подозрения по отношение на Даниела, или просто опитва почвата за настъпление към собствените му правомощия. Да подозира Даниела е пълна глупост, следователно остава другото. Карпов призна пред себе си, че Лантин е избрал един наистина отличен подход. Дано се продъни в ада, изруга мрачно той. Не бих могъл да се боря с него, без да замеся и нея.

На път за дома в ЗИЛ-а на Лантин той се запита дали не трябва да й позвъни и да я предупреди. После размисли и се отказа. На този етап от сложната игра точно това не биваше да си позволява. Трябва да мисли за „Лунен камък“ и за нищо друго. А ключ към операцията е Лантин. Докато обстановката не се промени, Карпов ще трябва да бъде безупречен с него, каквото и да му струва това.

Ех, веднъж само да влезем във финалната фаза, скръцна със зъби Карпов. Тогава няма да имам нужда от Лантин и хубавичко ще го подредя! Не само ще получа своето отмъщение, но и ще му се наслаждавам! Така, както мазното копеле се наслаждаваше на храната си тази вечер! Ще му дам да си хапне малко отровно месце — един достоен край за заслужил другар като Лантин! А после ще взема Даниела и ще идем да танцуваме на гроба му!

— Здравей, Роджър — каза Антъни Беридиън. Щорите на прозорците зад гърба му бяха спуснати, в процепите се виждаше Белият дом, осветен като градински фонтан.

Голямата глава на Беридиън се извъртя хищно към помощника му. Липсата на светлина в кабинета превръщаше очите му в черни дупки, над които бяха надвиснали рунтави вежди.

— Исках да си поговорим за нашия айсберг — промърмори той. — От пет сутринта стоя на компютъра…

Донован се отпусна на кожения стол, който приличаше на ластик и беше точно толкова удобен.

— И какво откри?

— Доста неща — изгрухтя Беридиън. — Ето, можеш да хвърлиш едно око… — ръката му побутна навита на руло компютърна разпечатка, очите му внимателно следяха лицето на помощника, който се зарови в списъци, диаграми и странни по форма графики.

— Започва да ми се струва, че нашият айсберг май ще се окаже самият Ничиреншу…

— Как? Всички знаят, че той е на свободна практика.

— Може би точно това е била целта на внушението.

— Дезинформация? — вдигна глава Донован. — Но това означава, че руснаците…

— Точно така! — отвърна Беридиън и стовари юмрук върху бюрото си. — Този айсберг започва да придобива форма и очертания, Роджър. И колкото по-ясно ги виждаме, толкова по-сигурни сме за произхода му…

— Карпов?

— Предположението ти е логично, но погрешно — Беридиън очевидно изпитваше удоволствие от мига. Донован отдавна подозираше, че подобни мигове са солта и пиперът на живота му. Не му харесваше, че няма друг избор, освен да се примири. — Все още не си научил всичките мръсни трикове, до които прибягва бюрократичната върхушка в КГБ. Дипломатическият ти мандат в Париж може и да е бил полезен при други международни ситуации, но не е допринесъл с нищо за познанията ти относно КГБ.

Красноречието на Беридиън, обикновено придружено от авторитетната басова интонация, беше до болка познато на Донован, но президентът страшно много го харесваше. Той беше толкова впечатлен от него, че често споделяше с приближените си сътрудници своето убеждение: Беридиън може да продаде всичко на всеки, при това когато си пожелае. Дори на членовете на различните сенатски подкомисии, които обикновено бяха настроени враждебно към специалните пълномощници на президента.

Донован обаче живееше всеки ден с този човек и скоро разбра, че красноречието му не е нищо друго, освен прикритие за един изключително пъргав ум, който е способен на светкавична оценка на всякакви ситуации и извличането на максимална полза от тях.

— Не — продължи с поклащане на глава Беридиън. — Ничиреншу е прекалено елегантен, Карпов едва ли е способен на подобно творение. — Взе един кристален бухал от масата, затопли го в дланта си, после го остави. — По всичко личи, че Ничиреншу не е убиец на свободна практика, а агент на умен и предпазлив резидент. След като прецених качествата на много противници, аз постепенно стигнах до убеждението, че този резидент е генерал Даниела Воркута. Преди да застане начело на КВР, този отдел беше напълно неефективен, но днес ние трябва да се борим със зъби и нокти, за да постигнем дори незначителен успех срещу неговите агенти — тръсна глава, сякаш току-що беше открил важна истина, и добави: — Подозирам, че генерал Воркута е успяла да потопи един айсберг под краката ни и сега бавно го насочва към повърхността.

Донован хвърли поглед на часовника си и отбеляза:

— Мисля, че е време за седмичната проверка на физическото ти състояние. Можем да говорим и по пътя, така ще спестим време…

Излязоха от кабинета и тръгнаха по дълъг коридор с боядисани в пясъчен цвят стени. По него нямаше никакви врати, в дъното чакаше метална клетка на малък асансьор. Вратата се отвори едва след като Донован залепи длан за сензорния панел до нея. Вътре имаше само два бутона. Беридиън натисна долния и машината започна да се спуска.

Излязоха от кабината шест етажа по-долу, озовавайки се в стерилно бели помещения, едно от които беше свръхмодерна операционна зала, оборудвана по последна дума на техниката, включително лазерни скалпели, камери за крионеза и патологична лаборатория.

Дежурният агент пое пластмасовите им карти и ги пъхна в процепа на компютърен терминал. После кимна с глава и равнодушно ги пропусна в хладната приемна, в която имаше маса за прегледи, никелирана количка на колелца, отрупана с колби и епруветки, върху които бяха залепени етикети с непонятни за простосмъртните наименования, малък умивалник и кофа за отпадъци с педал. На стената до закачалката беше окачена таблица за проверка на зрението.

Посрещна ги млада сестра в ослепително бяла престилка.

— Точно навреме, господин Беридиън — похвали го тя, сякаш беше послушно дете. — Докторката ви очаква.

— Тя винаги ме очаква — промърмори Беридиън, извъртя се към Донован и полугласно добави: — Гадина!

— Казахте ли нещо, господин Беридиън? — невинно го изгледа сестрата, сякаш не беше чула нищо.

Беридиън я изчака да излезе с презрителен израз на лицето, после отново се извърна към помощника си:

— След като вече знаем кой е резидент на Ничиреншу, задачата по неговото ликвидиране се превръща в задача от първостепенно значение.

— Но как ще я осъществим? В това отношение голямата ни надежда беше Мейрък и никой друг!

— Беше — кимна Беридиън. — До инцидента при река Сумчун. Започвам да подозирам, че след него той е половин човек.

— Хората му са били изклани, по всяка вероятност от Ничиреншу. Но рапортът му беше толкова непълен, че това би трябвало да бъде сигнал за нас… И още тогава да помислим за подмяната му.

— От тези приказки нямаме никаква полза — хладно го изгледа Беридиън. — Не можеш да ревеш за своите бойци и в същото време да ги хвърляш в бой… Искам да не забравяш това, Роджър. — Думите му бяха наситени с отрова и Донован неволно потръпна. — Важно е само това, което е станало там. Отделно от клането…

— Откъде знаеш, че изобщо нещо е станало? — любопитно го изгледа Донован.

— От поведението на Мейрък — простичко отвърна Беридиън. — Аз познавам своите оперативни агенти. Мейрък винаги е бил един добре приспособяващ се особняк. — От устата му се откъсна кратък смях. — Знам, че това звучи противоречиво, особено по отношение на терминологията. Президентът положително го е забелязал. Но той няма моя опит в света на сенките…

— Както и да е. Мейрък беше един от най-добрите ни агенти заедно със Столингс. Дори го превъзхождаше в някои отношения, особено в подхода си към хората, действащи в екип. Най-ценните си секретни сведения от Хонконг получавахме по време на неговия престой там. Той е роден за лидер. Агентите се избиваха да влязат в неговия екип… — Донован отбеляза, че Беридиън говори за Мейрък като за покойник.

— Но след мисията при река Сумчун всичко се промени. Той изгуби личните си контакти с Дейвид Ох, а вероятно и с жена си. Сякаш се беше откъснал от тези, които имаха най-голямо значение в живота му. Ако не го познавах толкова добре, бих казал, че се готви за смъртта…

— Психологическият портрет на Мейрък изключва напълно евентуалното желание за смърт — отбеляза Донован. — Ако не ме лъже паметта, заключението на нашите лекари психолози беше точно обратното. Неговата воля за живот е направо изключителна.

Беридиън кимна и бавно започна да се съблича.

— Още една причина да се питаме какво е станало сред онези пущинаци — промърмори той и окачи ризата си на куката. — И това ни връща на квадрат едно: нашия айсберг. Ничиреншу. Тръгнем ли подире му, неизбежно ще стигнем до генерал Воркута. Искам да я махнем от този пост, Роджър. Тя превърна КВР в смъртоносно оръжие. Според мен е крайно време да опитаме да раздрусаме Карпов с малко дезинформация. Може пък и да стане… Ако клъвне, той положително ще прибегне до някои мерки, които биха ни били от полза…

— Като например да отстрани генерал Воркута, така ли?

— Това би било прекрасно — призна Беридиън. — Но ще иска време и доста задълбочени проверки. А ние трябва да премахнем Ничиреншу по най-бързия начин. Вдигай Столингс и го пращай обратно там. Той обича да е в центъра на такива ситуации. — Беридиън бавно се покатери на масата за прегледи. — Знаеш ли, че това ми носи истинска болка в задника?

— Мислех, че вече си свикнал — промърмори Донован и леко кимна на лекарката, която се появи на прага. — Освен това ти лично заповяда ежеседмични прегледи за шефа на Агенцията, при това в присъствието на някой от помощниците му.

Лекарката — жена на около четиридесет години, която Донован тайно харесваше, придърпа чаршафа върху белите ръце на Беридиън. Имаше красиво и силно лице със славянски черти, едра гръд и дълги бедра. Донован се надяваше, че някой ден ще му се отдаде възможност да изследва тези бедра по-отблизо. Жената ги възнагради с хладна служебна усмивка и това беше всичко. Отношението й беше съвсем професионално, макар че Донован беше оградил с кръгче датата, на която сам се подлагаше на хладните й пръсти.

— Напомни ми другата седмица да пратя Ундерман на мое място — промърмори Беридиън.

Лекарката го възнагради с хладния поглед на възпитател в пансион за малолетни престъпници и той доволно се разсмя. Най-накрая беше успял да я засегне.

На светлината на слабата крушка лицето на Микио Комото изглеждаше като излято от бронз.

— Мейрък-сан.

Краткото обръщение беше достатъчно. То ясно показваше промяната в отношението му — нещо, което не всеки японец беше готов да си позволи. Беше се приближил от далечния край на градината бавно, като камък, изплувал от водите на дълбок кладенец.

Джейк по-скоро усети, отколкото видя набитата му фигура. Зърна първо разкопчаната на гърдите риза, а чертите на лицето му станаха отчетливи едва когато спря на метър от него.

Беше затворено и напълно спокойно лице. За това състояние си имаше точен идиоматичен израз на японски, но Джейк не можеше да си го спомни в момента. Усещаше неговата „хара“ — вътрешната му сила, и това беше напълно достатъчно.

Вдигна ръце и в тях се появи стрелата, която беше изстрелял Джейк.

— Мисля, че това е твое…

Сякаш насън Джейк протегна ръка и пое оръжието от ръцете на оябуна. Едва сега започна да си дава сметка за трудността на задачата, която си беше поставил. И която успешно изпълни.

Тази стрела е част от специалното въоръжение на самурая, особено на този самурай тук. Тя е част от наследството му. Положително не би я подарил на друг човек, ако не изпитва към него дълбоко уважение. Джейк си спомни легендата, според която древните самураи и сенсеи в различните бойни изкуства са си разменяли част от оръжията в знак на взаимно уважение и дълбока преданост към общия господар — феодалния „даймийо“.

— Домо-аригато, Комото-сан — поклони се ниско той.

С периферното си зрение отбеляза, че Тоши беше изчезнал. Двамата с Микио Комото бяха сами в нощта, над главите им се надвесваха черните клони на дърветата. Тишината се нарушаваше от жуженето на насекоми и полъха на вятъра, градината сякаш се превърна в остров сред безбрежния океан.

— Време е да пийнем — промълви оябунът.

Напиха се с уиски „Сантъри“. Седнали от двете страни на малка, блестящо полирана масичка, те разговаряха за важни и незначителни неща — сякаш цял живот са били приятели, сякаш изпитанието, на което взаимно се бяха подложили само преди час, беше далечен спомен.

— Кей Кисан е заел достойно място сред дедите си — каза Комото. — Той беше твърд и агресивен, един от най-умните хора в клана си.

— Той ти създаваше неприятности.

— Бих казал, че неприятности ни създаваше по-скоро Ничиреншу — отвърна Комото. — Тошима-ку стана причина за търканията между мен и Кисан. Мисля, че зад тази работа стои именно Ничиреншу.

— Защо? — попита Джейк и напълни чашите. — Какво е толкова ценно в Тошима-ку, че се стига до кръвопролития?

— Нищо, освен традиционната принадлежност на този район към териториите на клана Комото.

— Тогава силно се съмнявам, че Ничиреншу има някакво участие в породилата се вражда. Той няма причина да иска размирици в родния си квартал, а обратно — би трябвало да направи всичко за неговото спокойствие.

— Съмнявам се — поклати глава Комото. — Според нашата информация Ничиреншу е дълбоко законспириран агент на КГБ.

Джейк рязко вдигна глава, правейки всичко възможно да успокои силните удари на сърцето си.

— А според моята информация той е просто терорист единак.

— Значи информацията ти е остаряла.

Джейк се замисли.

— Откога според теб работи за руснаците? — попита най-сетне той.

— Ще ти покажа цялото досие — сви рамене Комото. — Три или четири години. Не сме абсолютно сигурни за датата на вербуването. Но знаем кой го манипулира — генерал Даниела Воркута.

КВР, въздъхна в себе си Джейк, О, Буда! Сега вече разбра защо онези типове бяха горе, на склоновете на Сабята. Но как е възможно Агенцията да е в неведение за нещо толкова важно?!

Оябунът внимателно го наблюдаваше.

— Бих казал, че или си много пиян, или си смаян от получената информация — отбеляза той.

— Ако бях пиян, едва ли бих разбрал значението на това, което ми казваш — поклати глава Джейк.

Микио Комото избухна в смях.

— Това уиски е варварско питие! — извика той. — Сега ще минем на нещо истинско. Тоши-сан, донеси бутилка саке!

За Ничиреншу настъпи „меуничи“ — денят на мъртвите.

Облечен в морскозелено кимоно с двоен кръг в бяло на гърба, той бавно се изкачваше по стръмната пътечка. Зад гърба му остана северозападното предградие на Токио, потънало в облак промишлен смог, около него се издигаха високи кедри и смърчове, забили върхове в облаците.

В градината на храма няколко момчета в шинтоистки одежди изтупваха праха от стари рогозки. Това беше едно от основните задължения на новопристигналите. Първо се запознаваха с униженията, а едва след това тръгваха към съвършенството на уединението с природата.

Когато стигна в подножието на върха, той свърна вляво, далеч от алено-черните сгради на манастира. Пътеката свършваше пред каменна порта, зад която имаше старо гробище.

Въпреки ранния час, пред каменните паметници се виждаха фигурите на богомолци, дошли да почетат паметта на дедите си. До слуха му достигнаха напевни псалми, които, за разлика от слънчевите лъчи, свободно пронизваха мъглата.

Тръгна по тясната пътечка и спря пред познатия паметник. Отпусна се на колене и постави на гроба ароматизираните пръчици, които носеше от града. Устните му се раздвижиха в беззвучна молитва, ръцете му сръчно ги палеха. Струйките тънък дим се смесиха с утринната мъгла.

Свел глава на гърдите си, той мислеше за майка си. На камъка бяха издълбани две редици йероглифи, но той дори не ги погледна. Посланието им беше запечатано в сърцето му завинаги.

Макар да означаваше „ден на смъртта“, думичката „мейничи“ се изписваше с два йероглифа, които се идентифицираха с „ден“ и „живот“. Това противоречие лесно се обясняваше с факта, че с почитта си към мъртвите близки хората всъщност ги връщат в света на живите, макар и за кратък отрязък от време, един път в годината.

На този ден се събират и всички живи членове на едно семейство, независимо къде ги е запратила съдбата. Ничиреншу беше тъжен от факта, че тук нямаше никой друг, освен него. Семейството, което е един от най-важните стожери в живота на японците, при него се състоеше само от един член.

Солени сълзи се плъзнаха изпод спуснатите му клепачи. Задържаха се за миг върху потръпващите скули, после започнаха да капят върху кимоното.

Юмико беше мъртва от много години, но сега, благодарение на „мейничи“, отново оживя пред очите му. Той си спомни лицето й, което не беше изгубило нищо от порцелановата си хубост с течение на годините. Изтънчените младежки черти бяха някак омекотени И може би затова още по-прекрасни.

Като дете често се зазяпваше в прекрасните порцеланови кукли „нингио“, поставени в стъклени кутии зад витрините на магазините за сувенири. Притискаше нос в стъклото и ги гледаше, докато очите му се премрежваха. Помнеше евтините кукли от оризова хартия, които Юмико окачваше в стаята му, когато беше болен. По-късно научи, че чрез тях тя е искала да прогони злите духове. Докато се мяташе от пристъпите на треска, Юмико седеше край леглото му и забързано майстореше нови и нови кукли, които трябваше да го предпазят от по-тежки болести.

А после, след като пристъпът отминаваше, тя се заемаше да укрепва тялото и духа му. Беше толкова упорита и последователна, че от детството си насам Ничиреншу не знаеше какво е болест.

За него Юмико беше и майка, и баща. Не пожела да се омъжи повторно, не допусна в дома си нито един любовник. Използваше времето си за изучаване на древни ръкописи, които събираше из цялата страна, и често се губеше по цели седмици.

Момчето заспиваше под акомпанимента на напевните й псалми, които се смесваха с жуженето на нощните насекоми зад прозореца.

Макар да беше дребна и изящна, тя обладаваше желязна воля. Духът й беше олицетворение на това, което японците наричат „тетцу но кокоро“ — стоманена душа. Дори смекчени от патината на времето, спомените му за нея не бяха свързани с никаква проява на слабост. Обичаше го много, но никога не го глезеше. На практика дори не го докосваше.

Ничиреншу си спомняше ясно само една случка от детството си. Занесе у дома едно кученце, което беше сритал край училището. Просто ей така, вероятно от отегчение. Вече беше започнал да тренира при Митцунобе и един ритник се беше оказал достатъчен, за да строши врата на животинчето.

Юмико хвърли поглед на кученцето и му заповяда да го изхвърли извън къщата. После го вкара вътре и го напердаши.

Не притежаваше достатъчно сила, за да му причини болка, но разцепи кожата му с нещо остро, вероятно пръстен. От лицето на Ничиреншу рукна кръв.

Видяла това, майка му изпадна в истински ужас. Изкрещя като луда, стисна го в прегръдката си и започна да го люшка напред-назад.

След секунди горещите й сълзи намокриха устните му. От гърлото й се проточи болезнено стенание. Той потръпна. Никога не беше чувал подобен звук от човешко същество, толкова натежал от отчаяние.

Този миг се оказа преломен и за двамата, макар че никой от тях не усети това. Душите им се сляха. Ничиреншу изпълняваше всичко, което искаше тя от него. Това беше вършил и преди, но сега нещата се промениха. Защото започна да вярва в това, в което вярваше тя. Стана леко и неусетно, просто защото я обичаше. Тя беше живота, той беше готов да направи всичко, само и само да не чува отново този отчаян стон.

Тя остана най-красивата жена в живота му, времето беше безсилно пред спомените. Лицето и фигурата на Юмико бяха запечатани в съзнанието му с невероятна яснота.

Видя я гола едва след като почина и някой трябваше да я подготви за погребението. Това беше единствената гледка, която пожела да забрави. Лицето й беше съвършено дори в смъртта, но под чаршафа ясно се виждаха обезобразените части на дребното й тяло.

„Мейничи“. На този ден Юмико оживяваше и се връщаше при него. Достатъчно беше да дойде и да коленичи пред гроба й. Чувстваше се близко до нея, усещаше духа й като нежна мантия около раменете си.

Сутринта се събуди рано, на душата му беше тежко. Започна да навлича празничните дрехи за поклонението, но притеснението отказа да се разсее. Беше сънувал Мариана Мейрък, която, Бог знае защо, го целуваше. Притиснала главата му до гърдите си, тя нежно шепнеше в ухото му, а той ридаеше.

Събуди се рязко, ушите му напразно се напрягаха да доловят смисъла на думите й. С какво го беше развълнувал тихият шепот? Много му се искаше да разбере. Сричките плуваха в главата му, усещаше ги, но не можеше да ги дешифрира…

Сега, попаднал под влиянието на майчиния дух, той усети как тъгата се разсейва. От устата му се откъсна тиха въздишка на облекчение. Отново си спомни деня, в който Юмико го беше прегърнала. Измина доста време, преди да му поиска обяснение.

Защо уби кученцето?

Не отговори веднага, някъде дълбоко в себе си чувстваше, че от думите му ще зависят бъдещите им отношения.

Бях ядосан, отвърна най-сетне той.

На какво, на кого?

Блестящите очи на Юмико внимателно го наблюдаваха.

На децата в училище. Подиграват ми се, защото съм външен човек. Казват, че изобщо не съм японец, винаги са срещу мен.

Юмико продължаваше да го гледа втренчено.

Показа ли им чувствата си?

Постоянно го правя. Но те ми се смеят, наричат ме с мръсни имена, понякога дори ме замерят с камъни.

Тогава защо не изкара гнева си на тях? Защо отнемаш живота на създание, което не ти е сторило нищо лошо?

Главата му засрамено се сведе.

Страхувам се от тях.

Тук страхът няма нищо общо, остро отвърна Юмико. Всичко е въпрос на чест. Попитай сенсея си и ще видиш какво ще ти отговори. А и ти знаеш това дълбоко в сърцето си. Нямаше сълзи, нямаше докосване. „Тетцу но кокоро“ блесна в душата на Юмико с такава сила, че думите й заприличаха на куршуми, забиващи се дълбоко в мозъка му. Докато не се изправиш срещу тях и не им покажеш, че грешат, в душата ти няма да има място за чест!

„Мейничи“. Денят на мъртвите. Ничиреншу вдишваше спомените си за Юмико, сърцето му се изпълваше с наследството, което щеше да остане вечно живо — „тетцу но кокоро“.

Не му беше необходимо напомнянето на Резидента за този ден. Каза го случайно, сякаш между другото, по време на връзката им късно през нощта.

— Ще идеш на гроба на майка си и ще запалиш ароматични пръчици в нейна памет — заповяда Резидента, сякаш това беше част от деловите им отношения.

— „Мейничи“ е дълбоко личен ритуал, вътре в семейството! — възнегодува той. — Вие нямате право да се бъркате в подобни неща!

— Напротив, имам — отвърна Резидента. — Защото ти предстои и още един ритуал, но него можеш да извършиш само с моята подкрепа.

Ничиреншу наостри слух и попи всичко, което започна да разяснява Резидента.

— Как е възможно да знаете това? — учуди се той, когато насреща се възцари мълчание. — То е невероятно!

— Знам всичко, което трябва да се знае за теб — отвърна електронният, лишен дори от пол глас. — В крайна сметка така успях да те завербувам, нали? Под мой контрол ти виждаш нещата по друг начин, имаш цел в живота. Вече не си просто убиец, който предлага услугите си за пари. Животът не може да се мери с бройката на ликвидираните хора. Това е безсмислено, това е хаос.

Ничиреншу не отвърна нищо. Кой знае защо мислеше за Мариана. Беше на път да я спаси, но се провали, защото не отчете посоката на вятъра и силата на дъжда. Първичните елементи на природата. Стана ясно, че е много по-добър да отнема живота, отколкото да го спасява. В тази мисъл имаше нещо, което принадлежеше на майка му.

Топлите слънчеви лъчи погалиха гърба му. Сякаш бяха ръцете на Юмико, които го къпеха. Тя правеше това само когато беше много болен. Вдигна глава и насочи поглед нагоре, отвъд малкия паметник. Гробовете бяха подредени в стройни редици, между тях помръдваха цветни петна, сякаш щрихи от четката на опитен художник. Близките на мъртвите. Само те нарушаваха сивото еднообразие на гробището.

Премести очи надясно. Резидентът се оказа прав. До гроба на майка му имаше празно място, запазено за него самия. Но откъде е научил това? Зная всичко, което трябва да се знае за теб. Ничиреншу пристъпи към съседния парцел, ръцете му извадиха малка градинска лопатка изпод кимоното. Отмери шест сантиметра от левия вътрешен ъгъл на гроба, после още шест в перпендикулярна посока.

Лопатката потъна в затревената пръст.

Никой не му обръщаше внимание. Хората стояха пред паметниците на мъртвите си близки, потънали в спомени. Изкопа дупка, дълбока колкото металната част на лопатката, после започна да рови с пръсти. Не искаше да нарани съдържанието на това, което беше закопано тук и го чакаше.

Скоро напипа горната част на пакета и внимателно започна да разчиства около него. Приличаше на археолог, натъкнал се на древно съкровище. Най-сетне приключи. Пакетът беше продълговат, опакован с плътна оризова хартия. Отстранил последните остатъци влажна пръст, той видя, че хартията беше намазана с някаква предпазна смес. Краищата й бяха изгнили тук-там — това беше доказателство, че пакетът е бил заровен тук преди доста време, може би още в края на Втората световна война. В опаковката му липсваше пластмасата — нещо, което неминуемо би присъствало — ако беше заровен в по-късно време…

Отвори го и се взря в съдържанието му. Беше „нингио“ — една от книжните кукли, които майстореше Юмико. Нямаше никакво съмнение, че това беше нейно произведение. Хартията беше пожълтяла от старост, но той веднага позна стила й.

Разкъсай куклата

Такава беше заповедта на Резидента. Но как да го стори? Това „нингио“ е било направено от майка му! Как да го унищожи?

Той беше дисциплиниран човек. Ти си убиец, каза Резидента преди години, още докато го вербуваше. Ти отнемаш живота с пълно безразличие: ужасяващо безразличие. Не това е твоята мисия в живота. Ти не си ангел на възмездието, майка ти напразно те е подготвяла за подобна мисия. Ти не си хищен звяр, пуснат на воля в тъмната нощ.

Аз съм Ничиреншу, беше отвърнал той.

И името ти е избрано от нея.

Тя вярваше в мен. Единствената на света.

Тя вярваше в смъртта и в нищо друго. Аз вярвам в теб.

Ничиреншу разкъса куклата.

Вътре имаше обезглавено тяло на тигър, изработено от кехлибар. Главата му забръмча. Бръкна в джоба си и извади велурената торбичка, която получи от Мариана Мейрък. Изтръска съдържанието й. Появиха се рамене, врат и зловещо ухилена глава. Също от великолепно загладен кехлибар. Двете части се залепиха една за друга, съвпадащи до милиметър. Това беше „Фу“…

Потръпна от силата, зараждаща се в душата му.

— Приемете искрените извинения на тайпана — поклони се почтително Питър Енг. — Но просто няма физическа възможност да приеме поканата ви.

— Няма значение — любезно се усмихна Тцун-Трите клетви. — С вас се познаваме почти толкова отдавна, колкото и с Андрю Сойър, господин Енг. Аз зная, че вие сте негово доверено лице и напълно го замествате — ръката му леко се повдигна. — Но тази среща трябваше на всяка цена да се проведе преди понеделник.

— Тайпанът долови важността на поканата ви и взе съответните мерки — кимна Питър Енг. — Надявам се те да бъдат достатъчни.

— О, напълно, господин Енг. Напълно!

Минаваше девет, двамата китайци се намираха в каютата-офис на Тцун, а самата джонка беше закотвена в пристанището на Абърдийн. Нощното небе над главите им водеше тежка битка с блестящите неонови реклами на Кралската колония.

Тцун-Трите клетви затвори очи и се остави на едва забележимото полюшване на палубата под краката си. Всичко ще бъде наред, кимна в себе си той. Имай вяра, нещата ще се подредят както трябва.

Появи се една от дъщерите му. В ръцете й имаше поднос със сервиз за чай и току-що приготвена морска храна, от която се вдигаше пара.

— Говори се, че рибата най-добре укрепва духа, господин Енг — промърмори Тцун. Отвори очи и със задоволство проследи сръчните движения на втората си дъщеря. „Добре съм възпитал децата си“, въздъхна той, а на глас добави: — Надявам се да имате апетит…

Питър Енг, облечен в безукорен ленен костюм, бяла риза и вратовръзка на точици, любезно склони глава:

— В този час винаги имам апетит, уважаеми господин Тцун.

Въпреки това изпитваше леко помръдване в стомаха, което се появяваше в мига, в който стъпи на кораб. Нямаше никакво значение, че джонката е закотвена в пристанището и люлеене практически липсваше. Стомахът му ставаше нервен само при мисълта, че не е на сушата.

Като дете го бяха хвърляли във вода, това направи по-големият му брат. Макар да беше плитко, той все още помнеше чувството на смразяващ ужас от потапянето сред морските вълни и лишения от въздух мрак.

Тайпанът научи за необичайната му слабост по време на едно пътуване с ферибот. Доста се учуди от този факт, срещащ се съвсем рядко сред китайците, свикнали с водата още от пеленачета. Посъветва го да иде на психиатър, но Енг все отлагаше. Просто не виждаше как една измислена от „гуай лох“ наука, може да му бъде в помощ.

Сега, наложил си любезността да приеме храната на домакина, той се стегна до крайност. Всъщност стегна се стомахът му.

Докато траеше вечерята, разговаряха за незначителни неща, съвсем според китайските традиции. За времето, за децата на Тцун, за семейството на Енг… И двамата внимателно избягваха деловите въпроси, дори онези, които пряко ги засягаха.

Най-накрая втората дъщеря се появи да разчисти посудата и да замени празната кана с пълна. Заедно с чая донесе и бутилка „Джони Уокър“ — черен етикет, която остави на масата в компанията на две старомодни кристални чаши.

Сега всичко е въпрос на време, въздъхна в себе си Питър Енг. Тайпанът го повика в кабинета си веднага след обаждането на Тцун-Трите клетви.

— Положението става напечено — съобщи му с лека усмивка той. Факт, който при него свидетелстваше за задълбочен и сериозен размисъл. — Достопочтеният Тцун желае да се видим довечера. Но аз искам на срещата да отидеш ти — очите му станаха сериозни и напрегнати. — По две причини. Първата от тях е, че ще покажем на Тцун моето желание да го изслушам, без да проявявам прекален интерес… Това ще го направи по-малко предпазлив. Може би ще ти разкрие нещо — волно или неволно, което не би споделил с мен…

— А ако има готово предложение за нас?

— О, несъмнено го има — отвърна Сойър и седна обратно в креслото си. — Но ти ще се държиш необвързано, Питър. Мисля, че това е от особена важност. Тцун ще поиска бърза сделка, най-вероятно до понеделник, когато ще се отвори борсата. Няма да даваш положителен отговор, дори офертата му да е съблазнителна. Ще изчакаме до последния момент, което ще рече неделя вечер, преди да проявим какъвто и да било интерес. Тогава обаче несъмнено ще имаме по-добра база за преговори…

Питър Енг направи върховни усилия да се успокои, докато домакинът пълнеше чашите с кехлибарено питие. Макар и изключително лека, храната започна да тежи като оловна топка в стомаха му. Направи три дълбоки вдишвания и издишвания, после изпи наведнъж силно подсладения чай от хризантеми и веднага се почувства по-добре.

— Нашите компании никога не са били близки, господин Енг — започна Тцун. — Това го знаят и децата. В областите, в които сме се срещали, ние винаги сме били конкуренти. Но конкуренцията не означава вражда, нали? Поправете ме, ако греша… — паузата остана незапълнена, домакинът доволно кимна с глава и продължи: — Времената се менят, бизнесът също. Мисля, че именно конкуренцията между нашите компании е допринесла за доброто ни състояние. За разлика от много търговски къщи, които отдавна станаха жертва на нестабилната икономическа и политическа обстановка в Хонконг…

— Промените се отразиха и на възгледите ни за бъдещето. Страхувам се, че сега, след бягството на „Матиас Кинг“, тези възгледи отново трябва да претърпят корекции…

— Този акт положително ще се отрази катастрофално на краткосрочните операции — кимна Енг.

За негова изненада Тцун доволно се усмихна на забележката му.

— Това не се отнася до всички, господин Енг.

— Моля? — наостри уши Енг, готов да улови и най-скритите нюанси в гласа на домакина.

— Готов съм да споделя една малка тайна с вас — каза Тцун-Трите клетви. — Но преди това бих искал… хм… известни доказателства за искрените намерения на вашия тайпан…

— Мисля, че появата ми тук веднага след поканата е достатъчно доказателство.

— Може би — загадъчно проточи Тцун. — Все пак бих искал да зная дали Андрю Сойър е готов да рискува значителен капитал… за да получи едно истинско състояние след няколко месеца. Като казвам истинско, имам предвид огромно състояние…

Енг се замисли, без нито за миг да забравя инструкциите си.

— Парите са важно нещо — промълви най-сетне той. — Бизнесмен, който не иска да прави пари, е мъртвец. Но с течение на годините човек се научава да сдържа своя темперамент, своята… хм… жажда за печалба, ако ми позволите да се изразя по подобен начин.

Нищо не казва, веднага прецени Тцун. Но и това е един вид информация. Ще трябва да продължим. Когато реката се сблъска с голяма скала, тя просто я заобикаля и продължава пътя си.

— Сдържаност, търпение… — промълви той. — Това е кредото на богатия човек и аз го споделям напълно — очите му се вдигнаха към часовника над бюрото. — Е, виждам, че времето е напреднало… Нямах намерение да ви задържам толкова дълго и моля да ме извините…

Енг изпадна в паника. Този човек просто го пъдеше. Знаеше, че ако се върне с празни ръце при Сойър, положително ще му бъде връчен плик със заповед за уволнение. Тайпанът няма да му прости такъв провал, независимо че е един от неговите най-близки сътрудници.

— Уважаеми господин Тцун — малко припряно започна той. — Имам чувството, че не успях да се изразя достатъчно ясно и моля да ми простите. Не мога да съобразявам така бързо, както го върши моят тайпан… Моите деди са били бавни и търпеливи люде, от тях съм наследил своята предпазливост.

Тоя има златна уста, да го вземат мътните, помисли си Тцун-Трите клетви. Показва се толкова унижен и нещастен, че всеки „гуай лох“ би бръкнал в джоба си за милостиня.

— Предпазливостта и търпението са истински добродетели — отвърна той с тон, който трябваше да разсее притеснението на събеседника му. — Но когато пред нас се появи „кай хо“ — благоприятният шанс, ние трябва да се възползваме бързо, в противен случай той ще отлети завинаги.

— Говорите точно като моя тайпан — отвърна с нескрито облекчение Питър Енг.

— Чудесно — кимна Тцун. — Тогава ще сподели с вас, че решението на „Матиас Кинг“ за оттегляне от Кралската колония доведе до промяна и в част от дългосрочните им планове.

Пулсът на Енг рязко се ускори. Вече подозираше какво ще последва и вълнението му стремително нарасна.

— Както сигурно знаете, „Матиас Кинг“, аз и китайските комунисти сме равноправни партньори в строителството на атомната централа „Кам Сан“, което вече започна в провинция Гуандонг. Разбира се, „Матиас Кинг“ ми предложи да изкупя техния дял при преференциални условия чрез моя филиал „Пак Ханмин“. Честно казано обаче сумата е толкова голяма, че би поставила под напрежение другите ми делови проекти… Затова реших да предложа на вас една трета от този бизнес.

Умът на Енг усилено работеше. Защо Тцун е избрал именно „Сойър & синове“ при наличието на хиляди други търговски фирми? Защо не прави тази оферта на „Файв стар пасифик“, чието присъствие в Новите територии е най-осезаемо? Нима тази компания не е най-логичният избор? Дали „Матиас Кинг“ наистина е предложила своя дял именно на Тцун? Дали не лъже за причините, поради които отказва да го поеме? И тъй нататък, и тъй нататък… Питър обаче си даваше ясна сметка, че не може да зададе нито един от тези въпроси, че не бива да проявява прекален интерес.

— Доколкото разбирам, цената на „Кам Сан“ е доста висока — предпазливо отвърна той.

Тцун-Трите клетви кимна с глава.

— Шест милиарда американски долара.

Енг замалко не се задави с уискито си. По дяволите! Това е невъобразимо висока цена за една ядрена електроцентрала!

— Но потенциалната печалба е неограничена — подхвърли Тцун. — Особено, ако успеем да завършим строителството в срок.

— Има ли проблеми в това отношение? — присви очи Енг.

— Бъдещето на Хонконг и голяма част от Южен Китай зависи пряко от „Кам Сан“ — отвърна Тцун — Трите клетви. — Вие добре знаете колко ограничени са нашите енергийни източници, знаете и колко силно зависим от водата, която ни отпуска Континентален Китай. „Кам Сан“ е проектирана така, че ще ни снабдява не само с електричество, но и с вода, при това в неограничени количества…

— За пръв път чувам подобно нещо — наостри уши Питър Енг.

— Така и трябва да бъде, тъй като тази тайна се пази особено ревниво. В проекта „Кам Сан“ са заложени мощности за обезсоляване на морската вода.

— Значи ще имаме питейна вода в изобилие?

— Точно така — кимна Тцун. — Край на водния режим за Хонконг, край на недостига. Ще имаме вода по всяко време, чиста питейна вода…

— А проблемите?

— Руснаците — въздъхна Тцун. — Вече два пъти правят опити за саботаж, нищо няма да им попречи да продължат… Точно в това се крие най-големият риск за вашата компания. Но ако руснаците открият тайната на „Кам Сан“, този риск ще нарасне стократно — очите му се спряха върху лицето на Енг: — Сега разбирате защо искам незабавен отговор на офертата си, нали?

— Трябва да обсъдя въпроса с тайпана — промърмори замаяно Енг.

— Господин Енг — изправи се Тцун. — Аз говоря за часове, а не за дни.

— Разбирам ви напълно — кимна Питър и също се изправи.

— Отлично — въздъхна Тцун и разпери ръце. — Третият ми син ще ви изпрати до брега.

— Благодаря за гостоприемството, тайпан — поклони се дълбоко Енг.

— Винаги съм благодарен, когато имам интересен събеседник като вас, господин Енг — галантно отвърна Тцун и изпрати госта си до вратата. Изчака няколко секунди, после издаде тих гърлен звук. В тясното коридорче помръдна неясна фигура.

— Съжалявам, че се наложи да почакаш, Боу-сек… — „Боу-сек“ означава скъпоценен камък.

— Няма значение — отвърна Блис и пристъпи в каютата кабинет. — Хапнах си чудесно с „а-ма“… — беше свикнала да се обръща към първата дъщеря на Тцун с почтителното „мамо“.

— Носиш ми новини — констатира той и сипа по два пръста уиски в чистите чаши, които измъкна от някакво чекмедже.

— Джейк Мейрък е в Япония.

— Аха! — рязко се извърна той, на лицето му изплува доволна усмивка. — Значи успяхме да го задвижим! — Чукна чашата си в нейната: — За успеха на Мейрък!

— Имам странно усещане — промърмори Блис. — Сякаш ние двамата манипулираме неговия „джос“…

— Каква необичайна мисъл, Боу-сек! Ти знаеш не по-зле от мен, че „джос“ не се манипулира от хората. Той е част от вътрешните сили на природата.

В очите й имаше страх.

— Може би… Може би сега ще ми кажеш защо ме накара да го изпратя в Япония.

Лицето му потъмня.

— Ти си инструмент на „юн-хюн“… — тази дума означава пръстен или кръг. — Обичам те като собствено дете, но едновременно с това си нещо много специално за мен. Защото те доведоха, за да бъдеш отгледана и обучавана. Ти си това, което моите деца никога не могат да бъдат. Те ме виждат такъв, какъвто трябва да бъда. Само ти знаеш какъв съм в действителност.

Очите му мрачно проблеснаха:

— Нищо не трябва да променя „юн-хюн“! — плъзна поглед към календара на бюрото си и рязко смени темата: — Ничиреншу без съмнение вече е открил своята част от „фу“… — помисли малко, после добави:

— Не те излъгах… Той наистина беше изпратен там, за да получи „фу“…

— Но защо? Какво е значението на „фу“ в съвременния свят?

— То означава власт. Отдавна установена и всемогъща власт.

— Върху какво?

— Това не мога да кажа. Може би отговорът на този въпрос ще ни се разкрие по-късно.

Настъпи кратко мълчание. Блис сведе глава над дланите си, сякаш така мислеше по-добре. После вдигна поглед към лицето му:

— Татко, кой още е включен в „юн-хюн“?

За миг й се стори, че ще избухне, но той само я изгледа и се отпусна на стола.

— Какво става с този свят? — промърмори. — Никой от семейството ми не би посмял да зададе подобен въпрос, но ти го правиш… Ти, една жена! — главата му учудено се поклати.

— Не исках да те разгневя, татко — промълви тя, пристъпи крачка напред и се отпусна на колене пред него.

— Недей, дъще — промърмори той. — Недей… — дълбоко в душата му нахлу топлина, събудена от синовното й покорство. То беше нож с две остриета топлината на нейната всеотдайност съжителстваше с независимостта на духа, която беше част от нейното обучение.

— Някои неща не можеш да знаеш, въпреки че си част от „юн-хюн“ — промърмори той.

— Защо? Джейк положително ще започне да задава въпроси. Колкото по-дълго сме заедно, толкова повече ще са те. Нима няма да е по-добре, ако имам готови отговори?

Той остана неподвижен, сякаш изобщо не беше чул думите й. После бавно се раздвижи.

— За момента е по-добре Джейк да знае малко. Това е най-трудната част от задачата ти. Но тя трябва да бъде изпълнена без повече въпроси.

— Ти ме познаваш добре, Боу-сек. Далеч по-добре от децата ми, дори от жена ми. Аз съм човек на традициите. Ако човек обърне гръб на своето наследство, той губи всичко. А поддържането на традициите живи е единственият начин да се предпазим от унищожаването на своята култура. „Гуай лох“ вече успяха да ни отнемат много неща, въпреки това продължават да ни притискат. Те са ненаситни. Искат всичко!

Тцун-Трите клетви я погледна с изведнъж остарели очи. Прииска му се да я докосне, макар това да беше странно за китайците желание. Тя му беше много скъпа, сърцето му тръпнеше от обич. И тази обич, подобно на мъката му за Китай, понякога заплашваше да залее високите стени на търпението му. Ръцете му леко помръднаха върху облегалките на креслото.

— Никога не обръщай гръб на традициите — промърмори най-сетне той. — Ще бъдеш изкушена от деловите маниери на Златната планина (имаше предвид Америка), от изтънчеността на английското „общество“. Някой ден ще се събудиш и ще откриеш, че харесваш мъжете от Запада, техните бързи коли, тяхната философия. Ще откриеш, че мечтаеш да бъдеш приета от тях и вече си забравила родния край…

Блис почувства Тцун близо до себе си. При нормални обстоятелства това би я стоплило, но сега ясно усети напрежението и тревогата му.

— Ще направя всичко, което изисква от мен „юн-хюн“ — тихо прошепна тя.

Тцун-Трите клетви я погледна, опразни уискито в чашата си и въздъхна:

— Зная, Боу-сек… Зная.

Столингс се събуди късно, някъде след единадесет. Примигна и се втренчи в циферблата на часовника си. После си даде сметка, че се върна в хотела чак в три. Нощта беше тежка, наситена от присъствието на Якудза.

Спусна крака на пода и прокара пръсти през разрошената си коса. Не можеше да си спомни с колко души беше разговарял, колко различни теми беше обсъждал. Естествено, не стигна доникъде. Макар да владееше отлично японски език, той си оставаше гайжин. Чужденецът не бива да бъде допускан до вътрешните проблеми на японското общество. По дяволите, въздъхна той. Предстои ми още един ден в Токио, още блъскане в бетонната стена!

Стана и забеляза мигащата лампичка на телефона си. Вдигна слушалката и поиска да го свържат с рецепцията. Съобщиха му, че долу го очаква някаква бележка.

— Кога е пристигнала?

— Съжалявам, сър, но аз започнах работа в девет, а тя вече беше тук.

Столингс остави слушалката, отбелязвайки си, че трябвала разпита нощния администратор. Отиде в банята и в продължение на десет минути остана под ледения душ. Едва тогава започна да се чувства отново човек.

Нахлузи ленен панталон в защитен цвят, нагоре облече кафява риза на райета. Обу леки мокасини, върху раменете си наметна яке. Слезе долу, взе бележката от рецепцията и продължи към ресторанта.

Поръча си портокалов сок, препечени филийки с три пържени яйца и голяма кана черно кафе. За пръв път изпита задоволство от факта, че беше отседнал в „Хилтън“.

Отвори плика след първата чаша кафе.

Научих, че се интересувате от особено деликатни сведения. Без съмнение си давате сметка, че отговори на вашите въпроси могат да се получат трудно, особено ако се вземат предвид евентуалните последици. Тези отговори са опасни също като въпросите, от което следва, че са и доста скъпи. Моля, днес, точно в 12.30 часа да бъдете на спирката на метрото в Гинза.

Подпис нямаше, пликът беше абсолютно чист. Липсваше марка и печат на пощенски клон, което означаваше, че е бил донесен на ръка. Снощи никой нищо не му предаде, макар че на прибиране мина само на метър от рецепцията и взе ключа си от нощния администратор. Което означава, че бележката е пристигнала някъде между три и девет.

И още нещо. Почеркът беше мъжки, в това нямаше абсолютно никакво съмнение.

Столингс погледна часовника си. Вече минаваше дванадесет. Ще трябва да побърза. За миг остана неподвижен и се замисли. Има ли причини да не отиде на тази среща? Не можа да открие нито една. Ако пренебрегне поканата и продължи с нощните обиколки, положително ще остане в Токио до деня на Страшния съд…

Все пак трябва да бъде предпазлив. Подписа сметката, без дори да докосне храната. Горе, в стаята, му предстояха по-важни неща, а времето му изтичаше.

Ву Айпинг се чувстваше доста изтощен след дългата обиколка на своите привърженици из страната. Но тази седмица трябваше да бъде жертвана, иначе едва ли имаше шансове да проникне в хонконгската операция на Ши Зи-лин. Може би по тази причина на вечеря си позволи не само обичайната сушена риба и коренчета от лотос, но и „Хай-шен“ — една от най-тонизиращите храни, познати в Китай. Това бяха малки морски охлювчета, които ловяха по южното крайбрежие и пренасяха до Пекин със самолет. Оставяха ги да съхнат на слънце, след което ги потапяха в изворна вода и ги държаха там в продължение на седмица. На втория ден ги почистваха и така месото им ставаше крехко. В последния момент прибавяха към тях „ю-ду“ — стомах от шаран, и накисваха получената смес в соев сос. Така се запазваше изключителният вкус на този рядко срещан деликатес.

Ву Айпинг приведе масивното си тяло над предварително запазената маса, огромните му очи се заковаха в лицето на застиналия пред нея келнер. С нисък глас нареди да му донесат Тай-гуан-йин — „Чай на желязната богиня“. Това беше един от най-рядко срещаните видове чай в Китай, изключително скъп. Ву пиеше само от него, пренебрегвайки традицията да се използва драконова смес през зимата и жасминов чай през лятото.

Гърбът му беше вдървен и необичайно изправен. Особеностите на тялото му, комбинирани с огромните изпъкнали очи, навяваха асоциации за гигантско насекомо. Но зад тази необичайна външност се криеше остър като бръснач ум и това го превръщаше в един от най-опасните и могъщи държавни служители на Китай.

Правителственият ресторант се помещаваше в приземието на грозен бетонен блок, разположен на метри от площад „Тянанмън“. На туристите тази сграда се представяше като седалище на Народното събрание и в това имаше известна доза истина. Кабинетът на Ву Айпинг гледаше на юг, точно към мавзолея на Мао.

Направи поръчките си, макар гостът все още да не беше пристигнал. Това не беше особено любезно, но той се чувстваше уморен и раздразнителен. Келнерът с бяло лице се поклони и побърза да изчезне. Очевидно предпочиташе да е по-далеч от министъра с мрачния израз.

Обзавеждането на залата беше оскъдно и грозно, както в повечето държавни заведения. Но готвачите бяха подбирани с изключително внимание и положително бяха сред най-добрите в Китай. Ву Айпинг не беше от хората, които обръщат внимание на обстановката, но гастрономическите му наклонности бяха широко известни.

Неприятна миризма докосна ноздрите му, той рязко вдигна глава. На съседната маса се беше настанил министър, когото познаваше само по лице, от устата му стърчеше тънка пура „Тай шан“, димът на която Ву не можеше да понася. Очите му се заковаха в човека, той скоро усети тежкия поглед и неволно се извърна. Лицето му пребледня, пръстите му забързано смачкаха пурата в пепелника. После поиска сметката си и побърза да изчезне.

В същия момент се появи и гостът на Ву Айпинг.

— Добър ден.

Стегнат в зле скроен и доста измачкан костюм, Жанг Хуа побутна очилата към основата на носа си. Изправи се до масата, извади ленена кърпичка и с отмерени движения избърса потното си лице.

— Моля, седнете — махна с ръка Ву Айпинг. Гостът не помръдна и той рязко вдигна глава: — Аз не хапя, ако това имате предвид!

Чаят пристигна и вниманието му моментално се насочи към димящата каничка. Напълни чашата си и едва след това предложи да стори същото с чашата на Жанг Хуа.

Жанг беше твърдо решен да не показва уплахата си, макар че след телефонното обаждане на Ву Айпинг беше на прага на припадъка. Направи цяло шоу с кърпичката, после бавно измъкна пакетче „Тяншан“ и изтръска от него една цигара с черен тютюн. Дори не погледна към чая.

Ву Айпинг го гледаше хладно и равнодушно.

— Ако държите да пушите, най-добре ще е да го сторите на някоя маса в далечния крайна залата — процеди той.

Жанг Хуа се изчерви, пръстите му повъртяха цигарата, после нервно я счупиха на две, а остатъците потънаха в джоба на сакото му.

— И тъй, и тъй се опитвам да ги откажа — промърмори той.

— Похвално — промърмори Ву Айпинг, но от тона му личеше, че изобщо не повярва на тази малка лъжа. В рамките на тридесет секунди Жанг изгуби толкова от достойнството си, колкото при нормални обстоятелства не би си позволил да изгуби за година. Стана му неприятно и реши да стори всичко възможно, за да промени хода на събитията.

— Времето ми е малко, затова ще ви помоля да бъдете кратък — рече предизвикателно той.

— Както желаете — кимна Ву Айпинг и започна да сгъва дългите си пръсти пред лицето му. — Ще бъда откровен. Докато Ши Зи-лин държи под контрол армейското командване, нито аз, нито някой друг от членовете на тъй наречения „кун“ може да направи нещо съществено за промяна на политиката ни. По тази причина реших да сменя тактиката — на лицето му се появи бледа усмивка. — Вие, другарю министър, ще ми доставите… хм… вътрешна информация за хонконгската операция на Ши Зи-лин. Искам да знам всичко за нея, при това в кратки срокове. — Дланите му се разтвориха като листенцата на отровно цвете. — Защо да не започнем още сега?

Жанг Хуа изпита остър недостиг на кислород в дробовете си. Никога през живота си не беше срещал китаец като този насреща му. Вдигна чашата и механично я опря в треперещите си устни. Беше твърде развълнуван, за да усети вкуса на чая. Просто почувства устата си пълна с течност и конвулсивно преглътна.

— Трябва да се примирите с фактите, приятелю — продължи Ву Айпинг. — Ши Зи-лин вече е твърде стар. За ваше нещастие — и сериозно болен. Състоянието му се влошава с всеки изминат ден… Нашето време приближава. А вие имате избор — или да се присъедините към нашия „кун“, или да потънете заедно с Ши Зи-лин…

— Какво?!… — Жанг Хуа беше принуден да намокри устните си с глътка чай, преди да бъде в състояние да продължи. Справедливото му възмущение беше толкова голямо, че предметите започнаха да се мержелеят пред очите му. — Предложението ви е чудовищно! Искате да стъпча в калта всичко, в което съм вярвал и за което съм работил през целия си съзнателен живот! Ши Зи-лин е нещо повече от учител за мен. Той ми е като баща! — Отмести стола си и скочи на крака. — Изпитвам огромно отвращение към вас! Не мога дори да дишам един въздух с човек като вас, камо ли да пия чай с него!

Ву Айпинг направи видимо усилие да потисне прозявката си.

— Изборът е ваш, другарю министър — промърмори с безразличие той, после извади някакъв плик и го хвърли на масата. — Ще бъдете ли така добър да пуснете това в пощенската кутия оттатък площада? Бих искал да замине веднага.

Въпреки гнева си, Жанг Хуа сведе поглед към плика и сърцето му изведнъж замря. Кръвта свиреше в ушите му, имаше чувството, че всеки миг ще припадне.

— Не изглеждате добре — промърмори Ву Айпинг, докато Жанг бавно се свличаше обратно на стола. — Още малко чай?

Жанг Хуа пое чашата, но ръцете му трепереха толкова силно, че горещата течност се разля по дрехите му. Той обаче изобщо не забеляза този факт, тъй като очите му бяха заковани в адреса, акуратно напечатан върху плика.

— Това… Това е адресирано до жена ми… — с мъка преглътна той.

— Да не би да съм сбъркал номера? — проточи дългия си врат Ву Айпинг.

Жанг Хуа вдигна глава и прокара пръсти през косата си.

— Какво пращате на жена ми?

— Вижте сам, ако наистина ви интересува — отвърна онзи.

Жанг Хуа се поколеба само миг, после решително счупи восъчния печат. В плика имаше кратка бележка до жена му, написана на машина:

Предполагам, че тези снимки ще ви заинтересуват.

Бележката беше прикрепена към десетина снимки с размер осем на петнадесет.

От устата на Жанг се изтръгна стенание. Фотографиите го показваха в различни креватни пози, партньорката му беше млада и съблазнителна, с гъвкаво тяло на акробат.

— Вашият таен живот. Вашата любовница — въздъхна Ву Айпинг. — Искреното възмущение, което демонстрирахте преди малко, наистина ме заинтригува. То означава, че преценката ми е била вярна…

— Вие сте достолепен човек, другарю министър. Животът ви се ръководи от светли идеали, вие сте човек на честта и доброто име. От такива като вас излизат най-добрите шпиони и ще ви кажа защо — защото никой не се съмнява в почтеността им. Веднъж попаднал в клопката ми, вие ще бъдете верен до гроб. Ще се проклинате, ще бъдете пронизван от чувство за вина. Но ще ми се подчинявате. Ще бъдете безупречен в службата си към мен, точно както е безупречна и вашата репутация.

Върху лицето на Ву Айпинг се появи бледа усмивка:

— Все пак можете и да ме опровергаете, другарю министър… Достатъчно е само да сложите снимките обратно в плика и да го запечатате. Преди малко се пошегувах — нищо не ми пречи и сам да го пусна в кутията…

Жанг яростно накъса снимките.

— Правилно — кимна Ву Айпинг. — А сега да се залавяме за работа.

— Негативите — с мъка процеди Жанг Хуа. — Кога ще получа негативите?

— Отговорът на въпроса ви е съвсем ясен — изгледа го продължително Ву Айпинг. — Ще ги получите само ако Ши Зи-лин бъде победен или умре…

Храната беше сервирана и Жанг Хуа се възползва от възможността да възстанови поне част от душевното си равновесие. Беше толкова замаян, че не можеше да свърже дори една ясна мисъл в главата си. Започна да се храни с привиден апетит, но в устата си имаше вкус на слама. Сърцето блъскаше като лудо в гърдите му, за момент си помисли, че може да получи инфаркт направо тук, на масата. Неволно даде воля на въображението си: Ву Айпинг вика за помощ, пристига линейка, докторите му пускат кислород и се заемат с масаж на сърцето.

Даваше си сметка защо въображението му се насочи в тази посока. Като инвалид на прага на смъртта той ще забрави всякаква отговорност, ще бъде свободен…

— Защо ми погаждате този номер? — попита на глас той. — Премиерът е взел на мушка Ши Зи-лин, какво повече искате?

Усмивката на Ву Айпинг предизвика хладни тръпки по гърба му.

— Вашият господар и преди е бил на мушката. Но това не само му даде възможност да оцелее, но и да вкара враговете си на два метра под земята. Този път съм решил да взема всички предохранителни мерки. Както вече ви казах, аз разучавах в детайли неговата методология. И ще го смажа, можете да бъдете сигурен в това, Жанг Хуа.

Ву Айпинг изчака вдигането на посудата и плодовете, после отново подхвана:

— Идеите на Ши Зи-лин са опасни за бъдещето на Китай и неминуемо ще доведат до европеизирането на страната. Те ще подкопаят устоите на нашата идеология, а именно тя ни прави силни. Те ще подкопаят и самата ни власт, държаща в подчинение шестстотин милиона души. Без нас в Китай ще настъпи хаос и разруха.

— Първото нещо, което трябва да зная, за да спра този човек, са подробности по хонконгската му операция. — Наля си чай и зачака. Така измина една минута, после Ву Айпинг вдигна глава: — Хайде, другарю министър. Трудното вече е зад гърба ви. Направихте първата стъпка към компромиса. Втората не може да бъде толкова трудна…

Жанг Хуа потръпна и отговори:

— Ши Зи-лин реши да ме превърне в примамка за съветското КГБ. Решихме да се представя като готов за изнудване обект, тъй като брат ми живее в Хонконг заедно със семейството си. Работата стана и в момента аз съм директно подчинен на генерал Даниела Воркута, директор на отдел С в КВР.

— Ще трябва да се запозная с начините за свръзка между вас и КГБ — веднага прояви интерес Ву Айпинг. — Искам да имам на разположение целия диалог между вас. Ще ми предоставите съответните документи.

— Това няма да е лесно, тъй като копия не съществуват.

— Чувството за вина ще ви помогне да откриете начин за копиране на оригиналите — твърдо отвърна Ву Айпинг. — По-нататък ще решим какво да правим. Ще изпълнявате преките ми заповеди и няма да споделяте нищо с никого. Не ме интересува какви трудности ще възникнат, те са изцяло ваша грижа.

Жанг Хуа потръпна от гняв при това брутално отношение, отвори уста да каже нещо, после промени намеренията си. Просто осъзна, че за момента няма абсолютно никакъв избор.

— Руснаците проявяват огромен интерес към Хонконг и Ши Зи-лин реши да ги използва за част от работата — поясни той. — Същността на операцията се върти около дезинформацията, с която подхранваме КГБ. На практика обаче разполагаме с високопоставен агент в Хонконг, който действа съгласно нашите инструкции.

— Кой е той?

— Кодовото му име е Митре, а истинското — сър Джон Блустоун — един от петимата тайпани на гигантския търговски конгломерат „Файв стар пасифик“.

— Искам кодовете за свръзка с Митре. Колкото по-скоро ги получа, толкова по-добре. А сега ми кажете нещо за отклоненията в официалната ни политика, които се поощряват от Ши Зи-лин.

— В тази връзка не зная абсолютно нищо. Той не споделя всичко с мен. Нямам представа за генералните насоки на операцията, а само за някои отделни детайли. Може би в документите, които ще ви предам, вие ще съумеете да откриете част от отговора на своя въпрос…

— Ще видим — промърмори Ву Айпинг. — Ще се срещнем довечера в осем. Ще се качите на автобус номер 9 и ще пътувате чак до последната спирка Хонг Миао. Ще ви чакам в чайната на три пресечки от депото.

— Донесете всичко, което поисках. В противен случай жена ви ще получи копия от снимките, които току-що скъсахте. По специален куриер — ярките му очи се заковаха в лицето на Жанг Хуа. — Надявам се, че всичко е ясно!

Жанг Хуа мълчаливо кимна с глава. Ву Айпинг се разсмя и поиска сметката.

— Горе главата, другарю министър. Не е лесна работа да станеш патриот.

Столингс беше живял доста време в Ню Йорк и се считаше за врял и кипял сред тълпите пешеходци в метрото. Но Токио беше съвсем друга работа. От години не беше се спускал под земята на този град. Забеляза, че станциите са изключително тихи и чисти, но блъсканицата беше невъобразима. Скоро се почувства като корабокрушенец сред безкрайната навалица.

Погледна часовника си. 12.28 часът. От тунела изскочи влак. Блестящата му муцуна се носеше с невероятна бързина, след миг композицията закова на перона, вратите изсъскаха. Отскочи назад в последния момент. Тълпата се втурна напред, срещу хората, които се опитваха да слязат. Настана невъобразима блъсканица, перонът се превърна в бойно поле.

Столингс гледаше как униформени служители с бели ръкавици донатикват пътниците във вагоните като сардели. После прозвуча звънец и вратите започнаха да се затварят. Униформените продължаваха да блъскат, най-сетне всички пътници бяха натикани. Добре смазаната хидравлика издаде тихо пъшкане и влакът потегли.

За момент Столингс остана почти сам в своя край на перона. Погледът му прекоси релсите и се спря на млада жена в розово-оранжево кимоно, обсипано със златни хризантеми, която стоеше точно срещу него. На краката й имаше дървени „гета“, в ръката се държеше „яномегаса“ — леко чадърче от намаслена оризова хартия. Дори от разстояние личеше, че е тежко гримирана като гейша. Кожата на лицето й беше мъртвешки бяла, устните — две кървавочервени черти.

Тя помаха с ръка.

Столингс моментално се напрегна. Подобна жестикулация на публично място, особено пък от жена, беше нещо съвсем необичайно. После сведе поглед към часовника си и видя, че е точно 12.30. Бръкна в джоба си и извади бележката, гейшата леко кимна с глава.

Бяха му необходими точно деветдесет секунди, за да намери пътя към отсрещния перон. Когато се появи там, гейшата го поведе към един от вагоните на току-що пристигналия влак. Вътре той разпери лакти и успя да осигури някакво жизнено пространство за двамата, след миг видя едно свободно място и й направи знак да, седне. Застана над момичето и го огледа. Беше изключително красиво.

Пътуваха на север, в посока Кита-Сенжу. Столингс знаеше това от картата на метрото, която туристическата компания любезно беше оставила в стаята му и която той си направи труда да разучи, преди да тръгне за Гинза.

След като потеглиха от станцията Нака-Окаши-маши, гейшата стана и се изправи пред вратата. Столингс я последва. Следващата, спирка беше Уено. Пътуването им продължи точно осемнадесет минути.

Изкачиха се на повърхността, щедрите лъчи на слънцето на парка Уено замениха изкуственото осветление на метрото.

— Япари аой куни да!

Това бяха първите думи, които излетяха от устата й. Столингс кимна с глава. Предпочиташе да търси евентуален преследвач, вместо да се наслаждава на богатата зеленина наоколо.

Паркът беше пълен с деца. Пеленачета отваряха усти в количките си, докато майките им ги тъпчеха със сладко „тофу“, току-що проходили момченца се клатушкаха между майки и баби, три-четиригодишни хлапета се гонеха по извитите пътечки и обувките им потропваха върху камъните.

Продължиха напред, децата скоро останаха далеч. Във въздуха все още се носеха пронизителните им крясъци. От двете страни се извисяваха вишни и сливи, чиито клони бяха отрупани с красиви цветове.

Гейшата се спря в подножието на малко хълмче, върху което се издигаха храсти с яркозелени листа. Цветчетата изглеждаха прецъфтели или още неразтворени.

— Това е „тайрин“ — поясни тя с приятния си, леко дрезгав глас. — А онова там — няколко разновидности на „асагао“ — „Лицето на утрото“… Американците ги наричат глории, нали?

— Да.

— Тези тук са „Алените дракони“. Името е китайско, тъй като са били внесени оттам по време на периода Нара. Това е средата на VIII век по западното летоброене — изящната й ръка се вдигна нагоре, кървавочервените нокти блеснаха на слънцето. — За разлика от американските сортове, които цъфтят до обяд, тези тук разтварят цветчетата си в четири сутринта и към девет отново се свиват.

— Това е лошо — промърмори разсеяно Столингс. Той все още се оглеждаше за евентуални преследвачи, които биха могли да ги поемат след излизането им от метрото.

— Напротив — възрази гейшата. — Ние ценим особено високо ефимерността на „Аления дракон“, защото тя отразява неуловимите мигове от живота, които японците непрекъснато се стремят да задържат…

— Какво ще кажете, ако преминем на по-конкретни неща, госпожице? — попита Столингс, решил да прекрати досадните уроци по ботаника.

Гейшата склони глава, синкавочерната й коса проблесна на слънцето, очите на Столингс забелязаха седефената шнола, прикрепваща безупречния кок на тила й.

— Ние вече сторихме това.

— Не виждам никого наоколо — стреснато се озърна Столингс.

— А трябва ли? — засмя се звънко гейшата.

— Якудза не използват жени. Аз приех, че вие работите за някой, който не желае да влиза в пряк контакт с мен… В бележката пише, че…

Гейшата се насочи към малка каменна пейка, полускрита зад буйните храсти „асагао“.

— За какво ви е тази информация? — попита тя и седна.

Столингс пристъпи към нея, в душата му започна да се трупа напрежение.

— Въпросите ще задавам аз, а не вие! — Гейшата замълча, погледът й беше загадъчен. — Аз не зная дори името ви — промърмори най-сетне той.

— Ейко.

— Ейко коя?

— Какво искате от Ничиреншу?

Той се облещи насреща й.

— Наистина ли очаквате да ви отговоря? Плащам, за да получа отговори на своите въпроси! — В момента, в който изрече думите, Столингс изведнъж започна да подозира, че тази жена едва ли ще му предостави чаканите отговори. Ръката му инстинктивно потъна във вътрешния джоб на сакото и стисна дръжката на пистолета.

Измъкна оръжието и процеди:

— Мисля, че ще е по-разумно да се върнем в някоя от по-населените части на парка!

Но ръцете на гейшата вече се бяха раздвижили. Чадърчето от оризова хартия щракна. Вместо да се разтвори на бамбуковата си основа, от средата му изскочи блестящо острие. То свирна във въздуха и се заби в месестата китка на Столингс, малко над палеца. Пистолетът изтрака върху камъните пред краката на гейшата.

— Аз пък мисля, че трябва да останем тук! — спокойно отвърна тя и се изправи. Изрита с крак пистолета под пейката и кратко нареди: — Ела с мен!

Върхът на сабята усили натиска си и Столингс почувства как острата болка се качва нагоре, чак до рамото му. Блокира нервните възли, даде си сметка той, изгарящ от гняв и срам.

Покорно тръгна да заобикаля пейката и скоро потъна сред храстите. Тук никой не можеше да ги види, звуците от града потънаха някъде надалеч. Свързан с гейшата посредством блестящото острие Столингс вече обмисляше контрадействия. Няма жена, която да се справи толкова лесно с мен, мрачно помисли той.

Стисна зъби и рязко дръпна надолу прободената си ръка. Острието разпори кожата му, пред очите му се появиха звезди от непоносимата болка. Но нервните възли бяха освободени. Приведен напред, той се нахвърли върху гейшата. Здравата му ръка се протегна към основата на чадъра.

Вместо да се бори, гейшата леко се дръпна назад и му позволи да завърши атаката. Остави сабята в негово владение, а краткия миг на изненада използва, за да му нанесе страхотен удар „хвърчило“ в корема. Столингс замаяно се олюля, после се свлече в краката й. Косата му опря в коприненото кимоно.

Направи опит да се изправи, но пръстите й потънаха в рамото му. След миг цялата лява част на тялото му стана безчувствена. Опря кървящата си ръка на коляното. Заприлича му на ранена птица, безпомощна и неспособна да се помръдне.

Столингс дишаше тежко, кислородът сякаш не можеше да стигне до дробовете му. Пред очите му се появи черно петно и той потръпна от ужас.

Много пъти му се беше случвало да подкрепя ранените си другари във вихъра на боя, беше чувал шепота им въпреки свистенето на снарядите. От тях знаеше какво означава да се бориш за живота, който си отива, с очите си беше виждал как се вкопчват в него, въпреки сянката на смъртта.

В момента тази сянка надвисваше над главата на Столингс, той я позна и потръпна. Смъртта дойде превъплътена като гейша и това беше твърде необичайно. Не искаше да повярва на очите си, не можеше да допусне, че изящната женска ръка изсмуква жизнените сокове от тялото му.

Той потръпна от желание да се изправи и да смаже тази жена. Искаше да я види просната в краката си. Не го напускаше унижението от факта, че е бил победен от едно толкова крехко създание. Цял живот е бил воин, единственото му желание беше и да умре като такъв. А не по този начин…

После усети тънките пръсти в косата си, главата му отскочи нагоре, очите му се заковаха в избеленото лице на гейшата. Господи, колко е хубава, въздъхна в себе си той. Хубава и смъртоносна!

Очите й бяха по-тъмни от нощта, очертанията на устните й — съвършени. Зад главата й тичаха бели облачета, небето променяше цвета от яркосиньо към графитеносиво, после стана плоско като изпрано платно.

— Няма да ми кажеш това, което знаеш — прошепна гейшата. — Защото си професионалист.

— Няма нищо за казване — промълви Столингс и лицето му се разкриви от болка.

— Нищо ли? — чертите на лицето и помръднаха и изведнъж станаха грозни. — Напротив, има, при това много неща…

Столингс се закашля, в гърлото му сякаш пламтеше буен огън. Пръстите на жената бяха като стоманен капан. После ръката й се спусна към чатала му и дръпна ципа на панталона. Той е недоумение наблюдаваше как деликатните пръсти изчезват под плата. После го връхлетя болката. Агонизираща и ужасна. В сравнение с нея смъртта се превърна в желано избавление.

Потопен в огнените талази на тази болка, той сведе потно лице към краката си и започна да се изповядва като в църква:

— Искаха смъртта на Мариана Мейрък, изпълнението на задачата възложиха на мен… — гласът му звучеше като пропукването на сухо тръстиково стебло през зимата.

— Ти си нейният убиец — кимна гейшата. — Не попита ли за причините, поради които беше поискана смъртта й?

Смаян от това, което ставаше, Столингс замаяно промърмори:

— Не съм питал нищо, но подозирам, че причината е свързана с Ничиреншу. Те предполагаха, че именно тя го е предупредила за нападението на мъжа й в къщата за „О-хенро“.

— Убили са я, защото е била заедно с Ничиреншу?

Болката се усили, сякаш електрически ток докосваше нервните възли в тялото му. Гърдите му бурно се надигаха и отпускаха, сърцето блъскаше в гърлото му. Успя да поклати глава и това беше всичко.

— Ти си бил физическият изпълнител, но отговорност за смъртта й носи Ничиреншу… — гласът на гейшата беше нежен и тих като пролетен вятър.

С подлютени от пот и силно кървясали очи Столингс наблюдаваше промяната във външния вид на противника си. Свободната й ръка се вдигна нагоре и дръпна седефената шнола. Перуката безшумно падна сред храстите.

— А-а-а! — изрева Столингс. Силно гримираното лице изведнъж му се стори познато. Сякаш някой беше дръпнал завесата от прозорец и отвъд него се разкриваше ужасна, но позната гледка.

Нямаше никаква гейша, нямаше изобщо никаква жена.

— Кой си ти? — задавено прошепна Столингс. Черните очи се фокусираха върху лицето му.

— Дискретните ви въпроси от изминалата нощ бяха чути, господин Столингс. Аз имам много приятели в този град и именно от тях разбрах за интереса, който проявявате към мен.

В черните очи се появи бясна, смъртоносна омраза.

— Аз съм Ничиреншу! Аз съм твоята смърт!

Столингс замаяно гледаше как дългите кървавочервени нокти прекосяват разстоянието, което ги разделяше. В момента, в който се забиха в плътта му, той затвори очи и остана така, докато тялото му престана да усеща каквото и да било.

Пролет 1927 — лято 1937

Шанхай

Зи-лин най-ясно си спомняше плъховете. И вонята. В мрачната дупка властваха плъховете, цвъртенето им не спираше нито за миг.

След смъртта на Май, той дори не помисли да потърси някой от семейството си. Това означаваше да ги постави под страшна заплаха. Взе Ху Ханмин, единствения си близък човек, двамата предпазливо се насочиха към задния вход на Бартън Сойър. Никой в града не знаеше за деловите му контакти с американския тайпан.

Сойър прояви лоялност към негласния си партньор. Пое двамата бегълци и ги поведе през лабиринта от тесни улички, опасващи Бунда. Най-накрая стигнаха до един от многобройните му складове, отвориха вратата и внимателно си запробиваха път сред струпаните на купчина 20-килограмови чували с опиум и дървени каси с друга стока.

Дневната горещина и влагата втечняваха пресованите пити опиум, чувалите започваха да прокапват. Малкият свят на Зи-лин се напояваше с болезнено сладка воня.

Един от кулитата на Сойър им носеше храна два пъти дневно. Чувалчето на рамото му изглеждаше точно като останалите, а появата му съвпадаше с най-голямото оживление в склада. Зи-лин и Ху се нахвърляха алчно върху храната и особено върху водата. Това беше единственият им контакт с външния свят и те се възползваха от него колкото могат.

Бартън Сойър не се появи нито веднъж, но често им изпращаше бележки по верния си кули. По този начин ги държеше в течение на събитията. От бележките двамата бегълци научиха кога търсенето им премина апогея си и бавно започна да заглъхва.

Генерал Чан имаше далеч по-сериозни проблеми от търсенето на двама бегълци. От кратките информации на Сойър стана ясно, че ляво настроени лидери на Гуоминдан начело с Ван Джингвей са се отцепили от партията — точно както самият Чан беше постъпил няколко месеца по-рано. Това носеше големи грижи на генерала, всичките му усилия бяха насочени към консолидация на армията и партийния апарат.

И тъй, скоро настъпи денят, в който кулито се появи без обичайното чувалче на рамото. Изправен на прага, той им извика да излизат.

Те бавно пристъпиха към ярката слънчева светлина. Кулито им направи знак да го последват. Прекосиха няколко улици и се озоваха пред офисите на тайпана, който беше организирал богата вечеря в чест на освобождението им. От началото на доброволния им арест бяха изминали почти шест седмици.

Но радостта от освобождението бързо отмина и на нейно място дойде суровата действителност. Отсъствието на Зи-лин от работа беше прекалено продължително, за да му се търси извинение. На мястото му в канцеларията на пристанището вече три седмици работеше друг човек.

Сойър му предложи работа в компанията, но след продължително обмисляне той отказа. Средният брат вече се беше утвърдил на мястото си в хонконгския клон, а Зи-лин не беше от хората, които поставят всичките си яйца в една кошница. Добрият бизнес означава разнообразие — той отдавна беше усвоил това правило.

Същевременно не му се искаше да започне непрестижна работа, лишена от делови връзки в града. Започна да обмисля възможностите, които му се предоставяха, бавно и търпеливо. Парите не бяха проблем, тъй като след инвестициите на Зи-лин и братята му в компанията „Сойър & синове“ бързо започна да възвръща финансовата си стабилност.

Тайпанът се възползва от предложението на Зи-лин за поддръжка на пристанището и се залови за работа. Неговата система се оказа по-ефикасна и икономична от тази, която прилагаше „Матиас Кинг“ в продължение на години. Пристанищната управа беше изключително доволна и отпусна на Сойър три нови транспортни маршрута.

Американецът се възползва по най-добрия начин и от вътрешната информация, която му предоставяше Зи-лин, докато работеше в канцеларията.

Всичко това, комбинирано с равномерните доставки на опиум от най-малкия брат на Зи-лин и постоянните нововъведения на средния брат в южните провинции, доведе до бърз просперитет. В рамките на три години „Сойър & синове“ се издигна от шесто на второ място сред най-големите търговски къщи в Шанхай. Пред тях остана единствено „Матиас Кинг“.

Според клаузите на договора между Зи-лин и Сойър братята Ши притежаваха двадесет процента от компанията, с опцията да получат още десет в рамките на следващите пет години.

През август Китайската компартия започна добре организирана кампания за набиране на привърженици сред армейските подразделения. Избухна въстанието в Нанчан, което взе много жертви, но не постигна почти нищо.

Някъде по това време Зи-лин най-сетне си намери подходяща работа — един сравнително скромен пост в митницата, на който отдавна беше хвърлил око. От службата си в пристанището беше разбрал, че митницата е една изключително важна брънка от търговската дейност на страната, свой човек вътре несъмнено означаваше огромно преимущество. На няколко пъти беше опитвал да бъде преместен там, но свободни места нямаше.

Сега, благодарение на политическите вълнения и убийства, места имаше достатъчно. Зи-лин побърза да подаде документите си, опитът и препоръките бързо го превърнаха в идеалния кандидат. Зае поста, избран сред повече от петдесет желаещи да го получат.

Отдавна си беше изградил имиджа на солиден бизнесмен, за това му помогна старата и изпитана теория за илюзиите, усвоена отдавна, в онази прекрасна градина на Сучоу.

От него се излъчваше младежко усърдие и жажда за познания, имаше способността да адаптира старите си принципи към новата обстановка на работа. На практика всичко това беше вършено спонтанно и искрено, без следа от фалш. Но то просто беше само частица от него, една малка искрица от огромната му амбиция. През цялото време действаше с мисъл за фирмата, никога не се изкушаваше от възможностите за лична изгода.

На практика новата работа на Зи-лин не беше нито толкова трудна, нито пък отнемаше цялото му време. Въпреки това той успя да извлече максимална полза от нея. Поради ярко изразената му жажда за работа и нови познания началниците постепенно започнаха да му прехвърлят част от своите преки задължения. По този начин Зи-лин бързо успя да стигне до най-важните търговски тайни от деловия живот на Шанхай. Тези тайни прилежно се прехвърляха в офисите на Бартън Сойър — така, както гласеше устното споразумение между двамата. Печалбите на фирмата и съдружниците в нея стремително нараснаха.

Скоро настъпи моментът, в който все пак трябваше да заделя част от информацията за себе си. Това беше задължително условие за личните му планове, тъй като съвсем не беше се отказал от идеята да изгради своя собствена компания в съдружие с братята си. Отвличането на вниманието е единственият път към успеха и Зи-лин никога не забравяше това.

През 1935 година той вече беше богат. Това съвпадна с обявяването на централно националистическо правителство със седалище Нанкин, създадено веднага след потушаването на комунистическото въстание в Кантон.

Генерал Чан срещаше големи трудности при консолидирането на остатъците от Гуоминдан, различните дисидентски фракции и комунистите. Както можеше да се очаква, именно комунистите бяха неговите заклети врагове. Обединена около новите си лидери Мао Дзе-дун и Чжоу Ън-лай, комунистическата партия преживяваше ренесанс, връх на който беше „Дългият поход“ от средата на 1935 година, започнал от южните части на страната и стигнал чак до северната провинция Йенан. Общото разстояние, изминато от привържениците на ККП, надхвърляше 35 000 километра.

Зи-лин срещна бъдещата си съпруга в онзи слънчев неделен ден, в който Мао и Чжоу влязоха триумфално в Йенан, начело на многохилядна войска. Въздухът беше свеж и изключително чист — това беше един от редките дни на китайското лято, в който жегата и задухът се оттегляха на почивка.

Вероятно времето не беше особено подходящо за посещение на гробище, но Зи-лин ходеше на гроба на Май веднъж на две седмици, независимо от атмосферните условия и личната си заетост. Тази възможност той дължеше изцяло на Бартън Сойър, който направи съответните проучвания и откри останките на Май, докато Зи-лин и Ху Ханмин се криеха в душния му склад. А после Зи-лин изяви желание жена му да бъде погребана именно тук.

Гробището се намираше в живописен район южно от центъра, съвсем близо до руините на Стария град. Отвъд реката се издигаше внушителната централна пагода на храма Лон Хуа, срещу него се простираше Градината на пурпурните есенни облаци — един прекрасен и тържествен, но малко занемарен парк.

Зи-лин откри съществуването на храма Лон Хуа още като младеж и моментално се влюби в него. Сградата се състоеше от четири постройки, но най-много обичаше Залата на небесните пазители. По-късно, вече зрял мъж, той започна да си дава сметка, че навремето сам се е считал за Небесен пазител и оттам е произтичала привързаността му към гордата постройка.

Сега беше тук с единственото желание да бъде по-близко до Май. След смъртта й не беше поглеждал жена, дори през ум не му минаваше за сексуални удоволствия. Понякога тялото го болеше от нега, особено местата, които обичаше да докосва Май. Нима тези места живееха свой собствен живот? Нима не знаеха, че Май вече я няма?

Облечен в тъмен костюм на райета и стиснал снопче ароматични пръчици в бледите си ръце, Зи-лин влезе в гробището и се насочи към паметника на Май. Откъм река Хуан Пу подухваше хладен ветрец, в съзнанието му се въртяха псалмите, които би трябвало да пее при погребението й и които, поради принудителното си отсъствие от този ритуал, пееше сега. Не можеше да се освободи от чувството за вина, че не е погребал жена си според древните ритуали.

Гробището беше почти пусто. То не се радваше на особена популярност, тъй като се намираше на доста голямо разстояние от центъра на града. Освен това между стените му бяха погребани и доста „гуай лох“ — мисионери, авантюристи или просто неизвестни никому чужденци.

Насочи се към гроба на Май и почти моментално усети чуждото присъствие. Леко извърна глава и видя слабичка жена, свела глава пред надгробна плоча с християнски кръст. В ръцете си държеше малък, но изключително красив букет от пурпурни и розови цветя. Беше европейка с тъмни очи и коси, облечена изцяло в черно.

Обикновено Зи-лин не обръщаше внимание на останалите посетители, мислите му бяха насочени единствено към Май и ритуалите, които трябваше да изпълни.

Сега обаче спря насред пътеката и откровено се зазяпа в жената. Сякаш беше невъзпитан „гуай лох“. Но с какво го привлече тази жена? Дали не беше нежната и малко безпомощна извивка на раменете й? Или пък кичурчетата непокорна коса, които весело потрепваха край бузата й? Може би пък всичко се дължеше на меката слънчева светлина, падаща по начин, който подчертаваше високите скули и чувствената извивка на устните? Не… Всъщност да… Всичко това несъмнено засилваше особеното излъчване, което долавяше Зи-лин.

Никога в живота си не беше мислил, че жена от друга раса може да притежава някаква красота. Просто не забелязваше такива жени, приемаше ги като неодушевени предмети. Имаше доста богат опит в общуването си с „гуай лох“, един-двама от тях му бяха дори приятели. Но сега стреснато установи, че в гърдите му се появяват други, съвсем различни чувства.

Откъсна очи от приведената фигура е цената на доста усилия, краката му неохотно поеха по покритата с камъни пътека. Коленичи пред гроба на Май и потъна в ритуално съзерцание.

Изведнъж усети, че някой се е изправил точно зад него. Лека, почти ефимерна сянка падна върху раменете и ръцете му, стиснали ароматичните пръчици. Откога ли е тук, глупаво се запита той, сякаш това имаше някакво значение.

Вдигна глава и срещна гълъбовия поглед на слабата европейка. Душата му потръпна от необяснимо смущение.

— Моля за извинение — промълви тя на сравнително добър кантонски диалект. — Надявам се, че не съм ви попречила. Исках просто да ви изчакам да свършите… — в очите й се появи безмълвен въпрос, после главата й решително се поклати. — Всъщност имам нужда от помощ. Мисля, че се изгубих… Дойдох дотук с такси, но нямам никакво понятие как ще се върна. Случайно да отивате към центъра?

На лицето й се появи лека усмивка, ръката й махна към близкия гроб:

— Тук е погребан брат ми. Беше мисионер… — гласът й заглъхна, в очите й се появи плахост. Изглеждаше ужасно притеснена, че нарушава уединението на непознат човек.

Зи-лин бавно излезе от вцепенението. Прочисти гърлото си и развълнувано преглътна.

— Не се безпокойте, почти бях свършил… — изправи се на крака и добави: — Жена ми…

— Съжалявам.

Видя, че наистина изпитва това, което казва, сърцето му се стопли. Преглътна още веднъж и промърмори:

— Аз също, за брат ви…

На лицето й се появи невинна усмивка, изведнъж заприлича на момиченце.

— Той беше много щастлив тук, работата му спореше…

Замълчаха за миг, тишината беше плътна и някак натежала от неудобство. Откъм реката долетя звукът от протяжна корабна сирена, Зи-лин я прие като предзнаменование.

— Ще ви взема със себе си до центъра, разбира се — каза той. — Но ако имате малко свободно време, бих ви предложил кратка разходка до близкия храм… Казва се Лон Хуа, харесвам го още от младежките си години… И двамата ще се освежим след гробището…

— Разумно ли е? — изгледа го продължително слабата жена. — Какво биха казали хората?

Зи-лин беше рядко изключение по отношение на клюките и подмятанията зад гърба, които в Шанхай, пък и в цял Китай, отдавна се бяха превърнали в истинско изкуство. Дори за миг не му минаваше през ум, че личният му живот е обект на одумки и измислици, тъй като беше достатъчно богат и известен.

— Но какво могат да кажат? — малко объркано попита той.

Тя звънко се разсмя и той още повече се обърка.

— Какво ли не, особено когато става въпрос за страстта на китайците към клюките… Например тайна любовна среща…

— Това би било прекалено! — изчерви се Зи-лин.

— Точно така — продължаваше да се усмихва тя. — Но никой не може да контролира главите и езика на хората…

Зи-лин беше на по-друго мнение, тъй като цял живот беше вършил именно това. Изпита чувството, че по време на този разговор ролите им се размениха. Тя му говореше така, сякаш той е „гуай лох“, а самата тя — китайка. Странно, въздъхна в себе си той. И възбуждащо.

— Страхувате ли се от това, което хората говорят за вас? — попита.

— Ако се страхувах, нямаше да съм тук — засмя се тя. — Китай не е най-доброто място за една истинска дама. А аз съм точно такава в очите на моите приятели и роднини.

— Грешат ли?

— В моята страна никой джентълмен не би си позволил подобен въпрос.

— Аха, може би именно по тази причина сте тук — пошегува се той.

— Не — поклати глава жената, изведнъж станала сериозна. — Дойдох да погреба брат си, който почина от малария…

„Това ли всъщност е истинската причина?“, запита се в себе си тя. Погребах го преди повече от месец, траурът отдавна изтече. Освен това Майкъл беше водил щастлив и пълноценен живот. Нещо, което едва ли бих могла да кажа за себе си… После се замисли върху думите на Зи-лин и изведнъж вдигна глава:

— Но как бих могла да дойда с вас, господине? Та ние дори не се познаваме!

— Хиляди извинения — почервеня отново той. — Името ми е Зи-лин Ши. — Умишлено постави фамилното си име накрая, просто за да я улесни.

— Е, добре, Ши Зи-лин — въздъхна тя, използвайки правилното обръщение. — Радвам се да се запозная с вас. Моето име е Атена Нолан.

Тя имаше доста тъмна кожа за „гуай лох“, гладка и без нито едно петънце. Очите й имаха издължена форма и най-наситеният тъмнокафяв цвят, който беше виждал Зи-лин. Каза, че ги е наследила от майка си — хавайка, която била потомка на първия островен крал — Камехамеха I. Баща й бил англичанин, който бродел по целия свят, точно както и дядо й. На Сандвичевите острови (както ги нарекъл капитан Кук при откриването им през 1778 година — около хиляда години след като били населени от полинезийците) се появил благодарение на политическите си предпочитания и близко приятелство със Санфорд Б. Доул — сегашния губернатор.

Всичко това Зи-лин научи осем дни след първата им среща, която приключи със завръщането в центъра на града. Макар да разговаряха откровено, никой от двамата не пожела да компрометира другия, в крайна сметка Зи-лин се почувства разочарован от себе си. Още на млади години си даде сметка, че е бунтар и идеите му коренно се различават от тези на неговите съвременници. Затова сега се срамуваше, усетил се здраво оплетен в паяжината на обществените порядки.

Това чувство не продължи дълго, тъй като само след седмица отново срещна Атена, този път на някакъв прием, даден от „Сойър & синове“. Официално ги запозна Андрю Сойър — вече деветнадесетгодишен младеж, заемащ редовен пост в администрацията на компанията.

И двамата изпитаха удоволствие от факта, че ги представят един на друг, а те се държат като напълно непознати.

Зи-лин стори дълбок поклон и целуна ръка на Атена, съвсем в западен стил. Тя изглеждаше възхитена.

— Приятно ми е, господин Ши.

Очите им се смееха, но лицата им останаха сериозни и сдържани. Първата им среща в гробището се превърна в дълбока и ревниво пазена тайна. Зи-лин имаше чувството, че няма нищо по-прекрасно от свенливостта им в онзи топъл слънчев ден.

Атена видя у Зи-лин всичко онова, от което беше избягала. Хаваите бяха започнали да я потискат, не помагаха нито тюркоазните вълни на плажа, нито шепотът на палмите, нито прекрасната панорама. Красотата засядаше на гърлото й като лепкав сироп, сънят бягаше от клепачите й. Стана нервна и избухлива, не се интересуваше от нищо. Съобщението за смъртта на Майкъл посрещна като спасение. Моментално започна да се готви за път и се качи на първия кораб за Китай, въпреки протестите на фамилията. Едва ли щеше да тръгне, ако баща й беше у дома. Но за късмет той се намираше на континента, зает с политическите си задачи.

В нейните очи Зи-лин се превърна в ярък представител на източната екзотика, за която беше чела като ученичка. Той беше изключително интелигентен и известен в средите си човек. Моментално усети докосването на силния му дух, изпита възхита и страхопочитание. Винаги беше мечтала да притежава подобен дух, или поне да бъде близо до него. Но може би най-важното, което я привличаше у този човек, беше откритото му възхищение от личността й. Виждаше го да потрепва в дълбоките черни очи, това я топлеше и радваше едновременно. Влюби се в него и беше горда от факта, че е в състояние да укроти този могъщ дух.

Едва сега си позволи да признае колко се беше страхувала от дългото пътешествие. Прие го като единственото спасение и прогони страха от душата си. Получила добро и продължително образование, тя живееше с чувството, че може да се слее с всяка нация на света, че може да приеме и заживее с различни ритуали и културни традиции.

Но Китай се оказа нещо съвсем различно, нагаждането й към местната култура изведнъж й се стори невъзможно. Едва сега, потопила се в пламенния поглед на Зи-лин, тя разбра, че опасенията й са били неоснователни. В крайна сметка Китай не е онази враждебна и затворена страна, която я посрещна. Чувствата на местните хора бяха като чувствата на всички хора по света. А любовта може да разцъфне навсякъде, дори и тук…

Той каза няколко думи, тя се разсмя, пръстите й леко докоснаха ръката му. Контактът я прониза като електрически ток. Отново се разсмя, опиянена от чудесното усещане.

Разбира се, той искаше да знае повече за името й.

Тя се усмихна на въпроса му, а той се удиви на начина, по който една усмивка може да променя човешкото лице.

— Често ми задават този въпрос, господин Ши. Кръстена съм на баба си по бащина линия. Тя е била гъркиня, срещнала дядо ми в Мала Азия по време на археологически разкопки в Хисар лик, Троя…

— Страхувам се, че за пръв път чувам за Троя — поклати глава Зи-лин.

— А за Омир чували ли сте?

— Омир? — преобърна странната дума в небцето си и отново въздъхна: — Не.

— Прекрасно — отвърна със светнало лице тя. — Значи вие ще ме запознаете с историята на Китай, а аз ще ви чета Омир и ще ви предавам уроци по древната история на западната цивилизация.

„Илиадата“ не му направи кой знае какво впечатление. Изпита уважение към сложната стихотворна форма, но основната тема му се стори прекалено сходна с древната история на Китай, изпъстрена с междуособни войни.

За сметка на това хареса „Одисеята“. Изключително много му допадна изобретателността и непоколебимата решителност на Одисей в тежката борба с многобройните врагове, неизменно молеше Атена да прекрати четенето преди отговора на поредната загадка, който държеше да открие сам. Така сравняваше ума си с този на легендарния герой. От гърдите му се откъсваше дълбока въздишка на задоволство, когато слушаше за справедливото отмъщение на Одисей.

— Общо взето това е една прекрасна приказка — прошепна той в хладната есенна вечер, след като Атена най-сетне затвори дебелата книга. Беше старо и очевидно ценно издание на гръцки език, от което тя свободно му превеждаше.

Все пак мислите му се въртяха не толкова около поезията на Омир, колкото около самата Атена. Тя имаше невероятната способност да попива информацията като гъба и да не я забравя никога. Беше в състояние да повтори дословно всичко, което той й разказваше за историята на Китай, при това по всяко време на деня и нощта. Зи-лин никога не беше срещал китайка, а и китаец, с подобна неутолима страст към познанието, към загадките на човешкото поведение. Беше свикнал да общува с хора, които са тесни специалисти в своята област и нищо повече. Започна да му става ясно, че списъкът на истинските му приятели (не на деловите партньори и познатите) е прекалено къс именно защото хората не са като него. Но Атена беше като него. Нейните познания обхващаха света, нейните концепции за живота бяха наистина глобални. По странен и необясним начин тя превъплъщаваше в себе си практическата приложимост на будизма — такъв, какъвто го възприемаше той. Буда учи, че човекът е превъплъщение на всичко в природата и живее в хармония с нея. Атена беше точно такъв човек. Чувстваше се отлично в Китай, така би се чувствала и на всяко друго място по света. Защото живееше в хармония с природата.

Зи-лин беше дълбоко убеден, че най-голямата слабост на Китай е неговата изолираност. Тя произхожда от вековния ужас, който китайците изпитват към всички „гуай лох“. Вместо да осъзнаят, че могат да научат много добри и полезни неща от „чуждестранните дяволи“, жителите на огромната страна предпочитат да останат глухи и слепи за всичко, което идва извън свещената територия на Средното царство.

Ето защо са търпели поражения, били са слаби и разединени. Затова страховитите „гуай лох“ са завладели всичко, което им харесва в Китай.

Зи-лин си даваше сметка, че е влюбен в Атена, че душата му изгаря по нея. Това го плашеше, ужасът му беше по-голям дори от онзи, който беше изпитал в нощта на убийството на Май. Защото в крайна сметка той си оставаше китаец, независимо от свободолюбивия си дух и космополитните разбирания. Никога не беше докосвал европейка, никога не беше изпитвал сладостта от възбудата с такава жена. Затова не беше никак чудно, че в нейно присъствие непрекъснато трепереше. Пиеше съвсем малко, но с нея неизменно имаше чувството, че е погълнал цяла бъчва оризово вино.

Най-много се страхуваше от физическия контакт. Имаше абсурдното чувство, че в мига, в който я докосне, цялата пламенна любов ще се изстреля през върховете на пръстите му, ще го накара да забрави всичко онова, което го прави китаец. Казано с други думи, той беше убеден, че обичта към тази жена ще му отнеме нещо друго, също така скъпо на душата му.

Въпреки това беше безсилен да се отдръпне. През деня беше по-лесно, тъй като работата му беше напрегната и изискваше цялото му внимание. Провеждаше редовни срещи с Бартън Сойър, а напоследък и със сина му Андрю, предаваше им всички важни сведения, които получаваше в качеството си на митнически служител. Срещаше се често и с най-малкия брат, докато със средния не беше така, тъй като се намираше прекалено далеч. Двамата задълбочено обсъждаха начините за допълнителни приходи от съвместния бизнес.

Баща му почина, последван само след няколко седмици и от майка му. Семейството се ограничи до тримата братя и…

Нощно време Зи-лин мечтаеше именно за това. Дълбоко в подсъзнанието си вече виждаше Атена като своя съпруга. И именно това го тревожеше. Непрекъснато мислеше за нея, особено през вечерите, в които не бяха заедно. Човек може да мисли толкова дълго само за своя бизнес и…

С Ху Ханмин се срещаше все по-рядко. Ученият се върна при комунистите и направи няколко безуспешни опита да привлече Зи-лин за тяхната кауза.

Тук отново се прояви неговата необичайна далновидност — той просто разбра по-рано от другите, че комунизмът е форма на управление като всички останали — нито по-лоша, нито по-добра. Идеологията му, въпреки козметичните нововъведения на Ху и хората като него, си остава една пълна безсмислица. Комунизмът е измислен от хора и пак от хора трябва да бъде приложен на практика. А Зи-лин отдавна беше стигнал до заключението, че теорията и живият човек са два взаимно изключващи се елемента от цивилизацията.

В това имаше случаи да се убеждава многократно още докато Май беше жива и той подкрепяше комунистическите й възгледи. Партията се ръководеше не от светли идеи, а от живи хора с присъщите на всеки човек недостатъци — алчност, себичност, вероломство, лъжа и най-вече — огромна жажда за власт. Може би Сун Ят-сен беше единственото изключение сред тях, но това доведе до неговото отстраняване от политическата арена.

Човекът не е склонен да чете теоретичните разработки и да ги прилага в практиката. Той се чувства длъжен да ги интерпретира. Зи-лин обаче отдавна знаеше, че всяка интерпретация води до корупция. Комунизмът е един непостижим идеал и нищо повече. На практика той е само инструмент, с помощта на който малка група хора налага неограничената си власт над мнозинството. Неговите идеи не толкова вдъхновяват масите, колкото ги държат в робско подчинение.

Една вечер сподели тези мисли с Атена. За пръв път в живота си си позволяваше подобно нещо, но много му се искаше да провери дали и нейната реакция ще бъде напълно отрицателна. На Май не би казал нито дума, тъй като знаеше колко наранена би се почувствала идеалистка като нея. По същата причина беше мълчал и пред Ху.

— Значи съвсем не си идеалист — констатира Атена, когато той най-накрая млъкна. В очите й се появи онази топла съсредоточеност, която Зи-лин беше забелязал в мигове на дълбока концентрация.

— Брат ми Майкъл беше идеалист. Както ти казах, той беше мисионер и обичаше работата си — очите й се насочиха към лодките, които подскачаха по развълнуваните води на Пу Донг зад прозореца. — Аз обаче не бях в състояние да приема неговата мисия, просто защото не приемам идеята за насилствена промяна на вярата. Католически мисионери са придружавали Писаро при похода му към Перу, същите хора са били и с Кортес по време на завладяването на Мексико. И в двата случая се стига до пълно унищожение на хилядолетна цивилизация. Не забравяй, че съм израснала в семейство на археолози…

— Проблемът на мисионерите е, че не допускат възможността за несъгласие с тяхната вяра. — Главата й отново се обърна, разлюлените води на Пу Донг бяха забравени. — Предполагам, че това важи и за твоята малка групичка от хора, жадни за власт…

В този миг Зи-лин разбра, че ще се ожени за Атена.

Зи-лин получи възможност за по-подробно опознаване на японците през 1931 година, малко след окупацията на Манджурия от японската армия. Този народ беше някак близо до мислите му, особено след като се запозна с начина, по който те подбираха онези форми на китайската култура и народопсихология, които най-лесно и безболезнено можеха да интегрират в собствения си бит. Беше убеден, че този интелигентен подход заслужава по-внимателно наблюдение, освен това и Япония, подобно на собствената му родина, е била затворена за европейската култура в продължение на векове.

Но за разлика от това, което стана в Китай, Реставрацията от периода Мейджи в Япония сложи край на дълголетната изолационистична традиция. Зи-лин се увери със собствените си очи как тази „културна революция“ позволи на страната да се освободи от предразсъдъците и да протегне ръце към достиженията на XX век, които не само възприе, но и доразви със самурайско себеотрицание и дръзновение.

Бившите елитни членове на японското общество бяха изправени пред алтернативата да се приспособят към новите времена или да загинат. Онези, които успяха да се приспособят, бързо поеха към върховете на новосъздадената бюрократична машина, прозорливо отчитайки новата класа, на която трябва да се опират — класата на търговското съсловие. Реставрацията ги превърна в новите герои на Япония заедно с рязкото нарастване на търговията и богатствата им.

Зи-лин беше убеден, че китайците могат да се поучат от този процес както в положителен, така и в отрицателен смисъл. Тревожеше го бързото развитие на японската икономическа инфраструктура — процес, който неизбежно щеше да доведе до милитаризация.

Отношенията между Япония и Китай продължаваха да са хладни и дори враждебни. Към тях се прибавяше и нарастващата алчност на новата търговска класа, която търсеше нови територии за своята експанзия и съвсем естествено започна да поддържа милитаристичните апетити на политиците, прикрити зад яростни патриотични лозунги.

Зи-лин разбираше, че това е една изключително опасна тенденция, тъй като корените на агресивния експанзионизъм се криеха в икономическия сектор, който отдавна беше наложил волята си над слабото правителство.

Когато Ху му разказа за серията от тайни срещи между Мао и генерал Чан в началото на 1936 година, той вече беше сигурен, че Китай отново ще стане арена на кръвопролития. Мисълта, че най-заклетите врагове в новата история на Китай са съзрели необходимостта от обединение срещу външния противник, накара кръвта да замръзне в жилите му. Единствено имперските амбиции на Япония бяха в състояние да ги обединят и те вече правеха сондажи в тази посока.

Но, както и се очакваше, преговорите бяха прекъснати без постигането на така необходимото споразумение. Гуоминданът и комунистите си останаха врагове.

От началото на века страната се разкъсваше от вътрешни междуособици. Зи-лин беше убеден, че, дори да притежаваха неговата прозорливост, сънародниците му едва ли щяха да обърнат внимание на дългосрочните перспективи пред Китай, на бъдещето на родината си.

Това беше тежка мисъл, но той беше принуден да признае пред себе си, че именно тя спомага за потушаване личната му неприязън към комунизма. Обединен Китай е първата и спасителна стъпка към бъдещето. Беше убеден, че избраният от Чан път към деспотизма е толкова погрешен, колкото и комунистическите възгледи за държавно управление. Отдавна подозираше, че руската върхушка е предала принципите на революцията и северният съсед на Китай се превръща в мрачна заплаха за страната, въпреки твърденията на Мао, че СССР е най-верният й съюзник. Не виждаше обаче друга сила за обединяването на страната, за въвеждането на ред и дисциплина както в армията, така и в обществения живот. Единствената сила, способна на това, си оставаше комунистическата партия.

Зи-лин и Атена се ожениха горе-долу по времето, когато Мао и Чан прекъснаха преговорите помежду си. Той държеше на будистка церемония, докато на Атена й беше все едно, тъй като не изповядваше никаква религия. Зи-лин изпита леко безпокойство от този факт, но то бързо се разсея и потъна в радостната еуфория, която го беше обзела.

Церемонията се състоя в храма Лон Хуа по настояване на Зи-лин. Заклеха се във вярност до гроб в Залата на небесните пазители, после гостите бяха поканени на банкет. През цялото време на масите се говореше за засилващото се влияние на Мао, за новата отбранителна доктрина на Чан, за японската окупация на Манджурия. Зи-лин беше ужасен от безгрижието на хората, за които тези събития (всички без изключение от жизненоважно значение за самия него) сякаш бяха част от живота на друга планета. Отдели се настрана и отправи мрачен поглед през един от прозорците. Мислеше за могъществото на Япония и Русия, неволно тръпнеше при представата за слабия и напълно беззащитен Китай.

После, когато сподели загрижеността си с Атена, тя му отговори трезво и спокойно:

— Ти си бизнесмен, Зи-лин. А тези проблеми са политически и следователно се нуждаят от политически решения.

— Но това не означава, че трябва да стоя настрана, нали? — В главата му се появиха Небесните пазители от младостта му. — Може би именно в такъв момент трябва да помогна…

— Честно казано, събитията отдавна са излезли от контрол и едва ли някой може да ги овладее — отвърна тя. — Имам чувството, че Китай е попаднал в буен поток. Накъдето отива водата, там ще се озове и твоята огромна страна…

— Но ние не сме безпомощни! — възрази той.

— Вярно е — меко промълви Атена. — Ние двамата сме безпомощни.

Наблюдаваше го изправен до прозореца. Новата къща беше сватбеният му подарък за нея. Вече трета седмица един „фенг шуи“ обикаляше из коридорите и стаите, за да установи правилното разположение на къщата върху земята (никой китаец не би живял в къща, построена върху гърба на Великия земен дракон) и да провери дали всички завои по коридорите са надясно (общоизвестен факт е, че демоните не могат да завиват надясно); дали брачното легло е монтирано както трябва — с лице към юг или изток, а не към север или запад…

— Зи-лин — тихо прошепна тя сега. — Ела да си легнеш… — помълча малко в очакване на отговор, после добави: — Искам те! — потръпна, думите с мъка излетяха от устата й. Какво усилие на волята се криеше зад тези простички слова! Но вече не можеше да се спре. Отметна завивките и попита: — Нима не те привличам? — гледаше неподвижния му гръб, имаше чувството, че е престанала да съществува за него. Той беше скован от парализиращ страх. Сега, в решителния миг, започна да усеща присъствието й като тежко желязо върху гърдите си. Коремът му омекна, сърцето му отмерваше секундите с болезнена сила. Не знаеше дали ще оцелее, не знаеше дали дедите ще му простят проявата на слабост пред лицето на „гуай лох“. От това ли се опасяваше? Че ще изгуби семейните традиции, всичко онова, което го свързва с Китай? Дали ще се превърне в един по-различен Ши? Тази мисъл го разтърси, духът му отказа да я приеме. Семейството, династията — това са изключително важни, свещени неща!

— Погледни ме, Зи-лин.

Той най-сетне се извърна и моментално разбра, че е загубен. Не можеше да й устои, каквото и да стане оттук нататък. Лежеше върху бледожълтите чаршафи с разпусната коса, приличаше на теменужено море на фона на залеза. Беше го измамила. Не носеше нощница, нищо не прикриваше голотата на тялото й. Матовата й кожа блестеше като скъпоценен камък на меката светлина на нощната лампа. За пръв път я виждаше гола и беше направо парализиран. Беше като басейн, в който мечтаеше да се гмурне с главата надолу. Беше смаян и ужасен от силата на своето желание да се разтвори в нея.

Беше дребна, но очертанията на тялото й бяха коренно различни от тези на ориенталките. Гърдите й бяха по-големи, кръстчето — по-тънко, бедрата — по-широки. В Китай имаше два вида жени — селянката с мазолести ръце и яко тяло, свикнало да се превива сред оризищата, и изтънчената дама, чиято кожа никога не е виждала слънце, ръцете й са меки като коприна, а краката й са стягани от ранна детска възраст, за да изглеждат малки и следователно красиви.

Атена не попадаше в нито една от тези категории. Имаше деликатна костна структура, плътта й блестеше от здраве. Ръцете й бяха силни, и сръчни, а краката й нямаха нищо общо със златните лилии на китайските благородници. Тя беше едно чуждо за тази страна същество.

На лицето й играеше закачлива усмивка, той неволно проследи погледа й и сведе глава надолу. Изпита ужас от огромната издутина в панталона си.

— Тялото ти даде отговор на моя въпрос — прошепна дрезгаво тя. — Въпреки че устата ти е затворена — голата й ръка се протегна към него, Зи-лин беше убеден, че никога не е виждал по-еротичен жест. — Ела при мен.

Имаше чувството, че главата му е абсолютно празна. Усети, че пресича килима по посока на леглото, но това ставаше без участие на волята му. Вървеше като насън, приличаше на преждевременно състарените мъже, които се валяха в мръсотията край пристанището, стискаха в ръце малки лунички и гледаха с изцъклени очи, изпаднали изцяло в плен на опиума…

Спря пред леглото и сведе очи към ръцете на Атена, които сръчно разкопчаваха колана му. Колкото по-малка част от европейското облекло оставаше върху тялото му, толкова по-непознат беше Зи-лин в собствените си очи. Накрая стана същото чуждо същество, каквото беше и тя…

Скоро остана съвсем гол. Дишаше едва доловимо, свещеният му орган беше твърд като дърво и леко потръпваше. Срамуваше се, но това чувство нямаше място в нейните очи. По един странен начин това още повече усили чувството му, че полудява. Никога не беше излагал на показ своята мъжественост, дори пред Май…

Атена протегна ръка и уви пръсти около него, после започна леко да го масажира. Зи-лин имаше чувството, че го галят с копринена ръкавица. Дробовете му се разтвориха да поемат кислород, вцепенението го напусна.

Лявата й ръка остана заета с члена му, а дясната докосна плоския му корем и любопитно тръгна нагоре към гръдния кош. Върховете на пръстите чертаеха концентрични кръгове по кожата му. Ноктите докоснаха зърната на гърдите му, слабините му изведнъж потрепнаха, усети тежест в кръста.

В душата му бушуваха непознати емоции, тъмни петна върху светлия диск на луната. Знаеше, че това е невъзможно, но присъствието им беше напълно осезателно.

Тя нежно го притегли към себе си, тялото му потъна в парфюмираните дълбини на женското й царство. В гърлото му заклокочи дрезгав стон, главата му се сведе надолу, устните му потърсиха меката плът на бедрото й.

Атена здраво го притисна. Той се оказа извит над нея в позата на страстен богомолец. Ръцете му обгърнаха кръста й, плъзнаха се надолу, обхванаха бедрата и слабините й. Тя имаше по-закръглени задни части от китайките и това изведнъж го накара да полудее. Езикът му нежно ги докосваше.

Изведнъж изпита непреодолимото желание да проникне в нея. Завъртя се и коленичи между краката й, свитите й пръсти нежно го насочваха.

— Ела в мен — прошепна тя по абсолютно същия начин, по който само преди миг каза: „Ела при мен…“

Пръстите й се плъзнаха нагоре по потръпващия му член, оставяйки необходимото свободно пространство. Набъбналата му главичка докосна влажните цветчета на женствеността й, от устата й се откъсна дрезгаво стенание. Дишането й стана напрегнато, коремните мускули окаменяха.

Проникна в нея бавно и внимателно, скоро усети как тя го обхваща от всички страни, точно както го вършеха пръстите й преди малко. Започна да движи главичката навътре-навън, карайки я да потръпва от приятни предчувствия. Гърбът му се надигна, очите му внимателно следяха ефекта от бавните движения на бедрата му.

Откри, че се контролира по безукорен начин. Това беше резултат от усилията на Май, която усърдно го учеше на креватното изкуство. За нея той положително не беше огнен любовник, а по-скоро мъж на нежността и търпението.

Дали би познала този Зи-лин сега, потръпващ от желание да потъне в знойната джунгла на непознатите емоции, нетърпелив като младеж?

Усети как контролът започва да му се изплъзва, въпреки изчислените с математическа точност и отдавна, отработени движения. Колкото по-дълбоко проникваше в Атена, толкова по-несигурен ставаше относно ефективността на своя акт: поза, паузи, нежно докосване тук и там за поддържане на еуфорията.

Имаше чувството, че галопира върху гърба на буен кон, забравил всякаква предпазливост, всякакво търпение… Беше безнадеждно заразен от женствеността на тази жена, всички разумни мисли излетяха от главата му. Когато тласкаше члена си дълбоко в нея, имаше чувството, че дъхът му я пронизва; когато го изтегляше, оставаше с впечатлението, че финият й парфюм е проникнал дълбоко в кожата му. Удоволствието беше неописуемо.

Атена беше тази, която се предаде първа. Ноктите й се забиха в гърба му, очите й се замъглиха.

— Легни върху мен! — дрезгаво прошепна тя. — Искам да чувствам тежестта на тялото ти във върховния миг!…

Той отпусна мускули и потъна в меката възглавница на гърдите й.

— О, да! Сега, сега!

Слял се с нея, той потъна във вълните на върховната наслада, горещото му семе се изстреля в пламналите и вътрешности, светът изчезна…

Войната с Япония се усещаше във въздуха. Беше началото на 1937 година. Бизнесът в Шанхай се развиваше нормално, а жителите на града просто бяха свикнали да живеят под напрежение.

Зи-лин правеше всичко възможно да спестява на Атена новините за все по-влошаващото се положение. Нейната душа просто не беше създадена за мъките и тревогите на войната. Освен това тя беше жена, а човек не може да обсъжда всички въпроси с жена си, дори когато тя е толкова необикновено същество като Атена. Тя, от своя страна, правеше всичко възможно за душевния му комфорт. Интелигентна и едновременно с това чувствителна, тя проявяваше далеч по-голям кураж от всяка китайка. Положението й беше ясно, въпреки опитите му да я държи настрана. Беше й достатъчно да слуша новините, да отделя зърното от плявата сред многобройните слухове. Постоянно задаваше въпроси и в крайна сметка Зи-лин отстъпи. Разказа й всичко, което знаеше, само и само да прогони от душата й абсурдните слухове.

На среща с най-малкия брат беше решено да продадат цялата си недвижима собственост — предимно складове, цехове и малки фабрики. Зи-лин нямаше никакво доверие в китайската армия и беше сигурен, че в случай на открити бойни действия тя бързо ще капитулира. Шансовете й срещу японците бяха равни на нула.

Андрю Сойър дойде да го посети в митническата канцелария през един студен и ветровит февруарски ден. Това беше изключение, тъй като Бартън Сойър и Зи-лин продължаваха да държат в тайна своите делови контакти.

Андрю се беше превърнал във висок и здрав млад мъж. Имаше леденосивите очи на баща си и сламената коса на майка си и вече беше доста по-висок от Зи-лин. Изглежда никога не забравяше за разликата във височината им и когато бяха заедно неизменно предпочиташе да седне. И сега направи така, придърпвайки простия дървен стол по-близо до бюрото на Зи-лин. Не свали дебелото си палто, бузите му бяха зачервени от ледения вятър, който вече от няколко дни фучеше по крайбрежието.

— Моля за извинение, вуйчо — започна почтително младежът. — Никога не бих си позволил да те безпокоя тук без основателни причини.

Андрю Сойър владееше книжовния кантонски диалект до съвършенство, далеч по-добре от баща си. Към Зи-лин неизменно се обръщаше на този език.

— Не се безпокой, моля те — отвърна Зи-лин и веднага концентрира вниманието си върху госта. — Работата ми е такава, че се радвам на всяка почивка. Особено пък когато ще я прекарам с теб, Андрю.

Зи-лин искрено обичаше този младеж, който изгаряше от желание да се учи и никога не повтаряше веднъж допусната грешка. Освен това у него нямаше нищо от обичайната надменност на „гуай лох“ по отношение на китайците, никога не забравяше на кого принадлежи тази страна. Харесваха го всички китайци, които го познаваха. Просто защото не се чувстваха притеснени от присъствието му.

— Много мило от твоя страна, вуйчо — склони красивата си глава Андрю. — Зная колко си зает… — млъкна и се поколеба за миг като буксуваща машина. Но Зи-лин усети, че иска да каже още нещо, и реши да му помогне.

— Изглеждаш ми разтревожен, Андрю — промълви той. — Мога ли да ти помогна с нещо?

Младият Сойър въздъхна с открито облекчение, приведените му рамене се поизпънаха.

— Ами просто се питах… — гласът му отново заглъхна, дланите му несъзнателно се потъркаха една в друга. — Не зная как да го кажа… Питах се дали… Дали не бих могъл да те посетя довечера у дома?… И да си поговорим…

Зи-лин със смайване видя болката в очите на младия човек.

— С баща ти всичко ли е наред? — попита той.

— Баща ми не знае нищо, вуйчо — отвърна Андрю и в гласа му се промъкна умолителна нотка: — Нека нещата си останат такива…

Зи-лин замълча, очите му не слизаха от лицето на Андрю. Това очевидно смути американеца и той неспокойно се размърда.

— Добре, добре — усмихна се Зи-лин. — Ти винаги си добре дошъл у дома, Андрю. — Отново му направи впечатление нескритото облекчение, плъзнало се по лицето на младежа. — Удобно ли ти е в девет часа?

— О, да. Разбира се, вуйчо — Андрю скочи на крака и сграбчи ръката му: — Благодаря ти! И извинявай, че те отклоних от работата…

Зи-лин пристъпи към прозореца и замислено се загледа след високата фигура на младежа, която с едри крачки се отдалечаваше по крайбрежната улица.

По капаците на прозорците потропваха студени дъждовни капки. Потънал в сметки и изчисления, Зи-лин се опитваше да намери безопасно място за собствеността на братята Ши в навечерието на военната буря. На вратата се почука и Атена въведе Андрю.

Зи-лин се обърна, на лицето му се появи любезна усмивка.

Беше махнал европейския костюм, с който ходеше на работа, а вместо него носеше традиционните блуза и панталон, над които беше наметнал халат от тъмносиня коприна.

— Радвам се, че дойде, Андрю — поклони се той. В гласа му имаше странна нотка — сякаш той беше инициатор на тази среща. — Заповядай, настанявай се. Атена вече е запарила чай.

Заеха места върху столове с драконови крака. Бамбуковите щори бяха спуснати и напълно ги изолираха от противното време навън. Върху тях бяха изрисувани бълващи огън дракони, над главите им летяха бели чапли, вдигнали клюнове към синия лазур.

След миг Атена се появи отново, в ръцете й имаше изящна табличка от лакирано дърво с две малки чашки чай. Остави ги на масата и тръгна да излиза, никой от двамата не я задържа.

В чест на госта си Зи-лин беше поискал чай от сорта „Черен дракон“ вместо обичайната жасминова смес, която се пиеше през зимата. Андрю не пропусна да отбележи това, както и факта, че са седнали с лице на югоизток — според изискванията на „ше“ — Часа на змията. Душата му се изпълни с благодарност от любезността на Зи-лин.

Дъждът упорито барабанеше по бамбуковите капаци, сякаш искаше да проникне в топлата стая. Кабинетът на Зи-лин се намираше в задната част на къщата. През деня оттук се разкриваше красива гледка към водата, а през нощта беше тихо и спокойно. Кабинетът беше отделен от останалите помещения чрез дълъг коридор, който имаше два завоя надясно.

Стиснал порцелановата чашка с длани, Зи-лин се наслаждаваше на топлината, която проникваше в тялото му. Отпи една глътка и я задържа в устата си, за да се наслади напълно на богатия аромат. Очите му крадешком опипваха Андрю. Красивото европейско лице, събрало в себе си чертите на майката и бащата, беше уморено и разтревожено, под очите му се очертаваха синкави кръгове.

— Миналата седмица видях Викин — промълви Зи-лин. — Имах работа на север и случайно попаднах на него. Изпраща ти най-добри пожелания и се надява, че през пролетта ще дойде насам да се видите.

Андрю само кимна с глава. Споменаването на стария училищен приятел не успя да го извади от мрачното настроение.

— Майка ти добре ли е?

— Да — кимна Андрю. — Благодаря.

— Човек винаги има нужда от здраво и единно семейство — промълви Зи-лин и отпи глътка от силния черен чай. — Само така индивидът може да постигне душевно равновесие, Андрю. Без семейство човек слиза под нивото на дивите зверове. Може да оцелее, но нищо повече. Лишава се от възможността да живее според заветите на Буда…

Ръцете му се скръстиха в скута, очите му се насочиха към прозореца:

— Каква буря! Вече сме в „Ли чун“ — началото на пролетта, само след месец настъпва периодът „Жин Ше“ — събуждането на насекомите — главата му мрачно се поклати: — Но това време изглежда се е побъркало!

— Вуйчо — вдигна глава Андрю и внимателно остави почти пълната чашка върху масата, — изправен съм пред ужасна дилема…

Гърдите му бурно се надигаха и отпускаха, очите му гледаха тревожно. Дошъл е при мен, а не при баща си, помисли Зи-лин. Защо? В съзнанието му изплуваха думите на младежа, казани следобед: Баща ми не знае нищо, вуйчо. Нека оставим нещата така.

Зи-лин също отмести чашата. Настъпи часът на откровения разговор. Не каза нито дума, добре знаеше, че не бива да засилва смущението на младия човек.

— От известно време насам се срещам с едно момиче, вуйчо — започна Андрю. Пръстите му се преплитаха и отпускаха, очите му гледаха надолу. — Аз… Аз не съм безотговорен човек. Имам сериозно отношение към нея… Имам чувства. Дълбоки и искрени чувства. Но едновременно с това съм някак… някак несигурен. Никой не знае, че се срещам с нея. Имам предвид близките си… Част от прислугата, разбира се, подозира… Особено А-Хип… — Андрю млъкна и отпи глътка от горещата течност.

Дотук всичко е напълно в реда на нещата, помисли Зи-лин. Младежът просто е влюбен.

Чашката се върна в чинийката пред Андрю, порцеланът тихо иззвънтя.

— Наскоро ми призна, че е бременна — промълви той, вдигна глава и заби поглед в лицето на Зи-лин. — Потърсих любовта в душата си, вуйчо. Но не я открих. Не я обичам и не искам да се оженя за нея.

Зи-лин замислено почука свитите си пръсти един в друг.

— Ще ме извиниш, ако изтъкна очевидните факти, Андрю — промълви той. — Но ми се струва, че нещата могат лесно да се уредят. Иди при баща си и…

— Не! — прекъсна го с вик Андрю. — За този проблем не трябва да знае нито баща ми, нито някой друг от семейството! Вуйчо, тук става въпрос за бъдещето ми като тайпан!

— Трябва да ми кажеш защо, Андрю.

— Защото момичето е китайка — сведе глава младежът.

„Буда!“, въздъхна в себе си Зи-лин.

— От което следва, че е замесено и семейството й, така ли?

— Точно така.

Зи-лин направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания. Едно е „гуай лох“ да се отбива в някой публичен дом и да изпитва сексуална наслада с китайска проститутка, но съвсем друго е той да има тайна връзка с момиче от класата на мандарините. Особено когато този „гуай лох“ е наследник на една от най-големите търговски империи в Шанхай. Семейството му притежава всичко — авторитет, пари, влияние. Твърде възможно е бащата на момичето да има делови отношения с Бартън Сойър и в такъв случай той ще иска удовлетворение. Андрю ще трябва да се ожени за дъщеря му и нещата ще претърпят сериозна промяна. В това отношение опасенията на младежа са напълно основателни. Ако Бартън Сойър прехвърли титлата „тайпан“ на Андрю, цялата му компания ще се окаже длъжник на семейството на булката. А това старият Сойър никога няма да допусне. Бавно и с нежелание той ще стигне до заключението, до което младежът вече беше стигнал и до което Зи-лин се приближаваше в момента: новият тайпан на „Сойър & синове“ трябва да бъде някой от по-малките братя на Андрю. Зи-лин отлично познаваше и двамата — веднага си даде сметка, че никой от тях не притежава деловите способности на Андрю и не става за тайпан.

— От коя фамилия е момичето?

— Жиу.

— Жиу Хи-мин?

— Да, вуйчо — прошепна Андрю, притиснал с длан ушите си.

Охо, въздъхна в себе си Зи-лин. Жиу Хи-мин беше един от най-известните профсъюзни лидери в Шанхай, под негово влияние бяха поне 70 процента от работниците в „Сойър & синове“. Ако реши, може да предизвика сериозни затруднения в дейността на компанията.

— Страхотна бъркотия, вуйчо — въздъхна Андрю и разтърка очи. — Признавам, че положението е ужасно!

Зи-лин наблюдаваше бамбуковите капаци на прозорците, които потрепваха от напорите на вятъра. Новината беше лоша, последен пирон в ковчега на дълбокото му безпокойство от приближаващата се война. Имаше предчувствието, че предстоящите събития ще променят из корен съдбата на родината му. А дилемата на Андрю още повече ги засили. Спомни си какво беше казала Атена: Ние двамата сме безпомощни. В този момент обаче разбра, че тя греши.

Извърна очи към младежа, който вече откровено ридаеше.

— Спокойно, Андрю! — повиши глас той. — Това едва ли е най-подходящото поведение за един бъдещ тайпан! Човек трябва да бъде силен дори пред смъртната опасност! Никога не показвай слабостта си! Тайпанът винаги трябва да е силен, иначе враговете му ще го разкъсат! Защото тайпанът мисли не само за себе си, а за цялата своя империя, изградена с цената на много пот и сълзи!

— Да, вуйчо — промълви младежът и избърса сълзите от очите си.

— Горе главата!

— Да, вуйчо.

— Господарят на търговската къща не трябва да бъде виждан със сведена глава. Това е знак за поражение. Но ти няма да търпиш поражения, Андрю. В противен случай ще се простиш с надеждата да заемеш мястото на баща си.

— Разбирам, вуйчо.

— Добре — кимна Зи-лин. — А сега да поговорим за дъщерята на Жиу Хи-мин. Не я обичаш, така ли?

— Не, вуйчо.

— Значи бракът отпада. А можеш да се обзаложиш, че Жиу ще поиска точно това — погледът му стана пронизителен. — И ще бъде абсолютно в правото си.

Андрю мъчително преглътна, но не отмести очи.

Каква благоприятна възможност ми предоставя този младеж, въздъхна в себе си Зи-лин. Буквално ми тика в ръцете бронята, с която толкова успешно се обгръщат „гуай лох“. Сега ми остава само да внимавам, докато пъхам острието си под нея. Такъв шанс каца на рамото веднъж в живота. Внимавай, предупреди себе си той. Внимавай да не нараниш крехкото съкровище!

Успял да прикрие радостната възбуда, която го обземаше, Зи-лин насочи мислите си към Жиу Хи мин — мургав китаец с жестоки очи, груб и алчен далеч над нормалното. Алчността… Може би именно алчността ще ни помогне да му заложим капан. Години наред този човек се точи на складовете ми в Хуан Чен, направо лигите му текат, като минава покрай някой от тях. А умен и предвидлив бизнесмен като мен несъмнено би искал да се отърве от всякаква недвижима собственост в Шанхай, особено в светлината на това, което предстои… Все още малцина осъзнават този факт. Да, складовете в Хуан Чен ще бъдат ключът към разрешаване на проблема… Но трябва да бъда крайно предпазлив. Жиу Хи-мин не е глупак, преговорите с него ще бъдат трудни и продължителни. Без съмнение ще поиска висока цена за това, което Андрю е сторил на дъщеря му.

— Дори от такива трудни ситуации се намира изход — каза на глас той. — Всичко е въпрос на преговори. И, разбира се, на пари.

— Не разполагам с достатъчно пари, вуйчо.

— Нито пък с опит да водиш преговори от този вид. Предлагам да бъдеш с мен на всички срещи. Присъствието ти ще бъде онзи признак на унижение, който ще радва нашите противници. Жиу Хи-мин положително ще захапе тази въдица. Ще има чувството, че държи баща ти в ръцете си…

— Това не бива да се допуска, вуйчо!

— И няма да се допусне, Андрю. В това отношение можеш да бъдеш спокоен. Аз ще водя преговорите с Жиу Хи-мин, а междувременно ти ще събираш безценна информация за тях. Но… — показалецът на Зи-лин предупредително се вдигна: — Такива уроци струват скъпо!

— Ще ти платя каквото…

Вдигнатата ръка на Зи-лин го накара да млъкне.

— Никога не използвай такива груби похвати в бизнеса, Андрю! Още повече че аз не искам пари. По-скоро ще ти поискам малък залог…

— Готов съм на всичко, вуйчо.

— Не на всичко, момчето ми — усмихна се Зи-лин. — Не забравяй, че трябва да мислиш преди всичко за „Сойър & синове“.

Андрю кимна с глава.

— Залогът е насочен към бъдещи услуги. Може би ще настъпи време, когато аз ще имам нужда от помощта ти. Пряко или чрез посредник. Ще го познаеш по втората част от един сувенир, който ще ти подаря. Видиш ли го, трябва да си спомниш за настоящия разговор и да изпълниш желанието ми.

— Каквото и да е то, вуйчо?

— Каквото и да е то, Андрю.

— Да бъде както желаеш, вуйчо — поклони се дълбоко младежът. — Заклевам се в честта си на бъдещ тайпан, заклевам се в честта на дедите си!

„Нека боговете ми бъдат свидетели, че ще превърна този младеж в един от най-великите тайпани, които е познавал Китай, въздъхна в себе си Зи-лин. Свързан съм с него толкова тясно, колкото и той с мен. Благодарение на заслепението му получавам възможност да изляза от бездействието, което заплашва да ме унищожи. С помощта на всички богове — малки и големи, той изгради моста, който ще ме свърже със Запада!

Велики Буда! Може би най-накрая ще се осъществи мечтата ми да стана Небесен пазител на Китай! Днес поставям началото на дългата битка за измъкване на тази страна от калта, натикана там както от собствената си глупост, така и от коварството на «чуждестранните дяволи»!“

Жиу Хи-мин беше огромен мъж с груби черти на лицето и черни като копчета очи. Поведението му беше предизвикателно, опитите му да извади Зи-лин от равновесие — постоянни.

В крайна сметка обаче не можа да скрие дълбокия традиционализъм на възгледите си от внимателното око на Зи-лин. Луанхуа — момичето, забременяло от Андрю, все пак беше негова дъщеря, част от плътта му. И това предизвикваше огромния му гняв. В крайна сметка тя все пак беше само дъщеря и това автоматически я превръщаше в нещо тривиално. Далеч по-важни за него бяха синовете му — хората, които щяха да продължат рода.

Зи-лин предвидливо беше потърсил и открил китайско семейство, което с радост се съгласи да ожени сина си за момиче от известната фамилия Жиу. Богатството на тези хора беше напълно достатъчно, за да прогони подозренията на Жиу Хи-мин и да го накара да въздъхне от облекчение. Защото на практика, въпреки богатството и известността на фамилията Сойър, той никога не би позволил на дъщеря си да се омъжи за един „гуай лох“. Естествено, мислейки за дългосрочните си цели, Зи-лин пропусна да запознае Андрю с този факт. Но нещата с Жиу Хи-мин стояха точно така — той ненавиждаше чужденците толкова дълбоко, че дори богатството и влиянието на един бъдещ тайпан не биха го принудили да направи компромис. Беше му достатъчно противно да върши бизнес с проклетите чужденци всеки ден, едва ли би допуснал мисълта, че трябва и да се сродява с тях. Вземаше парите им и това беше единственият начин да сдържа гнева и презрението си. Но да допусне един „гуай лох“ в семейството си? Никога!

Жиу Хи-мин разглеждаше „гуай лох“ не само като варвари, но и като пеленачета по отношение на културата. Китайската нация притежава културни традиции от четири хиляди години, какво са в сравнение с тях някакви си двеста-триста? Не, той не искаше дори да чува за такива варвари!

В замяна на това твърде много искаше складовете в Хуан Чен.

На четвъртия ден от преговорите той най-сетне показа признаци на смекчаване в твърдата си позиция. В стаята се появи младо момиче, в ръцете си държеше табличка с жасминов чай. Беше на не повече от двадесет, година-две по-възрастна от Лианхуа.

Зи-лин внимателно я разгледа, тъй като тя беше единственият член от семейството на Жиу Хи-мин, който изобщо се появи по време на продължителните им разговори. Даваше си сметка, че този факт не е случаен и момичето има определена роля.

Подозренията му се потвърдиха, когато момичето поднесе чая, но остана в стаята. Отпусна се до една от страничните масички, сключи ръце в скута си и наведе глава.

— Това е Шен Ли — небрежно подхвърли Жиу Хи-мин. — Приятелка от детинство на Лианхуа — поднесе чашката към устните си, очите му изобщо не се насочиха към момичето. — Днес, след като дъщеря ми вече е жена… — змийският му поглед се закова върху лицето на Андрю, — … тя ще има задължението да задоволява някои хлапашки желания…

Зи-лин имаше чувството, че Жиу Хи-мин е докарал момичето тук с единствената цел да го унижи. Говореше за него като за плюшеното мече на дъщеря си, отдавна захвърлено в някой ъгъл.

— Лианхуа ще бъде прекалено заета с подреждането на новия си живот и собственото си семейство, за да носи допълнителен товар. Следователно, като част от нашето споразумение, Ши Зи-лин, аз ти предлагам да вземеш това момиче. Прави с нея каквото пожелаеш, това не ме интересува. Ще кажа на дъщеря си, че си предложил на Шен Ли далеч по-висока заплата от тази, която й давам аз. И толкоз, въпросът ще бъде приключен.

Зи-лин се съгласи, главно защото имаше чувството, че това момиче трябва да бъде максимално далеч от семейството на Жиу Хи-мин.

Доста по-късно, след като отдавна беше настанил Шен Ли на работа в приятелско семейство, той откри истинските причини, поради които Жиу Хи-мин е настоявал да се отърве от нея.

— Дойдох в къщата на Жиу заедно с мама — сподели момичето при едно от редките посещения на Зи-лин в дома на своите приятели. — Бях прекалено малка, за да върша истинска домакинска работа, затова ме направиха компаньонка на Лианхуа. — Беше облечена в брокатена роба, която почти не прикриваше слабичката й фигура с тесен ханш. Имаше гъста, гарвановочерна коса, вързана на конска опашка, поведението й беше безкрайно почтително. — За изненада и гняв на Шиу Хи-мин ние станахме приятелки — продължи разказа си Шен Ли. — Той току-що беше открил, че баща ми е японец… Майка ми беше на смъртно легло и той преровил документите й, за да потърси евентуални роднини за предаване на тялото. Надяваше се, че така ще си спести разноските по доктори и погребение…

Двамата се разхождаха един до друг, пролетният ветрец развяваше полите на дрехите им. Зи-лин крачеше мълчаливо, потънал в дълбок размисъл.

— Но ние нямахме никакви роднини и Жиу Хи-мин беше принуден да поеме разноските. После си ги приспадна от заплатата ми и в продължение на половин година аз не получих нито стотинка. Това не ме интересуваше. Мой дълг беше да се погрижа за мама, така както тя се беше грижила за мен. Щях да се почувствам дълбоко омърсена, ако бях принудена да приема подаянията му по отношение на мама.

Лодки се поклащаха по вълните на Пу Донг, навсякъде около тях се издигаха грамадите на нови заводи и фабрики.

— Вие проявихте изключително внимание към мен, Ши-журен — промълви момичето, използвайки най-почтителното обръщение в китайския език. — По тази причина се чувствам длъжна да ви призная своя позор. Не очаквам от вас да ме задържите, нито пък да ми плащате. Сега съм сама и ще поема по пътя си. Никога повече няма да ме видите.

Зи-лин наблюдаваше лицето й — една перфектна ориенталска скулптура. Големи бадемови очи с тежки клепачи, гъсти вежди, плоски монголоидни скули, уста със съвършени очертания. Лицето й не беше с типично китайски овал, това вероятно се дължеше на бащата японец. Зи-лин ясно усети духовната сила на това младо момиче, в съзнанието му с болезнена яснота се появи споменът за Май, която беше също така силна и едновременно с това женствено привлекателна.

В този момент слънцето надникна иззад сивкавите облаци и ги обля със златиста светлина. Зи-лин усети как в душата му помръдва забравена струна, изведнъж му се прииска да се завърне към китайските си корени — така, както беше по време на съжителството му с Май. Крачейки рамо до рамо с Шен Ли, той изведнъж се почувства на светлинни години от всички „гуай лох“.

И разбра защо не беше взел Шен Ли у дома си, а я повери в ръцете на приятели. Има един момент, в който Западът и Изтокът не могат да намерят допирна точка, независимо от усилията на двете страни. Нещо като огънче, около което се въртят китайци и европейци, но никога не успяват да се достигнат.

Шен Ли, въздъхна в себе си той и отново я погледна. В превод името й означаваше „Победа“.

Най-сетне дългата събота свърши. Зи-лин изпрати момичето до къщата на своите приятели и се прибра у дома. Атена го чакаше на прага с важна новина — беше бременна.

Дълго време Атена не подозираше нищо. Знаеше, че съпругът й върши важна и едновременно с това секретна услуга на Андрю Сойър. Но нищо повече.

По време на бременността си продължи да изучава китайската история, политика и култура. Зи-лин направи няколко опита да я запознае с основните концепции на будизма, но тя прояви неразбиране към скритите внушения на тази изтънчена религия. Далеч повече се интересуваше от археологията — голямата страст на семейството й.

Събра малък екип и започна разкопки в северозападните покрайнини на Шанхай, близо до Стария град. На шестия месец от бременността съкрати престоя си там от шест на три часа дневно, но го стори неохотно, отстъпвайки пред настояванията на Зи-лин. На седмия той каза, че е време да се откаже от всякакви подобни разходки. По това време вече имаше достатъчно изкопани старини, които да запълват времето й между стените на къщата.

Атена не почувства никакво охладняване от страна на Зи-лин, въпреки видимото нарастване на корема й. Не усещаше липсата на вътрешна връзка помежду им просто защото не подозираше за съществуването на подобен вид близост. Това не се дължеше на личните й недостатъци, а по-скоро на начина, по който е била възпитана.

За своя чест Зи-лин направи всичко, което беше по силите му. Но всичките му опити да обясни вътрешните връзки между хора, изповядващи будизма, бяха осъдени на провал. Атена беше в състояние да обхване целия свят в своя мироглед и това беше достатъчно постижение за един „гуай лох“, но въпреки това не можеше да разбере и оцени уединението и сливането на индивида с Вселената — най-важната съставна част от философския мироглед на източните народи.

Той не престана да я обича поради този факт. Просто не можеше да я обича толкова пълно, колкото му се искаше. Или колкото се нуждаеше…

Атена усети раздвижването на силите, които я заобикалят. Не знаеше какво става, но почувства, че атмосферата се променя. Отначало отдаде всичко на бременността си. Бебето в утробата й се развиваше добре, беше живо и изключително активно. С приближаването на раждането тялото й започна да се променя. Вече нищо не й изглеждаше както преди.

Кога и защо започна да подозира, че нещо не е наред със самия Зи-лин, тя не беше в състояние да определи. Беше прекалено ангажирана с новия живот в утробата си, с промените в собственото й битие. Вече не можеше да изпълва дългите часове на деня с изследване на старини, все по-често се улавяше да мисли за бъдещето. Стана раздразнителна, започна да живее с чувството, че всички заговорничат срещу нея. — Започна да подозира Зи-лин.

Отначало не знаеше точно в какво. Имаше чувството, че вече не го разбира така, както в първите дни на тяхната връзка. Все по-често си спомняше за онзи слънчев неделен ден в гробището. Усещаше как топлите лъчи на слънцето галят лицето й, чуваше сладката песен на птичките, потъваше в очите на Зи-лин. Но тези спомени някак подсилваха сегашните й подозрения.

Искаше непрекъснато да е до него, започна да страда от отсъствията му. В такива мигове ръцете й покриваха издутия корем, сякаш искаше да предпази неродената рожба от бягството на съпруга си. Изтръпваше от ужас при мисълта, че той ще ги напусне. Не можеше да си представи, че ще остане сама с детето си в огромния мравуняк, наречен Китай. Още повече в навечерието на страшна война…

Затваряше очи и започваше да диша дълбоко и равномерно. Какво ми става, по дяволите, питаше се в такива моменти тя. Зи-лин ме обича, положително ще обича и детето. Къде ли може да отиде? С тези мисли обикновено заспиваше.

Зи-лин, от своя страна, не изпитваше никакви угризения от връзката си с Шен Ли. По онова време в Китай беше нещо съвсем нормално човек да си има любовница. Но по-важното беше, че тази връзка не го отчуждаваше от Атена и малкия му син, наречен Джейк на името на дядо й. Дори напротив — благодарение на факта, че получаваше отклик на онази част от същността си, която беше недостъпна за Атена, той стана по-спокоен, по-жив и по-щастлив човек.

След като Шен Ли стана негова любовница и се превърна в част от живота му, той постепенно престана да се страхува от Атена. Престана да изпитва чувството, че губи нещо скъпо при всяко съвкупление с нея. Защото онова, което му отнемаше любовта към „гуай лох“, получаваше обратно от предаността на Шен Ли.

Две години след като я взе от Жиу Хи-мин, тя му роди син. Роди го преждевременно, почти два месеца по-рано от нормалния срок. Беше слабичко дете, което още на третия ден се разболя от детски паралич.

Шен Ли бдеше неотклонно над рожбата си, спеше не повече от час-два на денонощие. Зи-лин се опитваше да й помага колкото може, но знаеше, че присъствието му винаги ще бъде недостатъчно. Преди повече от година я беше преместил в малка самостоятелна къщичка, която купи със собствени пари.

Проблемите обаче не се изчерпваха единствено със здравето на невръстния му син. Войната с Япония най-сетне избухна, ослепителната й светкавица разтърси цял Китай. Фронтът стигна до Шанхай и по-голямата част от северните провинции. За момента китайската армия удържаше натиска на огромната и добре организирана японска войска, но Зи-лин ясно виждаше какъв ще бъде краят.

Началото на бойните действия утежни още повече тайното майчинство на Шен Ли. Зи-лин отказа да й вземе дойка, тъй като се страхуваше, че ще се разчуе за японската й кръв. А това би било фатално за нея, особено в параноичен момент като този.

Вече имаше да мисли за двама синове, предстояха му важни и бързи решения от огромно значение за бъдещето на всички. Беше октомври 1936 година. Японската армия беше превзела повечето големи градове на север, в нейни ръце бяха всички комуникации. На юг японците владееха голяма част от долината на Янгцзъ — от Кантон до планинската верига Йишан. Стабилността на китайските позиции около Шанхай бързо се топеше.

Родината се изправяше пред решителния миг на своето съществуване, точно както го беше предвидил Зи-лин. Дойде време и за решителни действия от негова страна. Знаеше, че ако не ги предприеме сега, мигът ще бъде изпуснат завинаги. Надяваше се, че разбира каква огромна саможертва му предстои. Последиците от нея щяха да станат известни след много години, тогава той можеше и да не бъде жив, за да ги оцени. Знаеше, че всичко това прилича на играта „уей ки“ — направиш ли първата стъпка, връщане назад няма.

Решителността му значително намаляваше, когато беше с Атена и Шен Ли, когато притискаше крехките телца на синчетата към гърдите си. Мислите му неволно се концентрираха върху болката, която ще причини на най-близките си хора, но срещу тази болка на везната беше поставено бъдещето на цял Китай. Той съзнаваше, че всички жертви ще бъдат оправдани, ако помогне на родината си да излезе невредима от пепелищата и самоунищожението.

Нощем, независимо дали се намираше при Атена или Шен Ли, той често напускаше топлата постеля и излизаше навън, сред мрака на самотната нощ. Само тогава очите му овлажняваха, а по скулите му се търкулваше самотната сълза на самосъжалението.

Той беше мъж с две семейства, но твърде скоро щеше да изгуби всичко. Тогава вече нямаше да има време за самосъжаление. Китай го зовеше.

Японците бяха тези, които разрешиха дилемата. Винаги бяха го правили, поне в неговия случай. Заради тях и заради тайната на Шен Ли той беше принуден да я оставя сама в къщата.

Момченцето, кръстено Ликиу — „Началото на есента“, по настояване на Шен Ли, тъй като се беше родило в последната лятна сряда на август, постепенно започна да се оправя от леката форма на детски паралич, с която се беше родило, теглото му пое нагоре бавно и мъчително. Но си остана болнаво, Шен Ли и Зи-лин постоянно го тъпчеха с лекарства.

В една от нощите, когато Зи-лин не беше с нито една от жените си, Ликиу отново се разболя. Температурата му бързо се покачи и някъде около Часа на кучето (единадесет вечерта) Шен ли имаше чувството, че вътрешностите на детето буквално се топят. Кожата му беше гореща и суха, опъната толкова силно върху плътта, че под нея прозираха бавно пулсиращите вени и артерии.

Разтри го със спирт, сложи му студен компрес, но нищо не помагаше. Започна да я обзема паника. Нямаше приятели, нямаше на кого да се обади и да потърси помощ. Накрая се реши, уви детето в одеяло и изскочи в нощта. Тъмнината й се стори враждебна и опасна, познатите улици и градинки около къщата изведнъж се превърнаха в силуети, от които се излъчваше заплаха.

През отворените прозорци, хвърлящи жълтеникава светлина, се чуваше потропването на сметало, по-нататък ритмично почукваха плочките на ма-жонг. Тази вечер обичайните звуци й се струваха по-различни, изпълнени с мрачни предчувствия.

Тя тичаше все по-бързо по тесните улички, изпълнени с вонята на гниещи боклуци и опиум, постепенно се озова в центъра на града. Мина покрай офисите на „Матиас Кинг“, Азиатската петролна компания, банката на Хонконг, „Сойър & синове“, пивоварната „Еуо“, „Британско-американски тютюни“, „Гиб & Ливингстън и компания“, филиала на „Стандарт ойл“, който се грижеше за уличното осветление на всички градове в Китай.

Шен Ли не виждаше нищо, мислеше единствено за скъпия си мъничък Ликиу, който изгаряше в ръцете й.

Атена чу в просъница блъскането по вратата. Събуди се напълно едва когато в стаята влезе дойката. Разтърка очи, облече копринен халат и тръгна след възрастната жена.

Шен Ли стоеше до входната врата, тялото й трепереше от студ и страх. Дойката закърши ръце и закудкудяка на диалект, който Атена не разбираше.

Изплашена от постъпката си и изправена пред господарката на този дом, която освен всичко друго беше и „гуай лох“, Шен Ли направи опит да се оттегли. Но горещото телце на бебето в ръцете й я принуди да остане.

— Госпожо… — прошепна безпомощно тя. — О, госпожо…

— Какво обичате? — попита Атена.

— Детето ми…

— А-Хан — направи повелителен жест Атена. Дойката пое бебето от ръцете на Шен Ли и започна внимателно да го преглежда. Шен Ли я гледаше с огромни, немигащи очи. Дишането й беше накъсано и все още неспокойно. Най-накрая се овладя, обърна се към Атена и каза:

— Искам да видя Ши-журен.

Но в този момент Зи-лин беше далеч от Шанхай. Седеше в баржа с изключени светлини, пуснала котва на източния бряг на един от хилядите притоци на Хуан Пу. Нощните птици пееха звънката си песен, насекомите свистяха като самолети. Приведен напред, той тържествено подаде на най-малкия си брат дебел пакет, увит с червен плат.

Мазолестите ръце на брат му го поеха и механично прецениха тежестта му.

— По дяволите! — възкликна той. — Това тук са страшно много пари!

— Всичко, което притежавам — отвърна с потрепващ от вълнение глас Зи-лин. — С изключение на двете къщи и онова, което съм отделил за жените и синовете си.

— Значи за себе си не си оставил нищо? — погледна го внимателно братът.

— Там, където отивам, парите са без значение.

Братът пъхна пакета под колана си.

— Намислил си нещо изключително опасно.

— Животът е такъв — отвърна Зи-лин. — Правя го за всички нас…

— Може би никога вече няма да се видим — тихо промълви братът. — Но ние сме семейство, нали?

Зи-лин замълча, очите му бяха насочени към фосфоресциращата повърхност на реката. Някъде в далечината изпляска риба.

— Трябва да внимаваш в отношенията си с Мао, батко. Той може жив да те изяде! Чувал съм какви ли не слухове, но не съм им обръщал внимание. Но за Мао се говорят наистина страшни неща. Той никога няма да ти позволи да бъдеш лидер.

— Не искам да бъда лидер — приведе се напред Зи-лин, лактите опряха на коленете му. — Ще бъда доволен, ако победим японците и обединим Китай под знамето на комунизма. Това ще бъде един значителен успех. Лаврите, разбира се, ще обере Мао. Неговата грандомания бързо ще го превърне в национален герой, в жива легенда… Но ти добре знаеш, братко, че в тази страна легендите имат свойството да се превръщат в прах. Всичко тече, всичко се променя. Но Китай действително има нужда да се изправи на крака!

— Според мен качествата, които превръщат Мао в естествен лидер, твърде скоро ще го унищожат. Идеите му са прекалено радикални. След революцията ще настъпи време на репресии и извращения на революционната идея — той сви рамене. — Кой може да каже докъде ще ни отведе това? Но когато му дойде, времето, аз положително няма да умра с него.

— Ами аз какво да правя, в името на Свещения Бял тигър?

— Ще отплаваш за Хонконг — отвърна Зи-лин. — Но няма да ходиш при брат ни. Инструктирал съм го подробно, той ще знае за твоето пристигане. Използвай разумно парите, които ти дадох. Инвестирай ги внимателно, стани богат. Но името си задължително трябва да смениш.

— Ново име? Но защо? Нима по този начин няма да обидя духовете на дедите ни?

— Те са уведомени — засмя се Зи-лин.

— Дано! — въздъхна братът.

— Е, добре — кимна с глава Зи-лин. — Сам ще те прекръстя. Така духовете ще чуят и ще разберат — погледна брат си и отново избухна в смях: — На теб ти трябва един хубав прякор, братко. В Хонконг всички имат прякори. Ти ще се казваш Трите Клетви, Тцун…

Атена, разбира се, не можеше да разбере нищо. После изведнъж проумя, че Зи-лин съвсем не я обичаше така, както се беше надявала.

Някъде дълбоко в душата си изтръпна от ужас, че не разбира постъпката на Зи-лин и следователно не може да му прости. Отлично знаеше, че мъжете в тази страна имат навика да държат любовници, но никога не бе допускала, че такъв ще се окаже и собственият й съпруг.

Тя просто не можеше да повярва, че той е имал нужда от друга жена. Почувства се дълбоко унижена, сякаш бяха натикали лицето й в калта. Нима Зи-лин наистина е мечтал да му се кланят? Защо тогава се ожени за нея? Кланянето е нещо, за което мечтае всеки китаец, но Зи-лин?

Част от съзнанието й отново изтръпна от тези мисли. Как е могла да се счита за гражданин на света, след като не може да възприеме обичаите на отделните народи? Най-сетне си даде сметка, че винаги е била в състояние да абсорбира факти и данни, да разбира и най-екзотичните обичаи, но когато нещата опрат до възприемане на тези обичаи в личния й живот, тя е толкова в плен на собствените си възгледи и възпитание, колкото са били нейните деди и прадеди. Макар да беше влюбен в Хавай, баща й никога не възприе културните традиции на жена си. Нито едно от децата им не получи хавайско име, не беше възпитано в местните традиции. Атена поруменя от срам.

Възропта срещу това чувство, точно както възропта срещу унижението. Но тази битка беше обречена на провал. Не можеше да понася писъците на чуждото дете, не можеше да гледа Шен Ли — тънка, гъвкава и изящна, изправена пред нея с наведена глава, кротка като агънце.

Обзе я гняв. Тази жена превъплъщаваше в себе си всичко онова, което липсваше на самата нея. И беше успяла да й открадне сърцето на Зи-лин. Сбъднаха се най-мрачните й опасения.

Завъртя се и с крясък изгони всички слуги от къщата. Ревящото дете беше поставено на стол с копринена възглавничка. Едва тогава Атена се обърна с лице срещу съперницата си.

Очите й горяха, чувстваше се като вълчица, открила липсата на малките си от леговището. Ако Зи-лин беше тук в този момент, той едва ли би я познал.

За пръв път в живота си Атена изгуби разум и чувство за рационално поведение. Покорното поведение на китайката я възпламеняваше още повече. Ръката й се стрелна напред, главата на Шен Ли отскочи от тежкия удар. Нанесе й втори удар, гърдите й бурно се повдигаха и отпускаха.

Сведе поглед към проснатата на пода Шен Ли. Полите на палтото й се разтвориха, под тях се показаха дългите изящни бедра, деликатната и откровено съблазнителна извивка на ханша, блестящата кожа…

Атена нададе животински рев, извъртя се и изчезна по посока на кухнята. Когато се върна, в ръката й имаше желязна маша. Краят й светеше, нажежен до червено, ленив дим изпълни пространството на входното антре. Огънчето помръдна като живо, после полетя надолу, към нежната, тръпнеща плът на младата жена…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3805

Сканиране: Диан Жон, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010 г.

Издание:

Ерик Ван Лустбадер. Владетелят

Американска, първо издание

Превод: Веселин Лаптев

Редактор: Елисавета Павлова

ИК „Гарант 21“ — София, 1995

ISBN: 954-8009-51-X (ч.1)

1

Индексът на търговията с ценни книжа в Хонконг. — Б.пр.

2

Лихвар. — Б.пр.

3

От хинди kuli, quli — наемен работник в Индия, Япония и други далекоизточни страни. — Б.пр.

Content

Ерик Лустбадер
Владетелят
Част I

Пролог

Лято, в наши дни Тошима-ку, Токио

Книга първа Тцун Жан Да откликваш инстинктивно и спонтанно

Лято, в наши дни Вашингтон / Хонконг / Пекин / Токио / Москва / Тцуруги

Лято — есен 1910 / Лято 1921 — пролет 1927 Сучоу Шанхай

Книга втора Ву-уей Да се предпазиш от самодоволство

Лято, в наши дни Хонконг / Крим / Пекин / Тцуруги / Токио / Вашингтон

Пролет 1927 — лято 1937 Шанхай

Информация за текста

1