Абрахам Мерит

Гори, вещице, гори!

На Нанси Елинор Грос,

Защото обича да чете това, което аз обичам да пиша.

Предисловие

Аз съм медик, специалист в областта на неврологията и мозъчните заболявания. Конкретната сфера на работата ми е психологията на ненормалното и в нея съм признат експерт. Имам сериозни ангажименти към две от централните болници в Ню Йорк и много отличия в Съединените щати и в чужбина. Излагам тези факти (с риск да бъде разкрита самоличността ми) не поради честолюбие, а защото искам да се разбере, че съм компетентен да дам сериозна научна оценка на събитията, които ще изложа тук.

Казвам, че се излагам на риска да разкрия самоличността си, защото истинското ми име не е Лоуел. Лоуел е псевдоним, също както и останалите имена на героите в това повествувание. Причините за прикриваното на истинските имена ще се изяснят в хода на разказа.

Смятам, че фактите и наблюденията, групирани в моите дневници с медицински случаи под заглавието „Куклите на мадам Мандилип“ трябва да се подредят в логична последователност ида се оповестят. Естествено аз мога да направя това под формата на доклад до някое от медицинските дружества, но ми е повече от ясно как биха посрещнали колегите ми такъв документ, наред с подозрението, съжалението и даже погнусата, които ще изпитат към мен — та в тези факти и наблюдения има толкова много, което противоречи на общоприетите концепции за причинно-следствена връзка между явленията във физическия свят.

Но ето че сега аз, ортодоксалният медик, се питам дали не е възможно да има и други видове причини, извън тези, които приемаме — сили и енергии, чието съществуване ние упорито отричаме, защото не можем да им дадем никакво обяснение в рамките на тесногръдите си сегашни познания. Енергии, чиято реалност се признава от фолклора, от древните традиции, от всички народи; енергии, на които лепваме етикета мит и предразсъдък, за да оправдаем собственото си невежество.

Има една мъдрост, една безкрайно древна наука. Родена още в предисторическите времена, тя нито е загинала, нито е изчезнала напълно. Една тайна мъдрост, открай време обкръжена от свои собствени проповедници и проповеднички, пазещи нейния тъмен пламък, предаващи го от век на век. Тъмният пламък на забраненото познание… той гори в Египет още преди изграждането на пирамидите и в храмовете, затрупани под пясъците на пустинята Гоби, известен е на синовете на Ед, които Аллах, както твърдят арабите, превърнал в камък заради магиите им десет хиляди години преди Аврам да проходи по улиците на Ур халдейски, известен е в Китай и е познат на тибетския лама, на бурятските шамани от степите и на магьосниците от Южните морета.

Тъмен пламък на злокобна мъдрост… спотаен в мрака на смълчаните менхири в Стоунхендж, подхранван от ръцете на римските легионери, незнайно защо набирал сила в средновековна Европа… той все още продължава да гори, все още е жив и силен.

Но стига предисловия. Започвам от момента, в който сянката на тъмната мъдрост, ако наистина това е била тя, за първи път падна върху мен…

Доктор Лоуел

Първа глава

Неизвестната смърт

Изкачвах стъпалата към входа на болницата и чух как часовникът удари един след полунощ. По това време обикновено съм вкъщи и спя, но имах пациент от чийто случай бях много заинтересуван. Асистентът ми Брейл ми се беше обадил по телефона, за да ми съобщи за някои нови прояви на заболяването, които исках да наблюдавам. Беше началото на ноември. За миг спрях на най-горното стъпало и погледнах проблясващите като диаманти звезди. Точно тогава към входа на болницата приближи автомобил.

Стоях и се чудех какво може да означава пристигането му в този час. От него изскочи един. Огледа изпитателно пустата улица, след това рязко отвори вратата докрай. Слезе още един. Двамата се наведоха и започнаха да измъкват нещо от вътре. Изправиха се и видях, че са хванали под мишниците трети човек. Пристъпиха напред, но не го подкрепяха, а направо го носеха. Главата му беше увиснала на гърдите, тялото му се олюляваше безжизнено.

От автомобила излезе четвърти мъж.

Познах го. Беше Джулиън Рикори, прочут гангстерски главатар, една от рожбите на сухия режим. Бяха ми го показвали няколко пъти. А и да не бяха, щях да запомня външния му вид от снимките във вестниците. Мършав дългуч със сребристобяла коса, винаги безупречно облечен, на пръв поглед по-скоро бонвиван, а не организатор на престъпленията, които му приписваха.

Бях в сянка, така че не ме забелязаха. Излязох на светло. Двамата с третия спряха моментално, като добре обучени ловджийски кучета. Свободните им ръце потънаха в джобовете на палтата. В движението им се криеше заплаха.

— Аз съм доктор Лоуел — казах припряно. — Работя в болницата. Влизайте.

Те не отговориха. Продължаваха да ме приковават с погледите си, без да помръднат. Рикори излезе пред тях, също с ръце в джобовете. Огледа ме бавно, след това им кимна — усетих как напрежението спадна.

— Аз ви познавам, докторе — каза той вежливо и някак странно изискано. — За малко щяхте да си навлечете неприятности. Позволете ми да ви дам един съвет: не е много разумно да се появявате така внезапно пред непознати хора, и то нощем, а още повече в този град.

— Но аз ви зная, господин Рикори.

— Е, тогава — усмихна се той едва забележимо, — заслужавате двоен упрек, а съветът ми е два пъти по-уместен.

Настъпи неловко мълчание. Той първи го прекъсна.

— Щом ме познавате, значи разбирате, че ще се почувствам много по-добре зад вратите на болницата ви, отколкото пред тях.

Отворих вратата, двамата мъже влязоха с товара си, а ние с Рикори ги последвахме. Щом се озовахме в сградата, професионалните ми инстинкти надделяха и аз пристъпих към мъжа, когото носеха. Двамата стрелнаха Рикори с очи и той им кимна. Повдигнах главата на непознатия.

Признавам, стъписах се. Очите на мъжа бяха широко отворени. Не беше нито мъртъв, нито в безсъзнание, но на лицето му беше изписано такова изумително изражение на ужас, каквото не съм срещал никога в практиката си сред нормални, ненормални и хора в гранични състояния. Това не беше просто ужас, а пределен ужас. Очите, сини и с разширени зеници, бяха като удивителни знаци на чувствата, отпечатани върху лицето му. Те гледаха втренчено в мен, през мен и отвъд мен. И същевременно като че ли бяха вторачени и някъде навътре, в самия него, сякаш каквато и кошмарна гледка да съзираха, тя беше и пред, и зад тях.

— Точно така! — Рикори ме беше наблюдавал внимателно. — Точно така, доктор Лоуел. Какво би могло да бъде това, което вижда моят приятел, или какво би могло да бъде това, което са му дали, та да изпадне в подобно състояние? Горя от желание да узная. Готов съм да изхарча много пари, за да узная. Бих искал да оздравее и… Но нека да бъда напълно откровен с вас, доктор Лоуел. Бих дал и последното си пени, за да получа сигурност, че тези, които са му сторили това, няма да могат да сторят същото и с мен — няма да могат да ме заставят да виждам това, което вижда той сега, няма да могат да ме накарат да чувствам това, което чувства той сега.

Бях повикал санитарите и те се появиха. Поеха пациента и го положиха на носилка. Дойде и дежурният лекар. Рикори ме хвана за лакътя.

— Чувал съм много за вас, доктор Лоуел. Бих искал да поемете изцяло този случай.

Аз се поколебах какво да му отговоря и той продължи загрижено:

— Можете ли да оставите всички други случаи? Да отдадете цялото си време на този? Да свикате всички, с които бихте желали да се консултирате — изобщо не мислете колко ще струва…

— Почакайте, господин Рикори — прекъснах го аз. — Имам пациенти, които не мога да зарежа на произвола на съдбата. Ще посветя на случая толкова време, колкото мога да отделя, моят помощник, доктор Брейл, също. Вашият приятел ще бъде тук под непрекъснатото наблюдение на хора, които са спечелили личното ми доверие. Съгласни ли се сте да работя при тези условия?

Той прие, макар да виждах, че не е напълно удовлетворен. Наредих да откарат пациента в изолирана самостоятелна стая и се заех с необходимите болнични формалности. Рикори заяви, че името му е Томас Питърс, не знаел да има някакви близки родственици и затова заръча да го впиша като най-близкия му приятел. Сетне извади пачка с пари, отброи хиляда долара — за „предварителни разходи“, както се изрази — и ги остави на регистратурата.

Попитах го дали би искал да присъства на прегледа, който ще направя на пациента, и той отговори утвърдително. Обърна се към двамата си помощници и те застанаха от двете страни на болничните врати — на стража, а ние с него отидохме в стаята, отредена за пациента. Санитарите го бяха съблекли и сега той лежеше на медицинската кушетка, покрит с чаршаф. Брейл се беше навел над него и наблюдаваше лицето му напрегнато и с явно озадачение. Установих със задоволство, че да се грижи за пациента е определена сестра Уолтърс, една необикновено способна и съвестна млада жена. Брейл вдигна очи към мен и каза:

— Очевидно някакъв наркотик.

— Възможно е — отговорих аз. — Но ако е така, то това е наркотик, с който никога не съм се сблъсквал. Виж очите му…

Затворих клепачите на Питърс. Веднага щом ги пуснах, те започнаха да се повдигат бавно, докато отново се отвориха широко. Опитах се няколко пъти да ги затворя, но те винаги се отваряха — страхът и ужасът в тях не намаляваха.

Започнах огледа. Цялото тяло беше отпуснато — мускули, стави, всичко. Беше толкова меко и безжизнено, че неволно го сравних с кукла. Като че ли всеки двигателен нерв беше излязъл от строя. И въпреки това нямаше нито един от познатите симптоми на парализа. Тялото не реагираше на никакъв сензорен стимул, с едно изключение — леко свиване на разширените зеници при много силна светлина.

Влезе Хоскинс, патологът, за да вземе необходимите му проби за анализ. Когато изтегли от кръвната плазма със спринцовка, аз се наведох и отново разгледах тялото сантиметър по сантиметър. Не открих нито едно убождане, рана или ожулване. Питърс беше силно окосмен. С разрешение на Рикори наредих да го обръснат съвсем гладко — гръден кош, рамене, крака, дори главата. Не открих нищо, което да показва, че може да са му ударили наркотична инжекция. Наредих да му промият стомаха и взех проби от екскреторните органи, включително и кожата. Прегледах лигавиците на носа и гърлото — изглеждаха здрави и нормални. Въпреки това наредих да се вземат намазки от тях. Кръвното му налягане беше ниско, а температурата малко под нормалната, но това можеше и да не означава нищо. Сложих му инжекция адреналин. Никаква реакция. Това вече можеше да означава много неща.

„Ех, че си нещастник! — казах си наум. — Все пак ще се опитам да унищожа този твой кошмар.“

Инжектирах му минимална доза морфин. Нищо — Все едно че му бях дал вода. Тогава му инжектирах максималното количество, на което се реших. Очите му останаха отворени, страхът и ужасът не намаляха. Пулсът и дишането му също не се промениха.

Рикори наблюдаваше напрегнато процедурите ми. Казах му, че това е всичко, което мога да направя засега.

— Ще трябва да изчакам резултатите от изследванията на пробите. Откровено казано, озадачен съм. Не ми е известна болест, която може да предизвика такова състояние.

— Но доктор Брейл спомена за някакъв наркотик…

— Просто предположение — побърза да възрази Брейл. — Не знам наркотик, който би причинил тези симптоми.

Рикори погледна лицето на Питърс и потрепери.

— А сега — казах аз, — трябва да ви задам няколко въпроса. Боледувал ли е от нещо този човек? Ако е така, бил ли е лекуван? Ако не е бил действително болен, оплаквал ли се е от някакво неразположение? Забелязвали ли сте нещо необичайно в маниерите или поведението му?

— На всичките ви въпроси отговорът ми е отрицателен — отвърна Рикори. — През последната седмица Питърс почти не се е отделял от мен. Беше съвършено здрав. Тази вечер бяхме в моя дом. Седяхме на масата и разговаряхме. Храната беше лека, а и той бе в отлично настроение. Както си приказваше, внезапно замълча по средата на изречението, обърна глава настрана като че ли се вслушваше в нещо и след това се смъкна от стола си. Когато се наведох над него, беше вече в състоянието, в което го виждате сега. Това се случи половин час след полунощ. Веднага го докарах тук.

— Е — казах аз, — поне знаем точното време на припадъка. Безсмислено е да стоите повече тук, господин Рикори, освен ако нямате желание да останете при болния.

Рикори заразглежда ръцете си, като потриваше грижливо изрязаните си нокти.

— Доктор Лоуел — изрече най-сетне той, — ако този човек умре, без да разберете какво го е погубило, аз ще ви платя нормалния хонорар, а на болницата — обичайните разноски и нищо повече. Ако ли пък откриете причината за смъртта му, ще получите сто хиляди долара, които ще употребите за благотворителна цел, посочена от вас. Но ако откриете причината за състоянието му докато е още жив и му върнете здравето, същата сума ще дам лично на вас.

Ние го зяпнахме. После, когато осъзнах какво точно ми предлагаше, едва успях да потисна гнева си.

— Рикори — казах му, — вие и аз живеем в различни светове, поради което ви отговарям учтиво, макар че ми е трудно да се сдържа. Ще сторя всичко, което е по силите ми, за да установя какво става с вашия приятел и да го излекувам. Бих го направил, дори и да беше последен просяк. Той ме интересува само като медицински случай и е предизвикателство за мен като лекар. Но вие изобщо не ме интересувате. Нито парите ви. Нито предложението ви. Считайте го за отхвърлено. Разбрахте ли ме?

Той с нищо не показа, че се е засегнал:

— Това още повече ме подтиква да настоявам вие да поемете изцяло случая.

— Много добре. А сега бихте ли ми казали къде да ви намеря, ако се наложи да дойдете бързо тук?

— Разрешете ми — отговори той, — да оставя двама мои представители, така да се каже, в тази стая през цялото време. Ако ви потрябвам, съобщете им и аз няма да се забавя.

Усмихнах се на думите му, но той остана напълно сериозен.

— Вие ми напомнихте — каза Рикори, — че живеем в различни светове. Вие вземате определени предохранителни мерки, за да сте в безопасност във вашия свят, а в моя заповядвам аз, за да сведа до минимум рисковете, които ме грозят. Нито за миг не бих си позволил да ви съветвам как да се движите сред опасностите, които крие вашата лаборатория, доктор Лоуел. Но и аз съм принуден да се предпазвам със свои собствени средства.

Неговото искане беше необичайно. Дори незаконно. Но точно в този момент Рикори започна да ми допада, може би защото проумях съвсем ясно неговата гледна точка. Той почувства това и побърза да се възползва.

— Моите хора няма да пречат — каза той. — По никакъв начин няма да се месят в работата ви. Ако подозренията ми се оправдаят, сигурно ще се наложи да охраняват вас и вашите помощници. Ето защо те, както и тези, които ще ги сменят, трябва денонощно да бъдат в стаята. Ако Питърс бъде изведен извън нея, те трябва да го придружат, независимо къде ще го изместите.

— Мога да уредя това — казах аз.

Сетне изпратих по негово искане санитаря до входа на болницата. Той се върна с един от мъжете, които Рикори беше оставил да пазят там. Рикори му прошепна нещо и той излезе. След известно време пристигнаха други двама. Междувременно обясних необичайността на ситуацията на дежурния лекар и на управителя и осигурих необходимото разрешително за присъствието на охраната.

Двамата мъже бяха добре облечени, учтиви, със стиснати устни и студени очи, които издаваха, че винаги са нащрек. Единият хвърли поглед към Питърс и промърмори:

— Боже Господи!

Стаята беше ъглова, с два прозореца, единият с изглед към главната улица, другият към нейната пряка. Освен тях нямаше никакви други отвори, като изключим вратата, която водеше към коридора. Санитарният възел вътре беше без прозорци. Рикори и двамата мъже прегледаха стаята сантиметър по сантиметър. Забелязах, че се държаха настрана от прозорците. След това той ме попита дали стаята може да се затъмни. Силно заинтригуван, кимнах утвърдително. Загасихме лампите, тримата застанаха до прозорците, отвориха ги и внимателно огледаха пропастта от шест етажа, която ни отделяше от двете улици. Оттатък главната улица беше паркът. От другата страна имаше църква.

— Ето, тази страна трябва да наблюдавате — чух гласа на Рикори. Той сочеше църквата. — Докторе, сега вече може да включите осветлението.

Запъти се към вратата, но спря и се обърна.

— Аз имам много врагове, доктор Лоуел. Питърс ми беше дясната ръка. Ако ударът идва от някой от тези мои врагове, то той е нанесен, за да разклати позициите ми. Или може би онзи не е имал възможността да го нанесе върху мен. Гледам Питърс и за първи път в живота си аз, Рикори, съм уплашен. Нямам абсолютно никакво желание да съм следващият… който ще надникне в ада!

Направо изпъшках — той така точно изрази всичко, което бях доловил и не бях съумял да формулирам с думи!

Рикори понечи да излезе, но се поколеба.

— И още нещо. Ако се обаждат по телефона да питат за състоянието на Питърс, нека да отговарят моите хора. Ако дойде някой, които лично се интересува, нека те да го посрещнат. При положение, че посетителите са повече, пускайте ги само един по един. Появи ли се някой, който твърди, че му е роднина, нека моите хора да го посрещнат и разпитат.

Стисна ръката ми и отвори вратата. На прага го чакаше друга двойка надеждни телохранители. Единият застана пред него, вторият отзад. Докато се отдалечаваше, забелязах, че енергично се прекръсти.

Затворих и се върнах в стаята. Погледнах Питърс…

Ако бях религиозен, и аз щях да започна да се кръстя. Изражението на Питърс се беше променило. Страхът и ужасът бяха изчезнали. Продължаваше да гледа и отвъд мен, и навътре в себе си, но това вече беше поглед на зловещо очакване — толкова зловещо, че неволно се озърнах, за да видя дали някоя отвратителна грозотия не се прокрадва зад гърба ми.

Нямаше нищо. Единият от хората на Рикори стоеше в сянката до прозореца и съзерцаваше църковния покрив отсреща; партньорът му седеше нащрек при вратата.

Брейл и сестра Уолтърс бяха от другата страна на леглото. Не можеха да откъснат очи от лицето на Питърс. Видях как и Брейл обърна глава и огледа стаята — също като мен.

Внезапно погледът на Питърс като че ли се фокусира и започна да ни възприема. В очите му заблестя нечисто ликуване. Блестяха не с маниакална, а със сатанинска радост. Това беше погледът на дявол, отлъчен за дълго време от любимия си пъкъл и изведнъж призован да се върне отново там.

А дали не беше ликуването на дявол, изпратен от пъкъла, за да наложи волята си над някого?

Съзнавам колко фантастични, абсолютно ненаучни са такива сравнения. И въпреки това просто не съм в състояние да опиша другояче тази странна промяна.

После това изражение рязко изчезна, като че ли щракна спусъкът на фотоапарат, и на лицето на Питърс отново се появи предишният ужас. Неволно ахнах от облекчение — стори ми се, че нечие зловещо присъствие бе напуснало стаята. Сестрата трепереше; Брейл попита с напрежение в гласа:

— Да му бием ли още една инжекция?

— Не — отговорих аз. — Искам да следите развоя на състоянието му — и без никакви медикаменти. Отивам в лабораторията. Не го изпускайте от очи, докато се върна.

Слязох в лабораторията. Хоскинс вдигна поглед към мен.

— Не открих нищо ненормално. Бих казал, че здравето му е отлично. Разбира се, засега разполагам само с резултатите от първоначалните рутинни изследвания.

Кимнах с неприятното чувство, че и останалите изследвания също нямаше да ни помогнат особено. Толкова бях потресен, че не се реших да му разправя за това как на лицето и в очите на Питърс се сменяха изражения на пъклен ужас, пъклено очакване и пъклено ликуване. Целият този случай ме безпокоеше не на шега. Имах кошмарното усещане, че стоя пред някаква врата, която непременно трябва да отворя, но за която не само че нямах ключа, но не можех да открил и ключалката. Бях установил, че когато се съсредоточавах при работа с микроскопа започвах да разсъждавам по-трезво върху проблемите си. Затова взех няколко намазки от кръвта на Питърс и се заех да ги проуча. Не очаквах да открия кой знае какво, просто се надявах да освободя съзнанието си от непосилното бреме.

Разглеждах вече четвъртата проба, когато най-сетне проумях, че виждам нещо невероятно. Побутнах небрежно стъклената пластинка и в полето на микроскопа се появи бяло кръвно телце. Съвсем обикновено бяло кръвно телце, но в него сияеше като мъничка лампичка някаква фосфоресцираща искра!

Отначало помислих, че е от осветлението, но колкото и да го променях, искрата не изчезна. Разтърках очите си и отново погледнах. Повиках Хоскинс.

— Я ми кажи дали виждаш нещо необичайно тук?

Той надникна в окуляра на микроскопа, опули се и после започна да променя осветлението също както бях направил аз.

— Какво виждаш, Хоскинс?

Все още втренчен в окуляра, той каза:

— Левкоцит, вътре в който има фосфоресцираща топчица. Светенето й не намалява независимо от осветлението. По всичко изглежда, че топчицата, попаднала в кръвното телце, е съвсем истинска.

— А всички факти — казах аз — говорят, че това е напълно невъзможно!

— Така е — съгласи се той и се изправи. — И все пак това тя съществува!

Прехвърлих пластинката в микроманипулатора, надявайки се да изолирам кръвното телце, и го докоснах с върха на манипулационната игла. В момента на контакта то сякаш избухна. Фосфоресциращата топчица като че ли се посплеска и по видимата част на пластинката премина нещо като миниатюрна светкавица.

И край — фосфоресцирането изчезна.

Продължихме в същия дух. Още два пъти попаднахме на малката светеща топчица и всеки път резултатът беше аналогичен на предишния — кръвното телце се спукваше, придружено от странно проблясване, след което не оставаше нищо.

Телефонът в лабораторията иззвъня. Хоскинс вдигна слушалката.

— Брейл се обажда. Настоява веднага да се качиш горе.

— Не прекъсвай работата си — казах му аз и се втурнах към стаята на Питърс. Влязох и видях сестра Уолтърс с побеляло като тебешир лице и затворени очи да стои с гръб към леглото. Брейл се беше навел над пациента и преслушваше сърцето му със стетоскопа си. Погледнах Питърс и замръзнах, някаква непреодолима паника сви стомаха ми. На лицето му беше изписан одевешния израз на пъклено очакване, което сега бе много по-засилено. Докато го гледах, то премина в сатанинска радост, също по-очевидна отпреди. Тя се запази няколко секунди, после се смени с очакването, а то много бързо се превърна в сатанинско ликуване. Двете изражения започнаха бързо да се редуват. Проблясваха по лицето на Питърс като… като светлинките в кръвните му телца…

— Сърцето му спря преди три минути! — прошепна Брейл. — Би трябвало да е мъртъв… и въпреки това чуй…

Тялото на Питърс се изпъна и вдърви. От устните му излезе звук — някакъв кикот, нисък, но особено пронизителен, нечовешки, гаден смях на дявол. Въоръженият телохранител до прозореца скочи и столът му се преобърна с трясък. Смехът изклокочи и замря, а тялото на Питърс се отпусна безжизнено.

Вратата да се отвори и в стаята се разнесе гласът на Рикори:

— Как е той, доктор Лоуел? Не можах да заспя…

После видя гримасата на Питърс.

— Дево Марийо! — чух шепота му и той падна на колене.

Почти не му обърнах внимание — не можех да откъсна очи от лицето на Питърс. То бе приело физиономията на ухилен, триумфиращ сатана — нищо човешко не беше останало в него. Това беше мутрата на демон, излязъл направо от някакъв кошмарен ад, нарисуван от средновековен художник. Сините очи, сега пълни с безкрайна злоба, се взираха свирепо в Рикори.

Видях как ръцете на мъртвеца се раздвижиха — сгънаха се бавно в лактите, пръстите се извиха като нокти на хищна птица, мъртвото тяло започна да шава под завивката…

И в този момент се освободих от магията на кошмара — за първи път от часове насам бях стъпил на територия, която познавах много добре. Това беше rigor mortis, вкочаняването след смъртта — но сега то настъпваше далеч по-бързо и се развиваше с темпо, което никога не бях виждал.

Пристъпих напред и склопих клепачите върху свирепо гледащите очи. Покрих с чаршаф ужасното лице.

Рикори продължаваше да стои на колене, кръстеше се и се молеше. А до него беше паднала сестра Уолтърс, прегръщаше го през раменете и също шепнеше молитви.

Отнякъде се чу как часовник отброи пет часа.

Втора глава

Въпросникът

Предложих на Рикори да го придружа до дома му и останах донякъде изненадан, че той прие с готовност. Толкова бе потресен, че чак го съжалих. Возехме се мълчаливо, с нас бе и бодигардът със стиснатите устни. Лицето на Питърс още бе пред очите ми.

Дадох на Рикори сънотворно и го изчаках да заспи, охраняван от хората си. Бях му казал, че твърдо съм решил да направя пълна и подробна аутопсия на трупа.

Като се върнах в болницата с неговата кола, установих, че тялото на Питърс е откарано в моргата. Брейл ми каза, че rigor mortis е завършило за по-малко от час — удивително кратък срок. Направих необходимите приготовления за аутопсията и заведох Брейл с мен у дома, за да поспим поне няколко часа. Трудно е да се предаде с думи как бе повлияло върху психиката ми цялото това събитие. Бях благодарен на Брейл, че ме придружи, а изглежда и той на мен.

Когато се събудих, все още бях в потиснато настроение от преживяния кошмар, макар въздействие му вече да отслабваше. Към два часа започнахме аутопсията. С неохота вдигнах чаршафа от тялото на Питърс. Вгледах се в лицето му и се изумих. Не беше останала и следа от сатанинското изражение. Сега то беше спокойно, с отпуснати черти — лице на човек, починал в мир, без никаква телесна и душевна агония. Повдигнах ръката му. Беше отпусната, както и цялото тяло. Трупното вкочанясване беше изчезнало!

Струва ми се, че точно тогава останах за първи път с убеждението, че имам работа с някакъв напълно нов, или поне непознат засега причинител на смърт, било той микробен агент или нещо друго. По правило трупното вкочанясване настъпва едва след шестнадесет, че и след двадесет и четири часа, в зависимост от състоянието на пациента преди смъртта, температурата и още десетина фактора. То трае обикновено от четиридесет и осем до седемдесет и два часа, и на бързото му настъпване съответства и бързо изчезване. Диабетиците вкочанясват по-бързо от другите хора. Още по-динамично се развива този процес, ако смъртта е дошла вследствие нараняване на мозъка, например при огнестрелна рана. А в сегашния случай трупното втвърдяване бе започнало със самото настъпване на смъртта и, изглежда, бе завършило цикъла си за удивително кратък период. Помощникът ми каза, че прегледал тялото след пет часа и решил, че вкочанясването още не е било настъпило. А в действителност то вече е било завършило и изчезнало.

Заключенията от аутопсията можеха да се вместят в две изречения. Нямаше никаква установима причина, поради която Питърс да не е жив. А той беше мъртъв!

По-късно, когато Хоскинс съобщи резултатите от изследванията си, тези две противоположни заключения останаха в сила. Нямаше никаква причина, поради която Питърс да е умрял. И въпреки това смъртта му беше неоспорим факт. Дори загадъчните светлинки, които бяхме наблюдавали, да имаха пряко отношение към смъртта му, то от тях не беше останала никаква следа. Органите му бяха в идеално състояние — той наистина беше изключително здрав представител на човешката раса. А и Хоскинс не бе успял да открие нови кръвни телца, заредени със светлина, след като го оставих сам.

Същата нощ съставих кратко писмо, в което описах в резюме симптомите, наблюдавани в случая с Питърс, без да се разпростирам върху промените в израза на лицето му, но предпазливо намеквах за „необикновени гримаси“ и „изражение на интензивен ужас“. Двамата с Брейл го размножихме и изпратихме по пощата до всички лекари в Ню Йорк. Аз лично се заех с извършването на дискретна анкета със същата цел из болниците. Умолявахме онези, които са лекували пациенти с такива симптоми или са имали други подобни случаи, да ни изпратят подробности — имена, адреси, занятия и всякакви характерни данни — като, разбира се, им гарантирахме запазване на професионалната тайна. Ласкаех се, че се ползвам с репутация, благодарение на която никой от получилите въпросника не би сметнал, че запитването ми е предизвикано от просто любопитство или че зад него се таи някаква, макар и минимално, неетична мотивировка.

В отговор получих седем писма и бях посетен лично от автора на едно от тях. Всички писма, с изключение на едно, ми предоставяха с различна доза медицински консерватизъм информацията, за която бях помолил. След като ги изчетох, вече не се съмнявах, че за шест месеца подобно на Питърс бяха умрели седем пациенти със съвсем различни характеристики и положения в обществото.

Ето случаите в хронологичен ред:

ДВАДЕСЕТ И ПЕТИ МАЙ: Рут Бейли, петдесетгодишна стара мома; сравнително заможна и с безупречна репутация; работила в регистратурата на службата за обществено подпомагане; състрадателна душа; обожавала децата. Двадесети юни: Патрик Макилрейн — зидар, съпруга и две деца. Първи август: Анита Грийн — дете на единадесет години, родители със сравнително прилично материално положение и добро образование. Петнадесети август: Стийв Стандиш — гимнастик, тридесетгодишен, съпруга и три деца. Тридесети август: Джон Дж. Маршал — банкер, шестдесетгодишен, интересувал се от социалното осигуряване на децата. Десети септември: Финиъс Даймът — тридесет и пет годишен, цирков акробат на трапец, съпруга и малко дете. Дванадесети октомври: Хортенс Дарнли — около тридесетгодишна, без професия.

Адресите им, с изключение на два, бяха пръснати из целия град.

Във всяко писмо бе отбелязано внезапното настъпване на rigor mortis и бързото му отминаване. Посочваше се времето на настъпване на смъртта след първоначалния пристъп, равно приблизително на пет часа. В пет от писмата се съобщаваше за сменящите се изражения на лицето, които така ме бяха разтревожили — завоалираните описания издаваха озадачението на своите автори.

„Очите на пациента останаха отворени — съобщаваше лекарят, занимавал се със старата мама Бейли. — Бяха втренчени в пространството, но не показваха никакви признаци на възприемане на околната среда и не можеха да се фокусират, нямаше някакви данни, че виждат предмети, поставени пред тях. Първо изражение на силен страх, отстъпващо на други, особено обезпокоителни за наблюдаващия. Последните усилващи се въпреки констатирането на смъртта. Rigor mortis настъпило и разсеяло се общо за пет часа.“

Лекарят, който се бе грижил за зидаря Макилрейн, не споменаваше нищо за явленията, предшестващи смъртта, но подробно описваше изражението на лицето на пациента си след това.

„То нямаше нищо общо със свиването на лицевите мускули при така наречената «Хипократова маска» и изобщо не приличаше на широко отворените очи и разкривената уста, познати като «усмивката на смъртта». Нямаше ни най-малък признак на агония, по-скоро обратното. Бих окачествил това изражение като «изблик на необикновена злоба».“

Сведението на лекаря, занимавал се със Стандиш, акробата, беше сухо и формално, но в него се споменаваше, че „след като пациентът издъхна, от гърлото му излизаха единични неприятни звуци“. Зачудих се дали не са били същите демонични звуци, които издаваше Питърс, и ако беше така, резервираността на автора на писмото изобщо не ме учудваше.

Познавах добре медика, който беше лекувал банкера. Беше нетърпящ възражения, надут господин, идеалният лекар за големи богаташи.

„Няма загадка около причината за смъртта — пишеше той. — С положителност е била тромбоза, и то някъде в мозъка. Не отдавам никакво значение на лицевите гримаси, нито на елемента време по отношение на вкочанясването. Нали знаете, мой скъпи Лоуел — беше добавил той покровителствено, — в съдебната медицина съществува аксиомата, че човек може да докаже каквото си иска с rigor mortis“.

Щеше ми се да му отговоря, че когато налице са съмнения като тези, тромбозата е просто удобна диагноза, която прикрива невежеството на лекарите-терапевти, но това едва ли би накърнило самодоволството му.

Отчетът за Даймът представляваше изброяване на фактите без абсолютно никакъв коментар.

Обаче лекарят, грижил се за малката Анита, не беше чак толкова лаконичен.

„Детето беше много красиво. Изглежда, че не изпитваше никаква болка, но в началната фаза на болестта бях шокиран от силата на ужаса в неподвижния й втренчен поглед. Беше истински кошмар — още повече че тя безспорно беше в съзнание до настъпването на смъртта. Този симптом изобщо не се промени след въвеждането на почти смъртоносната доза морфин, който не оказа и абсолютно никакво влияние върху сърцето или дишането. По-късно ужасът изчезна, отстъпвайки място на други емоции, които никак не ми се иска да описвам в това сведение, но мога да го направя лично пред вас, ако желаете. Картината подир смъртта на детето беше особено смущаваща. Повтарям, че предпочитам да споделя с вас това по-скоро на четири очи, отколкото в писмен вид.“

Имаше и бързо надраскан послепис — усетих как се е колебал, но накрая не е устоял на порива да излее това, което му е тежало, надраскал е послеписа и е побързал да пусне писмото в пощата, преди да е размислил…

„Написах, че детето беше в съзнание до настъпването на смъртта. Но това, което не ми дава мира, е увереността, че момичето беше в съзнание и след настъпването на физическата смърт! Искам да се видя с вас, за да ви разправя по-подробно.“

Кимнах удовлетворено. Самият аз не се бях осмелил да включа тази констатация в съставения от мен въпросник. А ако тя беше валидна и за останалите случаи, както вече ми се струваше, всички лекари с изключение на Стандишовия се бяха оказали консерватори (или страхливци) като мен. Веднага се обадих по телефона на лекаря на малката Анита. Той беше много смутен. Неговият случай излезе досущ като този с Питърс във всички детайли, а той все повтаряше едно и също:

— Детето беше мило и добро като ангел, а се превърна в дявол!

Обещах му да го държа в течение на всички евентуални разкрития. Малко след този разговор ме посети младият лекар, който се беше грижил за Хортенс Дарнли. Доктор Й., както ще го нарека, не добави нищо ново към медицинската страна на проблема, но неговите думи първи очертаха възможния практически подход за неговото разрешаване.

Той ми каза, че кабинетът му се намирал в блока, където бил и апартаментът на Хортенс Дарнли. Работил до късно и около десет часа го повикала прислужничката на жената, едно цветнокожо момиче. Заварил пациентката просната на леглото си и веднага бил поразен от изражението на ужас, изписано на лицето й, както и от изключителната безжизненост на тялото й. Описа я като блондинка, синеока — „тип шантонерка“.

В апартамента й имало мъж. Той не желаел да си каже името, твърдял само, че е неин приятел. Отначало доктор Й. помислил, че жената е била подложена на някакво насилие, но при прегледа не установил никакви телесни повреди. „Приятелят“ му разправил, че както вечеряли, изведнъж „госпожица Дарнли се срути на пода, като че ли всичките й кости се превърнаха в каша и ние не можахме да изкопчим нито дума от нея“. Прислужницата потвърдила думите му. На масата имало недоядена храна и както мъжът, така и слугинята заявили, че Хортенс се намирала в прекрасно разположение на духа и че не е имало никаква караница. „Приятелят“ неохотно признал, че припадъкът е станал преди три часа — те сами се опитвали „да я свестят“ и го повикали едва когато на лицето й почнали да се появяват редуващите се изражения, за които споменах в случая с Питърс.

Със засилването на пристъпа прислужничката се изплашила, изпаднала в истерия и побягнала. Мъжът проявил хладнокръвие и останал до края. Бил много шокиран, както впрочем и доктор Й., от явленията, последвали смъртта. Когато лекарят казал, че случаят е за следователя, мъжът си развързал езика. Съобщил, че се нарича Джеймс Мартин и настоява да бъде направена пълна аутопсия на Хортенс. Не се поколебал да посочи основанията си затова. Дарнли му била метреса и той щял да си има „достатъчно неприятности“, ако смъртта й бъде приписана на него.

Била извършена цялостна аутопсия. Не се установили никакви следи от заболяване или отрова. С изключение на леко смущение на сърдечните клапи, Хортенс Дарнли била съвсем здрава. Заключението било смърт вследствие на сърдечно заболяване, но доктор Й. беше напълно убеден, че смъртта й няма нищо общо със сърцето.

Беше явно, че смъртта на Хортенс Дарнли се дължи на същата причина или причинител, както и всички останали случаи. Но това, което ми направи впечатление бе, че нейният апартамент е на един хвърлей с камък от адреса на Питърс, който ми беше дал Рикори. Освен това, според доктор Й. и Мартин принадлежеше към техния свят. Ето тук, между тези два случая като че ли имаше връзка, която отсъстваше между другите. Взех твърдо решение да посетя Рикори и да му разкрия всички факти, с които разполагам, така че, ако е възможно, да го привлека на помощ.

Разследването ми отне около две седмици. През това време опознах Рикори. От една страна, той ме заинтересува изключително в качеството си на типичен продукт на днешните обществени условия, а от друга, ми хареса, независимо от репутацията си. Беше забележително ерудиран, високо интелигентен и без никакви скрупули, дискретен и суеверен. В по-стари времена вероятно би бил капитан на кондотиерите — ум и шпага под наем. Чудех се какво ли са представлявали прадедите му. Посети ме няколко пъти след смъртта на Питърс и още повече ми се понрави. При тези гостувания го охраняваше мъжът със стиснатите устни, който беше пазил до болничния прозорец. Научих, че се казва Маккан. Той беше най-довереният телохранител на Рикори и очевидно беше напълно предан на белокосия си шеф. Освен това имаше интересен характер и гледаше на мен с добро око. Провлаченият му говор показваше, че е южняк. Той самият каза, че бил „крадец на добитък из цяла Аризона“, а след това станал „твърде известен по границата на щата“.

— Аз съм на твоя страна, докторе — заяви Маккан. — Много добре влияеш на шефа. Ей-така, просто го разсейваш да не мисли само за бизнеса. И кат’ дойда тук, мога да си извадя ръцете от джобовете. Само ми кажи, ако някой някога се опита да ти прави мръсно. Веднага ще поискам от шефа свободен ден.

После добави простичко, че може „да надупчи с шест куршума двадесет и петцентова монета от тридесет метра“.

Не разбрах дали се шегуваше или говореше сериозно. Във всеки случай Рикори никога не излизаше без него и на мен едва сега ми стана ясно колко много е държал на Питърс, щом беше оставил именно Маккан да го пази.

Свързах се с Рикори и го поканих на вечеря заедно с Брейл у дома. Той пристигна в седем часа и каза на шофьора си да дойде отново в десет. Седнахме на масата и Маккан, както обикновено, застана на стража в коридора за радост на моите две нощни медицински сестри — към дома си имам малка частна клиника. Престори се пред тях на въоръжен бандит от игралните филми.

След като се навечеряхме освободих иконома и преминахме към деловата част на срещата. Разправих на Рикори за въпросника и отбелязах, че благодарение на него съм открил седем случая, подобни на този на Питърс.

— Спокойно можете да се отърсите от подозрението, че смъртта на Питърс е свързана с вас, Рикори — казах му аз. — С едно вероятно изключение, никое от седемте умрели лица не принадлежи към това, което наричате „моя свят“. А ако единственото изключение наистина има отношение към вашата сфера, това с нищо не променя констатацията ми, че вие не сте замесен по никакъв начин. Да сте познавали или пък да сте чували за жена на име Хортенс Дарнли?

Той поклати отрицателно глава.

— Тя е живяла — продължих аз — практически точно срещу адреса на Питърс, който ми дадохте.

— Но Питърс никога не е живял на този адрес — усмихна се той полуизвинително. — Нали ме разбирате, тогава не ви познавах така добре, както сега.

Признавам си, че това донякъде ме смути.

— Е — продължих аз, — в такъв случай познавате ли някой си Мартин?

— Да — отговори той. — Всъщност познавам няколко души с името Мартин. Можете ли да ми опишете този, когото имате предвид? Или да ми кажете малкото му име?

— Джеймс — отговорих аз.

Рикори отново поклати глава и сбърчи чело.

— Може би Маккан го познава — каза той след известно мълчание. — Бихте ли го повикали, доктор Лоуел?

Позвъних на прислужника и го пратих да доведе бодигарда.

— Маккан — обърна се към него Рикори, — известна ли ти е жена на име Хортенс Дарнли?

— Разбира се — отговори той. — Една русокоса хубавица, момичето на „Бъч“ Мартин. Той я прибра от „Ванити“.

— Питърс познаваше ли я? — попитах аз.

— Ами да, има си хас! Тя е приятелка на Моли — шефе, нали се сещаш, по-малката сестра на Питърс. Моли напусна „Фолис“ преди три години, а той се запозна с Хорти у тях. Хорти и нашият бяха луди по детенцето на Моли. Но Том никога не се е свалял с нея, ако намекваш за това. Сам ми го е казвал.

Изгледах остро Рикори — спомних си как ми беше заявил категорично, че Питърс няма никакви живи роднини. Това изобщо не го смути.

— Маккан, къде е Мартин сега? — попита Рикори.

— Чух, че бил някъде в Канада — отговори Маккан. — Искаш ли да му вляза в дирите?

— По-късно ще ти кажа — отвърна Рикори и Маккан се върна в коридора.

— Мартин приятел ли ви е, или враг? — попитах аз.

— Нито едното, нито другото.

Седях мълчаливо и обмислях изненадващата нова информация. Смътната връзка, която предполагаше близостта между жилищата на Питърс и жената, се разпадна. Но Маккан я замени с друга. Хортенс Дарнли бе умряла на дванадесети октомври, а Питърс — на десети ноември. Кога за последен път се е виждал с нея? Ако тайнственото страдание е било причинено от някакъв непознат микроорганизъм, то кой можеше да каже колко продължителен е инкубационният му период? Дали Питърс не се е заразил от нея?

— Рикори, тази вечер узнах, че на два пъти сте ме подвели по отношение на Питърс. Ще се постарая да го забравя, защото се надявам, че няма да го направите отново. Освен това имам намерение да ви се доверя, дори с риск да наруша професионалната етика. Вижте тези писма.

Подадох му отговорите на моя въпросник. Той ги зачете, без да коментира. Когато свърши, му разправих всичко, което доктор Й. беше изложил по случая Дарнли. Разказах му с подробности за аутопсиите, включително и за миниатюрните светещи топчици в кръвта на Питърс.

Когато чу това, лицето му побледня. Прекръсти се.

— La strega![1] — промърмори той. — Вещицата! Пламъкът на вещицата!

— Що за глупости, бе, човече! — възкликнах аз. — Стига с тия суеверия! Аз търся за помощ.

— Вие сте невежа! Доктор Лоуел, има някои неща… — започна той разпалено, но след това се овладя. — Какво искате от мен?

— Първо — отговорих аз, — нека да проанализираме тези осем случая. Брейл, стигна ли до някакво заключение?

— Да — отговори Брейл. — Смятам, че и осмината са били убити.

Трета глава

Смъртта и сестра Уолтърс

Подразних се, че Брейл изказа на глас мислите, които се прокрадваха в собствения ми ум — а аз не можех да ги подкрепя и с най-незначителното доказателство.

— Я, какъв Шерлок Холмс се извъди — възкликнах саркастично. Той се изчерви, но повтори упорито:

— Били са убити.

— La strega! — прошепна Рикори, при което аз му хвърлих яден поглед.

— Брейл, стига си го усуквал. С какви доказателства разполагаш?

— Вие не бяхте при Питърс почти два часа, а аз практически не се отделих от него от началото до края. Докато го проучвах, имах чувството, че цялата беда е в съзнанието му — не тялото, нервите или мозъкът му отказваха да функционират, а волята му. Дори не и самата тя. Ще го формулирам така: волята му беше спряла да се грижи за функциите на тялото — и се беше съсредоточила, за да го убие!

— Това, което описвате, не е убийство, а самоубийство. И аз съм виждал хора да умират, защото са загубили волята си за живот…

— Друго имам предвид — прекъсна ме той. — То е пасивна проява. А онова, за което говоря, беше активна…

— Боже Господи, Брейл! — Бях направо шокиран. — Да не би да намекваш, че всичките осем души са хвърлили топа по собствена воля? И при това един от тях е дете само на осем години!

— Не твърдя такова нещо — възрази той. — Това, което усетих, беше, че не действаше волята на Питърс, а друга воля, която бе завладяла неговата. Увила се бе около нея. Вплела се бе в нея. Друга воля, на която той не можеше или не искаше да противостои — поне към края.

— La maladetta strega![2] — промърмори Рикори отново.

Потиснах раздразнението си, замълчах и се замислих — в края на краищата уважавах безрезервно Брейл. Беше твърде свестен и здравомислещ човек, за да се хване слепешката за подобна идея, още повече да се осмели да я изрече гласно.

— Имаш ли някаква представа по какъв начин са били извършени тези убийства, ако действително са били такива? — попитах го аз, вече с по-любезен тон.

— Ни най-малка — отговори Брейл.

— Да обсъдим версията за убийствата. Рикори, вие имате по-голям опит от нас в тази област, затова слушайте внимателно и забравете за тази ваша вещица — произнесох аз малко арогантно. — При всяко убийство има три основни фактора — начин, възможност и мотив. Да ги разгледаме последователно. Първо начина.

Има три начина, по които може да бъде убит човек чрез отрова или заразяване: през носа — това включва и газове, през устата и през кожата. Е, съществуват и други, още по-екзотични варианти. Например бащата на Хамлет е бил отровен, както можем да прочетем, през ухото, макар че аз винаги съм изпитвал известни съмнения. Мисля, че ако си придържаме към хипотезата за убийство, можем да елиминираме всички останали пътища, с изключение на устата, носа и кожата — а при последната проникването в кръвта може да стане чрез абсорбиране, както и чрез инжектиране. Брейл, имаше ли някакви доказателства за това — по кожата, в гърлото, дихателните пътища, вътрешностите, стомаха, кръвта, нервите, мозъка — или поне нещо от този род?

— Знаете, че нямаше — отговори Брейл.

— Точно така. Тогава, с изключение на проблематичното светещо кръвно телце, отсъстват каквито и да е доказателства за начина на убийството. Ето защо, по точка първа не разполагаме с нищо съществено, върху което да базираме хипотезата за убийство. Да разгледаме точка втора — възможността за извършване на убийството. Налице са дама със съмнителна репутация, рекетьор, уважавана стара мома, зидар, единадесетгодишна ученичка, банкер, гимнастик и цирков артист. Разноцветно и нелепо съчетание от хора. Доколкото ни е известно, те не са имали помежду си нищо общо, с изключение на Питърс и споменатата вече Дарнли. Как е успял някой, който е имал възможността да се добере достатъчно близко до Питърс, за да го убие, да се докопа също така лесно до Рут Бейли, уважаваната възрастна госпожица от службата за социална помощ? Как е могъл някой, който е намерил начин да установи контакт с банкера Маршал, да види сметката на акробата Стандиш? И така нататък — схващате ли трудността? Да се приложи методът на престъплението, който е предизвикал смъртните случаи — ако това наистина са били убийства — не е проста работа. Между жертвите би трябвало да има някакъв физически досег, все пак! Съгласни ли сте с мен?

— Донякъде.

— Ако всички те бяха обитатели на един и същи квартал, бихме могли да допуснем, че е напълно вероятно да са попаднали в обсега на хипотетичния убиец. Но те не са живели в един квартал…

— Моля да ме извините, доктор Лоуел — прекъсна ме Рикори, — но да предположим, че те са имали някакъв общ интерес, който ги е вкарал в този обсег.

— А какъв би могъл да е този общ интерес у една толкова разнородна група?

— Той е посочен ясно в сведенията, прокрадна се и в думите на Маккан.

— Какво имате предвид, Рикори?

— Децата — отговори италианецът.

Брейл кимна:

— И аз го забелязах.

— Спомнете си писмата — продължи Рикори. — Госпожица Бейли е описана като милосърдна и обожаваща децата. Проявите на нейното милосърдие са се осъществявали съответно под формата на помощи за тях. Банкерът Маршал се е интересувал от общественото осигуряване на малолетните. Зидарят, гимнастикът и изпълнителят на трапец са имали деца. Анита е била дете. Питърс и онази Дарнли са били, както се изрази Маккан, „луди“ по дъщеричката на Моли.

— Но ако техните случаи са убийства, то те навярно са извършени от едно и също лице. Абсолютно неправдоподобно изглежда тези осем души да са се интересували конкретно от едно бебе, дете или група деца, с които да са били свързани.

— Така е — каза Брейл. — Но е напълно възможно всички те да са се интересували от нещо специално, нещо особено, което би било от полза или би зарадвало децата, на които всеки от тях се е посветил. И този особен предмет е можел да се намери само на едно място. Ако това място съществува, тогава то непременно трябва да бъде открито.

— Сигурно си заслужава — казах аз. — И въпреки това на мен ми се струва, че работата е по-проста. Възможно е домовете на умрелите да са били посещавани от един и същ човек. Убиецът например би могъл да е радиотехник. Или водопроводчик. Или боклукчия, електротехник, застрахователен агент и така нататък, и така нататък.

Брейл сви неопределено рамене. Рикори не отговори — беше потънал в собствените си размишления и като че ли не ме чуваше.

— Рикори, моля ви, слушайте за какво говорим — натъртих аз. — Значи стигнахме до следното положение. Начин на извършване на убийството — ако наистина се касае за убийство — неизвестен. Възможност за извършване на убийството — трябва да се открие лице, чийто бизнес, професия или каквото й да е занимание да е било предмет на интерес за всеки от осемте и което те да са посетили или то да е посетило тях; въпросният бизнес вероятно е свързан по някакъв начин с бебета или по-големи деца. А сега за мотива. Отмъщение, извличане на облага, любов, омраза, ревност, самозащита? Май нищо не подхожда, защото отново се изправяме пред преградата на различния социален статут на жертвите.

— А какво бихте казали за евентуално удовлетворяване на нечия склонност към насилие и смърт? Не бихте ли нарекли това мотив? — попита кой знае защо Брейл.

Рикори се понадигна от стола си и го изгледа с любопитство, после отново се отпусна, но забелязах, че сега вече целият беше зрение и слух.

— Тъкмо се канех да поставя на обсъждане възможността за съществуването на лице с мания да убива — подметнах недоволно.

— Нямам предвид точно това. Помните ли Лонгфелоу:

Изстрелях аз във въздуха стрела,

тя падна някъде, не знам къде.

Никога не съм приемал тълкуването, че този стих бил поетичен изказ на идеята да изпратиш търговски кораб накрай света и той да се върне, натоварен със съкровища — слонова кост и пауни, маймуни и скъпоценни камъни. Има хора, които, щом застанат до прозорец високо над оживена улица или на покрива на небостъргач, веднага изпитват силното желание да запокитят нещо тежко долу. Доставя им удоволствие да се чудят кого или какво ще ударят. Чувството за надмощие. Все едно че си Господ и пращаш мор и върху добрите, и върху лошите. Изглежда, че Лонгфелоу е бил човек от този тип. В душата си е искал да изстреля истинска стрела и после да си играе с въображението си, да си представя, че е попаднала в нечие око, сърце или е минала на сантиметри покрай някого и е промушила бездомно куче. Нека да доразвием тази теза. На подобен човек само му дай възможността да сее смърт напосоки, особено ако е сигурен, че не може да бъде открит. А същевременно той си седи някъде незабелязан, в безопасност, досущ като бог на смъртта. Злобата му не е насочена към конкретно лице, тя съществува у него сама за себе си, просто му се иска да си изстрелва стрели във въздуха, като стрелеца на Лонгфелоу, ей така, за удоволствие.

— И ти не би нарекъл такъв човек маниакален убиец? — попитах аз язвително.

— Не непременно. Навярно му липсват задръжки по отношение на насилието. Или изобщо му липсва съзнанието за каквато и да е вина. На този свят всеки от нас се ражда със смъртна присъда — часът и начинът на екзекуцията са неизвестни. Тоя убиец може би счита себе си за естествен фактор, какъвто е и самата смърт. Никой, който вярва, че земните дела се управляват от всемъдър, всемогъщ Господ, не мисли за Него като за маниакален убиец. И въпреки това Той ни праща войни, епидемии, нещастия, наводнения, земетресения — стоварва ги както върху вярващите, така и върху невярващите. Ако ли пък смятате, че нещата са в ръцете на това, което носи мъглявото определение Съдба — то тогава бихте ли нарекли Съдбата маниакален убиец?

— Твоят хипотетичен стрелец — казах аз — е изстрелял една изключително неприятна стрела. Освен това дискусията добива твърде метафизичен характер за обикновен учен като мен. Рикори, аз мога да уведомя за всичко полицията. Те ще ме изслушат вежливо и ще ми се присмеят зад гърба. Ако изложа всичките си догадки и умозаключения пред авторитетните медицинските среди, те само ще се натъжат, че един толкова уважаван специалист се е побъркал. А никак не ми се иска да се обръщам към частна детективска агенция с искане за разследване.

— Какво предлагате тогава? — попита Рикори.

— Вие разполагате с необикновени контакти и средства — отговорих аз. — От вас искам да проследите под лупа всяко движение на Питърс и Хортенс Дарнли за последните два месеца. Искам да сторите същото и по отношение на останалите… — Поколебах се за миг, но после продължих: — Настоявам да потърсите онова място, където тези нещастници са били привлечени от обичта си към децата. От гледна точка на рационалната логика вие с Брейл нямате и най-малкото доказателство, на което да базирате подозренията си, но с неохота признавам едно: имам вътрешното усещане, че може да се окажете и прави.

— Бележите напредък, доктор Лоуел — произнесе тържествено Рикори. — Предвиждам, че не след дълго също така неохотно ще допуснете възможността за съществуването на моята вещица.

— Толкова съм разколебан, че може да призная дори това.

Рикори се засмя и се зае да преписва необходимата му информация от сведенията. Удари десет часът. Маккан влезе, за да съобщи, че колата чака, и ние отидохме да изпратим Рикори. Телохранителят беше излязъл отвън и стоеше на стъпалата, когато внезапно ми хрумна нещо.

— Откъде ще започнете, Рикори?

— От сестрата на Питърс.

— На нея известно ли е, че Питърс е мъртъв?

— Не. Мисли, че е заминал. Знае, че той често отсъства за дълго по причини, които не може да й разкрие. Тогава аз поддържам връзка с нея. Не съм й съобщил за смъртта му, защото тя много го обича и това ще я съсипе. А и след месец трябва отново да роди.

— Питам се дали е научила, че онази дамичка Дарнли е мъртва?

— Може би.

— Налага се да скриете смъртта на Питърс от нея. Как ще стане това си е ваша работа.

— Точно така — отговори той и последва Маккан в колата.

Брейл и аз тъкмо влизахме в кабинета ми, когато телефонът иззвъня. Брейл пръв се отзова на сигнала. Чух, че изруга, и видях как ръката му, която държеше слушалката, се разтрепери.

— Идваме веднага — промълви той. Окачи бавно слушалката и се обърна към мен с разкривено лице. — Сестра Уолтърс е прихванала този ужас!

Това беше истински шок за мен. Уолтърс беше идеалната медицинска сестра, а освен това бе изключително добра и привлекателна млада особа. Чист галски тип — синьо-черна коса, сини очи с удивително дълги мигли, млечнобяла кожа — да, изключително привлекателна. След няколко секунди мълчание проговорих:

— Е, Брейл, всичките ти прекрасно обосновани доводи отидоха по дяволите. Също и хипотезата ти за убиеца. Започва се от Хортенс Дарнли, минава през Питърс и стига до сестра Уолтърс. Няма никакво съмнение, че имаме работа с някакво инфекциозно заболяване.

— Така ли? — попита той мрачно. — Не мога да приема това становище. Случайно знам, че Уолтърс изразходва по-голямата част от парите си за своята малка племенница-инвалид, която живее заедно с нея — дете на осем години. Тезата за общия интерес на жертвите, подхваната от Рикори, важи и за нейния случай.

— Въпреки всичко — рекох аз, — възнамерявам да наредя вземането на всички предпазни мерки срещу евентуална зараза.

Докато разговаряхме, се облякохме и сложихме шапките си. Колата ми беше готова за тръгване. Болницата бе само през два квартала, но не исках да губя нито секунда. Наредих да преместят сестра Уолтърс в изолатор за опасно болни. Прегледах я и установих същата отпуснатост и безжизненост, с които се бях сблъскал в случая с Питърс. Но освен това забелязах, че, за разлика от него, в нейните очи и по лицето й беше изписан съвсем слаб уплах. Имаше ужас, примесен със силна омраза. Но нито следа от паника. Направи ми впечатление, че и тя гледаше както навън, така и навътре. Взрях се внимателно и видях как в очите й проблесна реакция, че ме позна, придружена от умолителен призив. Обърнах се към Брейл и той ми кимна. Значи и на него му бе направило впечатление.

Прегледах тялото сантиметър по сантиметър. Нямаше никакви белези, с изключение на розова ивичка на десния крак, малко над пръстите. Вгледах се по-внимателно и стигнах до предположението, че това е някакво външно нараняване, нещо като ожулване, леко одраскване или изгаряне. Беше зараснало напълно — кожата бе съвсем здрава.

Във всички други аспекти нейният случай беше същият като този на Питърс и останалите. Дежурната сестра ми каза, че Уолтърс припаднала внезапно, докато се преобличала, преди да тръгне за дома си. Започнах подробно да я разпитвам, когато внезапно бях прекъснат от възклицанието на Брейл. Обърнах се към леглото и видях, че ръката на Уолтърс бавно се повдига и трепери, сякаш движението изискваше ужасно напрежение на волята. Пръстът и се опитваше да посочи нещо. Проследих посоката и разбрах, че Уолтърс показва белега на крака си. Видях, че и очите й се фокусираха върху него със същото страхотно усилие.

Но то беше твърде голямо — ръката се отпусна, очите й отново се превърнаха в кладенци, пълни с ужас. Явно бе, че сестра Уолтърс се опитваше да ни предаде някакво послание, което имаше връзка със зарасналата рана.

Разпитах дежурната сестра дали Уолтърс е споменавала за някаква рана на крака си. Тя ми отговори, че на нея не й била казвала нищо, другите сестри също не знаеха. Обаче сестра Робинс живеела в един апартамент с Хариет и Даяна. Попитах коя е Даяна и разбрах, че така се нарича малката племенница на сестра Уолтърс. Робинс беше в почивка и аз наредих да я намерят и доведат веднага.

Междувременно Хоскинс вземаше проби за кръвен анализ. Помолих го да обърне сериозно внимание на микроскопските намазки и да ме уведоми незабавно, ако открие някое от светещите кръвни телца. Оказа се, че по една случайност в момента в болницата бяха дошли на посещение Бартано, виден специалист по тропически болести, и Съмърс, експерт по мозъчни заболявания, когото много уважавах. Повиках ги, за да се запознаят с проблема и да споделят вижданията си, без да им съобщавам нищо за предишните случаи. Докато те преглеждаха Уолтърс, се обади Хоскинс и съобщи, че е успял да изолира едно от светещите кръвни телца. Пратих двамата да идат при него и да си съставят становище за това, което той ще им покаже. Когато се върнаха след малко, ми се сториха разстроени и озадачени. Казаха, че Хоскинс говорил за „някакъв левкоцит, съдържащ фосфоресциращо ядро“. Разгледали плочката през микроскопа, но не могли да го открият. Съмърс съвсем сериозно ме посъветва да изпратя Хоскинс на очен лекар. Бартано язвително подметна, че щял да се изненада по-малко, ако видел миниатюрна морска сирена да плува в някоя артерия. След тези забележки отново се убедих, че бях постъпил разумно, като не им се доверих докрай.

Очакваните промени в изражението на лицето също не се появиха. То продължаваше да излъчва ужас и омраза, които Бартано и Съмърс определиха като „необичайни“ и стигнаха до единодушното мнение, че състоянието на пациентката вероятно се дължи на някакъв вид мозъчно поражение. Не смятаха, че има данни за инфекция, наркотици или отрова. След като се съгласиха, че случаят е много интересен и ме помолиха да ги уведомя за развитието и изхода му, двамата си заминаха.

В началото на четвъртия час в изражението на лицето най-сетне настъпи промяна, но не тази, която очаквах. В очите на Уолтърс имаше само омраза. По едно време ми се стори, че забелязах как ликът й за миг се озари от сатанинско очакване, но то бързо изчезна. Към средата на четвъртия час установихме, че очите й вече възприемаха околната среда. Освен това и сърдечният й ритъм се усили. Усетих, че мобилизира силите на нервната си система.

И тогава клепачите й започнаха да се отварят и затварят бавно, като че ли с огромни усилия, на определени интервали и… очевидно с някаква цел. Пет пъти се вдигнаха и спуснаха; след това пауза; отново се отвориха и затвориха; пак пауза — и след нея се отвориха и затвориха четири пъти. Тя два пъти повтори това…

— Опитва се да ни сигнализира — прошепна Брейл. — Но какво иска да ни каже?

Клепачите с дълги мигли пак се затвориха и отвориха — пет пъти… пауза… веднъж… пауза… четири пъти…

— Тя умира — прошепна Брейл.

Коленичих със стетоскоп на ушите… сърцето биеше бавно… по-бавно… още по-бавно… и спря.

— Тя свърши! — казах аз и се изправих. Наведохме се над нея, в очакване на последния ужасен спазъм, конвулсия или каквото и да било.

Но нищо друго не се случи. Върху мъртвото лице остана запечатано единствено изражението на омраза. Нито следа от сатанинското ликуване. Нито звук от мъртвите устни. Докоснах я и усетих как плътта на бялата й ръка започва да се втвърдява.

Непознатата смърт погуби сестра Уолтърс — нямаше никакво съмнение в това. И все пак чувствах вътрешно, че не бе успяла да я победи.

Тялото й — да. Но не разума и волята й.

Четвърта глава

Случаят в колата на Рикори

Върнах се вкъщи заедно с Брейл. Бях изключително потиснат. Трудно е да се опише какво въздействие върху съзнанието ми беше оказала тази верига от събития, от първото до последното. Като че ли непрекъснато се движех с настръхнали сетива в сянката на някакъв враждебен свят… сякаш непрестанно ме наблюдаваше някой или нещо, което се намираше извън нашия живот… а подсъзнателното насилва да прескочи прага на съзнанието, думка по вратата, която ги разделя и те принуждава да бъдеш нащрек… всеки миг да бъдеш нащрек. Странни фрази за един ортодоксален представител на медицината, нали? Но не мога да мина без тях.

Брейл беше изпаднал в дълбоко униние. Изглеждаше толкова зле, че се чудех дали между него и мъртвото момиче не е имало нещо повече от професионален интерес. Но дори и да беше имало, той не го бе споделял с мен.

Пристигнахме у дома около четири часа сутринта. Настоях той да остане при мен. Преди да си легна позвъних в болницата, но оттам ми отговориха, че сестра Робинс все още не е дошла. Поспах няколко часа, но сънят ми беше лош и неспокоен.

Малко след девет Робинс се обади. Беше изпаднала почти в истерия от мъка. Помолих я да ме посети в кабинета ми и когато тя дойде, двамата с Брейл започнахме да я разпитваме.

— Преди три седмици — разправи ни тя — Хариет донесе на Даяна една възхитителна кукла. Детето беше във възторг. Попитах Хариет откъде я има и тя призна, че я е купила от някакво необикновено магазинче в покрайнините на града. „Джоб — каза тя, така ми вика, цялото ми име е Джобина, — там има една много странна жена. Знаеш ли, струва ми се, че се боя от нея, Джоб.“ Не обърнах особено внимание на думите й. Още повече, че Хариет не беше твърде общителна. Дори изглеждаше, че малко съжалява, задето ми бе казала. Не след дълго Хариет започна да се държи странно. Ставаше изведнъж ту много весела, ту някак си замислена. Преди десетина дни се върна вкъщи с превръзка на крака. Десният ли? Да. Каза ми, че била на чай при жената, от която взела куклата. Чайникът се катурнал и й изгорил крака. Жената веднага го намазала с някакъв мехлем и сега вече никак не я боляло. „Но аз ще го намажа допълнително, знам какво помага“ — рече тя. Събу си чорапа и започна да развива бинта. Аз отидох в кухнята и след малко я чух да ме вика.

„Много странно — възкликна тя. — Джоб, изгорялото беше наистина лошо, а вече практически е заздравяло. А мина само час, откакто тя ме намаза.“

Погледнах крака й. На засегнатото място имаше широка червена ивица. Но не беше подута и аз й казах, че чаят сигурно не е бил много горещ.

„Наистина ме попари жестоко, Джоб — възрази тя. — Цялото беше на мехури!“

Гледаше озадачено ту бинта, ту ходилото си. Мехлемът беше синкав и лъщеше, почти светеше. Не бях виждала такова нещо. Не, не усетих никаква миризма. Хариет се наведе, взе превръзката и рече: „Джоб, хвърли я в камината!“

Метнах бинта в камината. Той припламна със странен блясък. Не може да се каже, че изгоря. Просто засия и изчезна. Хариет видя какво стана и побледня. После отново погледна крака си.

„Джоб — каза тя, — никога не съм виждала рана да зараства толкова бързо. Тя сигурно е вещица!“

„За Бога, Хариет, за какво говориш?“ — попитах я аз.

„А, нищо — отвърна тя. — Съжалявам само, че ми липсва смелост да отрежа изгореното и да натрия раната с противоотрова срещу змийско ухапване!“

След това тя се разсмя и аз си помислих, че ме будалка. Но тя намаза мястото с йод и освен това му сложи антисептична превръзка. На следващата заран ме събуди и ми каза: „Я ми виж крака! Вчера върху него се изля цял чайник врящ чай. А сега дори кожата не е зачервена. Би трябвало поне цветът й да е друг. О, Джоб, бих предпочела да беше зачервена!“ Това е всичко, доктор Лоуел. Тя не продума нищо повече по въпроса, аз също. И като че ли го забрави напълно. Да, аз я попитах къде е магазинчето и коя е тази жена, но тя не искаше да ми каже. Не знам защо.

След това стана толкова весела, каквато никога преди не е била. Радостна, безгрижна… Ех, не знам защо трябваше да умре… Не знам… Не знам!

— Робинс, цифрите 4, 9 и 1 говорят ли ви нещо? — попита Брейл. — Свързвате ли ги с някакъв адрес, например?

Тя поклати отрицателно глава. Аз й разказах как Уолтърс си отваряше и затваряше очите на равни интервали от време.

— Определено се опитваше да ни предаде някакво съобщение, в което влизат тези цифри. Помислете пак.

Тя внезапно се надигна и започна да брои на пръсти. После кимна.

— Може би се постарала да каже някоя дума буква по буква? Ако числата отговарят на буквите от азбуката, то те са били „d“, „i“ и „a“. С тях започва името „Даяна“[3]…

Е, какво пък, това предположение не беше лишено от основание. Тя може би се бе опитала да ни каже да се погрижим за детето. Погледнах към Брейл, но той поклати глава.

— Тя знаеше, че аз ще го направя. Не, нещо друго е било.

Малко след като Робинс си отиде, се обади Рикори. Съобщих му за смъртта на Уолтърс. Това го покърти. После започна тъжната работа по извършването на аутопсията. Резултатът беше съвсем същият като при Питърс. Нямаше абсолютно нищо, което да подскаже от какво е умряла девойката.

На следващия ден Рикори отново ми се обади по телефона. Беше към четири следобед.

— Доктор Лоуел, ще си бъдете ли у дома между шест и девет часа?

В гласа му се долавяше зле прикрито вълнение.

— Разбира се, щом е важно — отговорих аз, след като прелистих бележника с ангажиментите си. — Открихте ли нещо, Рикори?

— Не зная — отговори колебливо той. — Струва ми се, че да.

— Имате предвид… — аз даже не се опитах да скрия собственото си нетърпение. — Имате предвид хипотетичното място, което обсъждахме ли?

— Може би. Ще разбера по-късно. Сега отивам там, където по всяка вероятност се намира то.

— Рикори, кажете ми, какво очаквате да откриете?

— Кукли — отговори той.

И, сякаш за да избегне повече въпроси от моя страна, затвори, преди да успея да реагирам.

Кукли!

Седнах и започнах да разсъждавам. Уолтърс е купила кукла. И на същото това непознато място, откъдето я е купила, е получила изгарянето, което я е разтревожило толкова силно — или може би не точно то, а светкавичното му изцеряване. След разказа на Робинс за мен вече нямаше никакво съмнение, че Уолтърс приемаше за причина на страданието си именно тази рана и че се опита да ни го каже. Не бяхме сбъркали в нашата интерпретация на онова първо отчаяно волево усилие, което описах. Разбира се, тя може и да грешеше. Изгарянето, или по-скоро мехлемът може и да нямаха абсолютно нищо общо със състоянието й. Но Уолтърс много бе обичала едно дете. Общият интерес на всички умрели като нея бяха децата. А децата обичат кукли. Интересно, до какво ли се беше добрал Рикори?

Позвъних на Брейл, но никой не ми отговори. Обадих се на Робинс и й казах веднага да ми донесе куклата. След малко тя пристигна.

Куклата беше невероятно красива. Беше дървена, с гипсово покритие. Имаше странно одухотворен вид. Кукла-бебе с личице на елф. Роклята й беше изящно избродирана — национална носия на страна, която не можах да определя. Помислих си, че е направо като за етнографски музей и че едва ли е била по джоба на сестра Уолтърс. Нямаше нито марка на производителя, нито на продавача, така че не можеше да се разбере откъде е взета. Проучих я много подробно и я поставих в едно чекмедже. Сетне зачаках нетърпеливо завръщането на Рикори.

В седем часа звънецът на входната врата огласи къщата с някаква продължителна неумолимост. Отворих кабинета си, чух гласа на Маккан в коридора и му извиках да се качи. От пръв поглед разбрах, че нещо не беше наред. Мургавото лице със стиснати устни беше прежълтяло, а погледът му бе замаян.

— Елате долу в колата — произнесе той с вдървени устни. — Мисля, че шефът е мъртъв.

— Мъртъв! — възкликнах аз, изтичах на един дъх по стълбите и се озовах при колата. Шофьорът стоеше пред нея. Отвори я и аз видях Рикори свит в ъгъла на задната седалка. Не можах да напипам пулса му, а когато повдигнах клепачите му, очите му се впериха безжизнено в мен. Но още не беше изстинал.

— Внесете го вътре — наредих аз.

Маккан и шофьорът го дотътриха до кушетката за прегледи в кабинета ми. Оголих гърдите му и допрях стетоскопа. Не можах да доловя никакъв признак на сърдечна дейност. Нямаше и дихателна. Направих още няколко бързи теста. По всичко личеше, че Рикори е мъртъв. Извърших и процедурите, към които лекарите прибягват при съмнителните случаи, но без никакъв резултат.

Маккан и шофьорът през цялото време стояха плътно зад мен. Прочетоха заключението по лицето ми. Видях как стреснато си размениха погледи — очевидно и двамата изпаднаха в паника. Шофьорът ми се стори по-разтревожен, отколкото Маккан. Последният ме попита с монотонен глас:

— Възможно ли е да е отрова?

— Да, би могло… — и млъкнах.

Отрова! И това мистериозно излизане, по повод на което ми беше телефонирал! И възможността за използването на отрова при другите случаи! Но тази смърт — отново изпитах съмнение — не беше като останалите.

— Маккан, кога и къде забеляза нещо нередно?

Той отговори с все същия равен глас:

— Шест пресечки надолу преди къщата ви. Шефът седеше плътно до мен. И изведнъж изстена: „Исусе!“. Като че ли се уплаши. Хвана се за гърдите, изпъшка и се вцепени. Аз го попитах: „Какво има, шефе, нещо боли ли те?“ Той не ми отговори, само се килна върху мен с широко отворени очи. Видя ми се мъртъв, затова извиках на Пол да спре колата и двамата го огледахме. После се понесохме като бесни и ето ни тук.

Отворих шкафчето с напитките и им налях по едно бренди. Имаха нужда от него. Покрих Рикори с чаршаф.

— Я седнете — казах аз, — а ти, Маккан, ми разправи какво точно се случи от момента, в който заминахте с господин Рикори. Без да пропускаш нито една подробност.

— Към два шефът тръгна за дома на Моли, сестрата на Питърс — почна Маккан, — прекара там около час, излезе, върна се вкъщи и заповяда на Пол да докара колата в четири и половина. Обаче дълго разговаря по телефона, затова до пет още не бяхме потеглили. Каза на Пол къде иска да го заведе — до една малка уличка встрани от Батъри Парк. Заръча му да не влиза в уличката, а да паркира при Батъри. А на мен ми рече: „Маккан, аз ще вляза съвсем сам. Не искам да разберат, че с мен има хора.“ И после добави: „Имам си съображения за това. Обикаляй наоколо, надзъртай от време на време, но не влизай, ако не те повикам.“ Аз му думам: „Шефе, мислиш ли, че е разумно?“ А той: „Знам какво правя, а ти прави това, което ти казах.“ Аз си затраях, така че въобще не сме спорили.

Стигаме значи на това място и Пол изпълнява каквото му беше казано, шефът хваща пеша нагоре по улицата и спира пред едно дюкянче с много кукли на витрината. Аз хвърлям око през стъклото и продължавам нататък. Светлината беше слабичка, но видях вътре много кукли и някакво кльощаво момиче зад един тезгях. Стори ми се бяло като рибешки корем…

Шефът се навърта пред витрината минута-две, сетне влиза вътре, а аз бавно се връщам, за да погледна отново момичето, защото то наистина беше толкова бяло, че досега не бях виждал такова, живо де. А шефът му говори и то му показва някакви кукли. Сега забелязах вътре и една жена. Ама толкова голяма, че се спрях край витрината да я огледам, защото никога не си бях представял, че може да има такова женище. Лицето й кафяво, прилича на конска муцуна, с малки мустаци и бенки. Бе същата странна гледка като момичето, бяло като рибешки корем. Огромна и дебела. Надничам да видя очите й — леле, що за очи! Големи, черни, лъскави и някак си хич не ми допаднаха. Следващия път, когато минавам, шефът стои в едно кьоше заедно с едрата мадама и държи пачка пари, и аз виждам, че момичето гледа уплашено. При последната обиколка обаче не виждам ни шефа, ни жената.

Приближавам се значи аз до витрината, щото никак не ми хареса, че изпуснах от погледа си шефа в тази дупка. И го виждам да излиза побеснял иззад една вратичка в дъното на магазина — той мъкне нещо, а жената върви подир него и очите й хвърлят мълнии. Шефът бръщолеви на своя език неизвестно какво, мадамата и тя бръщолеви и разиграва разни маймунджилъци. Какви ли? А бе, размахва ръце и жестикулира, сякаш иска да му направи нещо. Само че шефът не й обръща внимание, насочва се към вратата и виждам как преди да излезе пъха под палтото си това, което носи, и закопчава копчетата.

Беше кукла. Видях как се подмятат краката й, преди да я напъха под палтото си. И то голяма, защото много силно изпъкваше…

Маккан замълча и започна машинално да свива цигара; после погледна покритото тяло, хвърли я и продължи:

— Никога не бях виждал шефа толкова бесен. Мърмореше си на италиански и все повтаряше нещо, което звучеше като „стрейга.“ Разбрах, че сега не е време за приказки и просто тръгнах заедно с него.

Крачим ние и по едно време той се обръща към мен и казва, ама като че ли повече на себе си, не знам дали ме разбираше, та, казва така: „В Библията пише, че вещиците трябва да се изтребват.“ И върви, и си мърмори все така гневно, стиснал здраво с едната си ръка куклата под палтото.

Стигаме до колата и той нарежда на Пол да кара право към теб, без изобщо да му пука от правилата за движението по улиците — нали така беше, Пол? Като седнахме в колата, спря да мърмори, стоеше си тихичко, без да приказва и в един момент изохка: „Исусе!“, както вече ви казах. И това беше всичко, нали, Пол?

Шофьорът не отговори. Седеше, вперил очи в Маккан и в погледа му се четеше молба. Видях ясно как Маккан поклати отрицателно глава. Тогава шофьорът каза колебливо, със силен италиански акцент:

— Аз не видял магазина, но всичко друго, което Маккан казва, е истина.

Станах и отидох при тялото на Рикори. Канех се да повдигна чаршафа и изведнъж забелязах нещо. Червено петно, голямо колкото десетцентова монета — кърваво петно. Поставих пръста си върху него и внимателно повдигнах края на чаршафа. Кървавото петно беше точно над сърцето на Рикори.

Взех една от най-силните си лупи и най-тънката сонда. Под лупата видях на гърдите на Рикори миниатюрна дупчица, каквато остава от убождането със спринцовка. Плъзнах внимателно сондата в нея. Тя влезе лесно навътре и опря в сърдечната стена. Не продължих по-нататък.

Някакъв остър като игла, много фин инструмент е бил вкаран през гръдния кош на Рикори, насочен право към сърцето му!

Огледах го със съмнение — от едно такова леко убождане нямаше основание да настъпи смърт. Ако, разбира се, оръжието, с което е било направено, не е било намазано с отрова. Или ако бучването е било съпроводено със силен шок — освен този от самото нараняване. И при положение, че този шок би могъл да доведе Рикори, с неговия особен нрав, до някакво любопитно психическо състояние, което представлява пълна имитация на смърт. Знаех подобни случаи.

Не, въпреки тестовете, които проведох, не бях сигурен, че Рикори действително е мъртъв. Но не им го казах. Жив или мъртъв — това беше един зловещ факт, който Маккан бе длъжен да обясни. Обърнах се към двамата, които не ме изпускаха от очи.

— Казваш, че сте били само тримата в колата?

Те отново се спогледаха.

— И куклата — отговори Маккан полупредизвикателно. Махнах нетърпеливо с ръка, за да покажа, че това не е отговор.

— Повтарям — само тримата ли бяхте в колата?

— Трима… човека, да.

— Тогава — казах мрачно аз, — ще трябва да дадеше обяснения. Рикори е бил намушкан. Налага се да се обадя в полицията.

Маккан стана и отиде при тялото. Взе лупата и се взря през нея в миниатюрната дупчица. После погледна шофьора и изтърси:

— Пол, нали ти казах, че куклата го е направила!

Пета глава

Случаят в колата на Рикори

(Продължение)

— Маккан, наистина ли предполагате, че аз ще повярвам на това? — попитах скептично.

Той не отговори, а си сви цигара и този път не я изхвърли. Шофьорът се насочи към тялото на Рикори, падна на колене и започна да брътви някаква смесица от молитви и горещи молби. За мое учудване Маккан пак стана такъв, какъвто си беше винаги. Като че ли установяването на причината за смъртта на Рикори беше възвърнало старата му самоувереност. Запали цигарата и каза едва ли не весело:

— Нали това искам — да ви накарам да повярвате.

Запътих се към телефона. Маккан ме превари със скок и застана пред апарата.

— Една минутка, докторе. Ако аз съм такава гад, която може да забие нож в сърцето на човека, който я е наел, не ви ли се струва, че рискувате? Какво ни пречи на нас двамата с Пол да ви очистим и да избягаме?

Откровено казано, това не ми беше минавало през ума. Едва сега разбрах в какво опасно положение бях попаднал. Обърнах се към шофьора. Той се беше изправил и гледаше настойчиво Маккан.

— Виждам, че ви стана ясно — усмихна се тъжно Маккан и пристъпи към италианеца. — Дай си пушкалата, Пол.

Шофьорът безмълвно пъхна ръце в джобовете си, извади два автоматични пистолета и му ги подаде. Маккан ги остави на масата. Бръкна под лявата си мишница, извади пистолет и го постави при другите, после извади от джоба си още един и го прибави към купчината.

— Седнете, докторе — каза той и посочи стола ми до масата. — Това е цялата ни артилерия. Дръжте пистолетите при вас. Ако се опитаме да извършим нещо нередно, стреляйте. Но единственото, за което ви моля, е да не се обаждате на полицията, докато не ме изслушате.

Седнах, придърпах пистолетите към мен и ги проверих. Бяха заредени.

— Докторе — каза Маккан, — има три варианта, над които искам да помислите. Първо, ако имах нещо общо с убийството на шефа, щях ли да ви дам възможност като сегашната? Второ, аз седях от дясната му страна. Той беше облечен с дебело палто. Как мога да се пресегна и да завтъкна такава тънка игла, тъй че тя да проникне през всички препятствия — отначало през дебелото палто, после през куклата и накрая през останалите дрехи, без той изобщо да ми окаже съпротива? Дявол да го вземе, Рикори беше силен мъж. Пол щеше да види как се борим…

— Какво значение има това — прекъснах го аз, — ако Пол е твой съучастник?

— Правилно — съгласи се той, — точно така. Пол е толкова вътре, колкото и аз. Нали, Пол? — Изгледа изпитателно шофьора и онзи му кимна в знак на съгласие. — Добре, ще се спрем и на тази възможност. Изслушайте и третата версия. Ако аз съм убил шефа и Пол ми е съучастник, щяхме ли да го докараме при единствения човек, които може да разбере как е бил убит? И след като сте установили причината за смъртта, да си измисля толкова тъпо алиби? Боже Господи, докторе, аз не съм чак такъв идиот! — На лицето му се изписа възмутена гримаса. — Че защо ми е да го убивам? Та аз бих преминал и през ада, само и само за да го спася, и той го знаеше. Същото важи и за Пол.

Почувствах правдивостта на доводите му. Дълбоко в мен се загнезди твърдото убеждение, че Маккан казва истината — или поне истината, както той я вижда. Той не беше намушкал Рикори. И все пак да се приписва това действие на куклата беше вече прекалено. А нали в колата са били само тримата? Маккан прочете мислите ми с проникновена точност.

— Може да е някоя от онези механични кукли — каза той. — Снабдена с механизъм да убива.

— Маккан, върви и ми я донеси — казах рязко. Той беше формулирал едно рационално обяснение.

— Няма я в колата — отвърна той и отново се усмихна тъжно. — Тя скочи от нея!

— Абсурдно е да… — започнах аз, но шофьорът ме прекъсна:

— Вярно е. Нещо изскочи от колата. Когато аз отворил вратата. Помислих, че може котка. Казвам: „Какво, по дяволите…“ И тогава я виждам. Бяга с всички сили. Навежда се. Скрива се в сянка. Съгледах я само за миг и повече — не. Казвам на Маккан: „Какво, по дяволите!“ А Маккан опипва пода на колата. Казва: „Това беше куклата. Тя утрепа шефа!“ Аз казвам: „Кукла! Каква кукла имаш предвид?“ Той ми обяснява. Дотогава не зная нищо за никаква кукла. Е, забелязах, че шеф носи нещо под палто, si. Обаче не знам какво е то. Но видях проклето нещо, което не приличаше нито на котка, нито на куче. Скача от кола, между мои крака, si!

Попитах иронично:

— Маккан, твоя ли е идеята, че тази механична кукла е имала механизъм да бяга, както и да намушква?

Той почервеня и ми отговори тихо:

— Не твърдя, че това е било непременно механична кукла. Но всяко друго предположение би било, меко казано, доста шантаво, нали тъй?

— Маккан, какво всъщност искаш от мен?

— Докторе, докато действах из Аризона, познавах един ранчер, който умря. Пукна внезапно и това си е. Заподозряха едно приятелче, че има нещо общо със смъртта му. Шерифът каза: „Омбре, не мисля, че именно ти си го убил — но тук аз съм единственият съдебен заседател. Ти какво ще кажеш?“ Омбрето отвърна: „Шерифе, дай ми две седмици и ако не ти доведа дотогава копелето, което е затрило човека, можеш да ме обесиш.“ „Това е достатъчно справедливо условие — каза шерифът. — Временното заключение е смърт, вследствие на удар.“ Че си беше удар, беше. Удар с куршум. Е, и така, след по-малко от две седмици това приятелче се върна с убиеца, завързан за седлото на коня му.

— Ясно ми е какво предлагаш, Маккан. Само че тук не е Аризона.

— Знам, че не е. Но не можете ли да удостоверите временно, че е било сърдечна атака? И да ми дадете една седмица на разположение? Тогава, ако не докажа кой е виновен, застреляйте ме. Няма друг изход. Ако кажем на ченгетата за куклата, те ще припаднат от смях и ще ни изпържат на електрическия стол в Синг Синг. Ако не им кажем за куклата, пак ще ни изпържат. Ако по някакво чудо ченгетата ни пуснат — ще ни причакат останалите от бандата на шефа, които на бърза ръка ще отмъстят за него. Докторе, ще погубиш двама невинни. И нещо по-лошо, никога няма да откриеш кой действително е убил шефа, защото ония ще се задоволят с нашата смърт. Защо им е да го търсят повече?

Измъчваха ме съмнения. Не бях убеден, че двамата са невинни. Предложението на Маккан, колкото и наивно да изглеждаше, криеше нещо подмолно. Ако го приемех, телохранителят и шофьорът щяха да имат цяла седмица, за да избягат надалеч. Ако Маккан не се върнеше и аз оповестях впоследствие пред полицията истината за случая, щях да се окажа в положението на замесен. Можеше да ме вземат дори за съучастник в престъплението. Ако се престорех, че въобще не съм се усъмнил, в най-добрия случай щях да бъда обявен за пълнен невежа. Ако ли пък ги хванеха и те разкажеха за споразумението ни, пак щях да бъда обвинен, че съм замесен в убийството. Стана ми ясно, че Маккан постъпи много хитро, като ми предаде пистолетите. Нямаше да мога да докажа, че съм бил принуден да дам съгласието си. Неговият ход би могъл да се изтълкува също и като част от изключително хитро скроен план. Навярно с този жест той целеше да спечели моето доверие и да отслаби съпротивата ми срещу молбата му. Откъде можех да знам дали двамата не разполагате други оръжия, с които да ме застрелят, ако им откажа?

Докато се опитвах мислено да намеря изход от клопката, аз се приближих до Рикори, като за всеки случай пъхнах пистолетите в джобовете си! Наведох се над него. Плътта му беше студена, но това не беше характерният мраз на смъртта. Още веднъж го прегледах обстойно. И ето че този път напипах едва доловим пулс… Рикори беше жив!

Продължих да стоя наведен над него, разсъждавайки по-бързо от всякога. Да, Рикори беше жив. Но това не отменяше опасността, надвиснала върху ми. По-скоро я увеличаваше. Защото, ако е бил наръган от Маккан, ако двамата бяха в таен заговор и узнаеха, че не са успели, нямаше ли да довършат работата си? Един жив Рикори, в състояние да говори и да ги обвини — за тях това означаваше сигурна гибел, те по-скоро биха се зарадвали на съдебна присъда. Чакаше ги смърт по заповед на Рикори, изпълнена от неговите гангстери. А ако тези двамата довършеха Рикори сега, щяха да бъдат принудени да ликвидират и мен.

Без дори да се изправя, бръкнах в джоба си, стиснах автоматичния пистолет, извадих го и се извъртях рязко към тях.

— Горе ръцете! И двамата!

По лицето на Маккан се мерна изумление, а шофьорът се втрещи. Но вдигнаха ръце.

— Маккан, хитроумното ти предложение за споразумение е излишно. Рикори не е мъртъв. Когато бъде отново в състояние да говори, сам ще ни разкаже какво се е случило с него.

Изобщо не бях подготвен за ефекта от думите си. Ако Маккан не беше искрен, значи бе изключителен актьор. Върлинестото му тяло се стегна. Рядко бях виждал облекчение като това, което се изписа на лицето му. По мургавите му бузи потекоха сълзи. Шофьорът се свлече на колене, разрида се и започна да се моли на бога. Съмненията ми моментално се изпариха. Не ми се вярваше това да е игра. Дори донякъде се почувствах засрамен.

— Можеш да свалиш ръцете си, Маккан — казах аз и върнах автоматичния пистолет обратно в джоба си.

— Ще оживее ли? — прегракнало попита той.

— Мисля, че има всички шансове — отговорих аз. — Почти сигурно е, стига да няма инфекция.

— Хвала на Бога! — шепнеше Маккан. — Хвала на Бога!

И точно в този момент влезе Брейл и ни зяпна от изумление.

— Рикори е бил прободен. По-късно ще ти обясня целия случай — казах му аз. — Има малка дупка над сърцето, вероятно е засегнато и то. В момента е просто в шоково състояние, но започва да излиза от него. Закарай го в моята частна клиника и се погрижи за него, докато дойда.

Изредих му в резюме какво бях свършил дотук и му дадох указания за незабавното по-нататъшно лечение на Рикори. Когато тялото бе изнесено, се обърнах отново към телохранителите.

— Маккан, сега не е моментът за обяснения. Ето, вземете си пистолетите. Давам ви шанса, който поискахте.

Той взе автоматичните пистолети и ме погледна с любопитство.

— Не казвам, че не бих искал да науча какво ви накара да се смилите, докторе — каза той. — Но каквото и да сторите, приемам го, стига да можете да вдигнете шефа на крака.

— Безусловно съществуват лица, които ще се заинтересуват от състоянието му — отговорих аз. — Оставям това изцяло на вас. Аз знам само, че той е пътувал към дома ми. В колата е получил инфаркт. Вие сте го довели при мен и аз съм го подложил на лечение. Ако му е писано да умре, Маккан… е, това вече е друг въпрос.

— Ще уведомя когото трябва — отговори той. — Вие ще трябва да приемете само двама посетители. След това ще отида в тая дупка с куклите, за да изкопча истината от онази дърта вещица.

И очите, и устата му се бяха превърнали в тънки процепи.

— Не — възразих решително аз. — Още не. Постави магазина под наблюдение. Ако жената излиза, установи къде ходи. Наблюдавай също така и не изпускай от очи и момичето. Ако се окаже, че някоя от тях или и двете заедно се опитват да избягат, не се меси. Но ги проследи. Не искам нито да ги пребият, нито дори да ги уплашат, докато Рикори не е в състояние да ни каже какво всъщност се е случило там.

— Добре — съгласи се той, макар и с нежелание.

— Твоята история за куклата едва ли ще е така убедителна за полицията, както за моя донякъде лековерен ум. Ето защо не бива да допускаш случаят да стигне до полицаите. Докато Рикори е жив, от това няма нужда. — Дръпнах го настрана. — Можеш ли да гарантираш, че шофьорът няма да се разприказва?

— Пол е абсолютно надежден.

— Е, тогава нека си трае заради спасението и на двама ви — предупредих го аз.

Те си тръгнаха, а аз отидох при Рикори. Сърцето му работеше по-добре, дишането му беше слабо, но даваше надежди. Температурата му се беше повишила, но все още беше под нормалната. Ако, както бях казал на Маккан, нямаше инфекция и оръжието, с което е бил намушкан, не е било намазано с отрова, Рикори щеше да се възстанови.

По-късно вечерта ме посетиха двама изключително вежливи джентълмени, изслушаха обяснението ми за състоянието на Рикори, попитаха дали може да го видят, видяха го и си заминаха. Увериха ме, че „и да спечеля, и да загубя битката за живота му“ изобщо не бива да се безпокоя за хонорара си и нито за миг да не се колебал, ако трябва да повикам и най-скъпо платените консултанти. В отговор аз ги осведомих, че Рикори има отличен шанс да се възстанови. Помолиха ме да не пускам никого при него, освен тях и Маккан. Изразиха мнение, че ще си спестя неприятности, ако ми изпратят двама души, които да пазят на вратата — естествено пред стаята, в коридора. Отговорих им, че приемам с радост.

Съвсем скоро пред вратата на стаята, заемана от Рикори, застанаха на стража двама тихи, наблюдателни мъже, също както в случая с Питърс.

Същата нощ в съня ми около мен танцуваха кукли, заплашваха ме и ме преследваха. Спах много лошо.

Шеста глава

Странното приключение на полицейски сержант Шевлин

Утрото донесе значително подобрение 6 състоянието на Рикори. Още не бе излязъл от дълбоката кома, но температурата му беше почти нормална, а дишането и сърдечната дейност — задоволителни. Брейл и аз си поделихме дежурствата така, че единият от нас да бъде винаги на разположение на сестрите. След закуска стражите бяха сменени от други двама. Появи се един от възпитаните посетители от миналата нощ, погледа Рикори и с неподправена признателност изслуша успокоителните ми сведения.

Вечерта, когато вече си бях легнал, ми бе хрумнала съвсем логичната мисъл, че Рикори може да е оставил някаква паметна бележка във връзка с диренето, което бе провел; само че никак не ми се искаше да пребърквам джобовете му. А точно сега моментът беше удобен да се уверя дали това е така, или не. Намекнах на моя посетител, че би могъл да се възползва от възможността да прегледа всички документи, които Рикори е носил у себе си. Добавих, че ние с шефа му сме били взаимно заинтересувани от проучването на един въпрос и че той е пътувал към дома ми да го обсъдим, когато го е сполетял пристъпът — и че е възможно да си е водил записки, които да представляват интерес за мен. Посетителят ми се съгласи; наредих да ми донесат палтото и костюма на Рикори и ги пребъркахме. Имаше няколко бумаги, но те не се отнасяха до нашето разследване.

От вътрешния джоб на палтото му обаче извадихме любопитна вещ — тънка връв, дълга около двадесет сантиметра, на която бяха завързани девет възела, разположени на неравни разстояния един от друг. И те бяха особени, изобщо не бях виждал такива. Проучих връвта с някакво необяснимо, но осезаемо чувство на нарастващо безпокойство. Хвърлих поглед към моя посетител и видях, че и той е доста озадачен. Тогава си спомних за суеверието на Рикори и заключих, че връвта с възлите вероятно представляваше някакъв вид талисман или амулет. Така че я пуснах обратно в джоба.

Когато отново останах сам, я извадих и я огледах по-подробно. Беше от стегнато изплетена човешка коса с особен, бледопепеляв цвят, несъмнено женска. Сега забелязах, че възлите са завързани по разному. Структурата им беше сложна. Различията между тях, както и неравните разстояния, пораждаха впечатлението, че възлите образуваха дума или изречение. Същото усещане изпитах, когато наблюдавах как умираше Питърс — че се намирам пред врата към неизвестността и за мен е от жизненоважно значение да я отворя. Подчинявайки се на някакъв мъгляв вътрешен импулс, аз не върнах връвта в джоба, а я хвърлих в чекмеджето при куклата, която ми беше донесла сестра Робинс.

Малко след три часа ми позвъни Маккан. Зарадвах се на обаждането му. На ярката дневна светлина неговата история за произшествието в колата на Рикори сега ми изглеждаше доста фантасмагорична и всичките ми съмнения се върнаха. Даже започнах отново да се притеснявам при мисълта за незавидното положение, в което щях да изпадна, ако Маккан изчезнеше нанякъде. Изглежда, че нещо от това пролича в сърдечността, с която го приветствах, защото той се разсмя.

— Вие, докторе, май си помислихте, че вече съм офейкал, а? Не можете да се отървете от мен. Само да знаете какво съм ви приготвил!

Зачаках пристигането му с нетърпение. Той се появи заедно с някакъв як, червендалест мъжага, който носеше пътническа чанта. Познах в придружителя му един полицай, който често дежуреше по улица „Драйв“, макар че досега не бях го виждал цивилен. Поканих ги да се настанят. Сержантът седна на крайчеца на стола и намести чантата на коленете си. Погледнах въпросително Маккан.

— Шевлин — махна той с ръка към сержанта — каза, че ви познава, докторе, затова реших да го доведа с мен.

— Момко, ако не знаех кой е доктор Лоуел, хич нямаше и да дойда тук — произнесе Шевлин с навъсена физиономия. — Ами че докторът има мозък в главата си, а не сварен картоф като нашия проклет лейтенант.

— Е, той, докторът, ще ти предпише лекарство — подкачи го злобничко Маккан.

— А бе нали ти казах, че не ми трябва никакво лекарство — изръмжа Шевлин. — Думам ти, че с ей тия моите зъркели го видях. И ако доктор Лоуел реши, че съм луд, да върви по дяволите, както казах и на лейтенанта. И на теб ти заявявам същото, Маккан.

Слушах тирадата му с нарастващо изумление.

— Почакай, Тим, почакай — успокои го Маккан. — Аз съм с теб. Изобщо не знаеш колко ми се иска да ти вярвам, а още по-малко защо.

Маккан ме стрелна с очи и аз разбрах, че независимо от причината, поради която ми бе довел полицая, не му е споменал нищо за Рикори.

— Вижте какво, докторе, когато ви разправих как онази механична кукла изскочи от колата, вие ме помислихте за смахнат. Добре де, казах си тогава аз, тя сигурно не е успяла да отиде надалеч. Колкото и да е усъвършенствана, все трябва да е изтичала и да се е скрила някъде. Затова се юрнах да открил някой, който може да я е забелязал. И ето че тази сутрин попаднах на Шевлин. Чуйте какво ми разказа той. Хайде, Тим, повтори пред доктора това, което пробута и на мен.

Шевлин премигна, прехвърли чантата внимателно от единия на другия си крак и започна. От изражението на досада върху лицето му беше ясно, че вече много пъти е разправял историята. И то пред слушатели, които не са му съчувствали, защото докато говореше, ту предизвикателно ме поглеждаше, ту гласът му войнствено се повишаваше.

— Значи така-а… Беше един часа през нощта. Аз патрулирах, когато чух как някой отчаяно се развика. „Помощ! — дереше се човекът. — Убиват ме! Махнете я оттук!“ Вика си значи. Хуквам аз по алеята и виждам, че на една пейка стърчи някакъв приятел в официално облекло, с нахлупен до ушите цилиндър, подскача и прикляка, и маха насам-натам с бастуна си. Именно той кряскаше.

Потупах го по пищялите с палката, той ме видя и скочи право в обятията ми. Усетих дъха му и ми се стори, че разбрах каква е работата. Изправих го на крака и му думам: „Хайде стига, розовите слонове ей сега ще си идат. Изглеждат ти такива благодарение на Сухия режим. Кажи ми къде живееш и ще те кача в такси, а ако предпочиташ, да те изпратя в болница?“

А той ме прегръща треперейки, и брътви: „Ама ти за пияница ли ме смяташ?“ И тогава аз рекох: „Абе я…“ — но млъкнах, защото той наистина не беше пиян. Може по-рано да е бил, но сега не беше. А той като взе, че се друсна на пейката, смъкна чорапите си и тогава видях, че от десетина дупчици по краката му тече кръв, а той вика: „Да не искаш да ми кажеш, че това са го направили розовите слонове?“

Огледах ги, опипах ги, наистина беше кръв, като че ли някой го беше мушкал с игла за шапка…

Без да искам, потърсих с очи Маккан, но той уж нехайно отклони погледа си и невъзмутимо продължи да си свива цигара…

— … и аз го питам: „Кой, по дяволите, ти стори това?“ А той отговоря: „Куклата го направи!“

По гърба ми премина ледена тръпка. Този път Маккан ми хвърли предупредителен поглед. Шевлин се блещеше предизвикателно срещу ми.

— „Куклата го направи!“ — ми казва тоя — извиси глас Шевлин. — И упорито настояваше, че го е направила някаква си кукла!

Маккан прихна и Шевлин премести яростния си поглед от мен върху него. Аз побързах да се намеся:

— Разбирам ви, сержанте. Той ви е казал, че куклата му е нанесла раните. М-да. Изумително твърдение.

— И ти не ми вярваш, туй ли искаш да кажеш? — заяде се вбесено Шевлин.

— Аз ви вярвам, че той ви е казал това — отговорих му. — Продължавайте, моля ви.

— Добре де, имаш предвид, че и аз съм бил пиян, така ли да те разбирам? Щото нашия тъп лейтенант с картоф вместо мозък в главата каза същото.

— Не, съвсем не — побързах да го уверя.

Шевлин се отпусна на стола си и продължи:

— Питам аз пияния: „Как й е името?“ — „Чие?“ — „На куклата — казвам. — Обзалагам се, че е била някоя руса майка, на която й се иска да си види физиономията в жълтите вестници. Брюнетките не използват игли за шапки — така му казвам. — Те всичките боравят с нож.“

„Господин сержант — закле ми се онзи тържествено, — не беше мацка, а истинска кукла! Малка мъжка кукла. И щом твърдя, че беше истинска кукла, значи съм абсолютно убеден в това. Аз се разхождах тъдява — казва той, — за да подишам малко свеж въздух. Не отричам, че съм обърнал няколко чашки, но не повече, отколкото мога да нося. Размахвах си бастуна и го изтървах ей там при онзи храст — казва той и ми го сочи. — Понечих да го вдигна и видях една кукла. Голяма кукла беше и беше се присвила, клечеше, като че ли някой я беше изтървал така. Посегнах да я взема. Още щом я докоснах, тя рипна, сякаш бе изтласкана от пружина. Прехвърли се направо през главата ми! Изненадах се — казва той развълнувано, — и здравата се стреснах, клекнах, за да я потърся, и неочаквано почувствах в прасеца си болка от убождане. Скочих и пак видях тази голяма кукла с игла в ръка — готвеше се да ме намушка.“

„Може — възразявам аз на пияницата, — да ти се е привидял някой комар?“ „Какъв ти комар, бе! — възмущава се той, — кукла беше! И ме мушкаше с игла за дамска шапка. Беше висока около шестдесет сантиметра и имаше сини очи. Хилеше ми се така, че чак ми се смрази кръвта. За миг останах като парализиран и тя отново ме намушка. Скочих на пейката — казва той, — а тя започна да танцува около мен. Подскачаше и ме бодеше. Помислих, че иска да ме убие, и се развиках, колкото сила имах. Всеки на мое място би постъпил по същия начин, не е ли тъй? — пита ме той. — И ето, че ти дойде. А куклата се шмугна ей там в храстите. За Бога, господин сержант, ела с мен, докато намеря такси и се прибера вкъщи — замоли ме той, — защото въобще не си правя майтап, като ти казвам, че съм уплашен до смърт!“

— Значи така, хващам го аз под ръка — не млъкваше Шевлин — и си мисля: „Бедничкият, какво ли не им се привижда на хората от тая контрабандна шльокавица“, но продължавам да се чудя какви са тия дупки по краката му. Чакаме да мине такси и изведнъж той като изпищя: — „Ето я! Виж, ето я!“

Погледнах в указаната посока и наистина видях нещо да се изнизва по тротоара към улица „Драйв“. Осветлението беше слабо и помислих, че е котка или може би куче. И тогава съгледах до отсрещния тротоар една спряла кола-купе. Котката или кучето, или каквото беше там, изглежда имаше намерение да се добере до нея. Пияницата продължаваше да крещи, а аз се мъчех да видя какво е, и тогаз отдолу по „Драйв“ току връхлетя един голям автомобил. Тресна тая щуротия и изобщо не спря. Изчезна от погледа ми, преди да успея да вдигна свирката. Стори ми се, че онова нещо потрепери и се сгърчи. Все още си мислех, че е котка или куче. „Я да ти облекча мъките“ — казах си и се отправих към него с изваден пистолет. И тогава колата-купе, която чакаше, даде газ и се изпари като дим. Наведох се над това, което другата кола беше блъснала, взех го… — Той смъкна чантата от коленете си, сложи я до себе си и я разтвори. — … и ето какво беше то.

Извади отвътре една кукла, или по-скоро това, което беше останало от нея. Автомобилът я беше прегазил през средата и я беше смазал. Нямаше го единият крак, другият висеше на конец. Облеклото й беше разкъсано и изплескано от мръсотията на улицата. Беше кукла — но създаваше зловещото впечатление за размазано джудже. Вратът й висеше прекършен на гърдите.

Маккан пристъпи и повдигна главата на куклата…

Аз гледах втрещено и не можех да откъсна очи… хлад полази по черепа ми… сърцето ми забави ритъма си…

Лицето, което ме погледна със страшните си сини очи, беше лицето на Питърс!

И на него, подобно на най-тънко було, беше застинала сянката на демоничната екзалтация, която бях наблюдавал да обхваща лицето на Питърс, след като смъртта спря биенето на сърцето му!

Седма глава

Куклата Питърс

Докато се взирах в куклата, Шевлин ме съзерцаваше, доволен от ефекта, който тя произведе върху мен.

— Голяма дяволщина, нали? — попита той. — Докторът всичко разбира, Маккан. Нали ти казах, той е акъллия човек!

Шевлин метна куклата на коляното си и седна на стола като някакъв вентролог със зловещото си чучело — нямаше да се изненадам, ако чуех сатанински смях от ухилената уста на куклата.

— Навеждам се, вземам тази кукла и я вдигам — продължи Шевлин. — „Тук има нещо повече, отколкото може да забележи човешкото око, Тим Шевлин“ — казвам си. Поглеждам да видя какво прави пияницата. Той си стои, където го оставих, и затова аз отивам при него, а пък той: „Нали ти казах, че е кукла? Ха! Казах ти, че е кукла! Точно тази беше!“ А аз му думам: „Млади момко, приятелче, тук има нещо нередно. Идваш с мен в участъка, разправяш всичко на лейтенанта и му показваш краката си“ — така казвам. А пияницата отговаря: „Съгласен съм, но дръж това нещо настрана от мен.“ И сетне двамата отидохме в участъка. А там — лейтенантът, един сержант и двама патрулни полицаи. Аз отивам право при лейтенанта и слагам куклата върху бюрото му.

„Какво е това? — бъзика се той. — Пак ли отвличане на дете?“

„Покажи му краката си“ — обръщам се аз към пияницата.

„Само ако са по-хубави от ония на мацките във «Фоли»“ — хили се тая маймуна с лукова глава. Обаче пияницата навива крачолите си над чорапите и му показва краката си.

„Кой те е надупчил така, по дяволите?“ — пита лейтенантът и се изправя. „Куклата“ — осведомява го пияницата. Лейтенантът сяда и започва да мига на парцали. Аз му обяснявам как съм откликнал на виковете на пияницата, какво ми разказа той и какво видях с очите си. Сержантът се смее, кискат се и патрулните полицаи, обаче накрая лейтенантът почервеня и ревна: „Шевлин, ти да не би да ми се подиграваш?“ А аз му отвръщам: „Предавам ви какво ми разправи той, а също и какво видях с очите си. Ето я и куклата.“ „Е — казва той, — тази шльокавица е яка, ама чак пък толкоз! — И ме помами с пръст. — Ела при мен, искам да ми дъхнеш.“ И тогава ми стана ясно, че загазих, защото, да ви кажа правичката, пияницата имаше едно плоско шишенце и аз си бях дръпнал от него за успокоение. Само една-единствена глътчица, но за беля дъхът ми ме издаде. И лейтенантът кипна: „Знаех си аз. Сядай!“ И започна да крещи и да хока пияницата: „А бе, ти, изкукуригал идиот такъв, дето акълът ти е прогнил под копринения цилиндър, какво си въобразяваш ти, бе, седнал си да лъжеш един изряден полицейски сержант и да се будалкаш с мен ли? Е, в първото си успял, ама второто няма да мине — кресна той. — Вкарайте го в дранголника! И заедно с него и проклетата му кукла, та да му прави компания!“ А пияндето като чу това, изпищя и се строполи на пода в несвяст. И лейтенантът дума: „Боже Господи, тоя е повярвал на собствената си измишльотина! Да му се не види и проклетият глупак… Свестете го и го пуснете да си ходи.“ А на мен казва: „Тим, ако не беше толкова свестен човек, щях да те изпъдя от службата. Взимай си сега изродската кукла и си върви у дома. Ще пратя някой да те замести. Излез от утре в отпуска, за да изтрезнееш напълно.“ А аз му викам: „Добре, но да знаете, че видях всичко това със собствените си очи. А вас да ви вземат мътните!“ — изръмжах на патрулните полицаи. Те почнаха да се търкалят от смях, а аз викам и на лейтенанта: „И да ме накажеш, и да не ме накажеш, дяволите да те вземат и теб!“ Те обаче направо се задавиха от смях, затова грабнах куклата и си излязох.

Той помълча известно време, после продължи:

— Занасям куклата у дома и повтарям цялата история пред Маги. А тя какво ми отговаря? „Пък разправяш, че не си пиел, а? Я се виж! Дрънкаш разни глупости за кукли, които мушкат хора с игли, обиждаш лейтенанта и току-виж те изпратили за наказание в Стейтън Айлънд. А Джени току-що влезе в колежа! Я си легни и се наспи, а тази кукла изхвърли на боклука.“ Само че аз вече съвсем бях побеснял и не я хвърлих, а я прибрах. Одеве срещнах Маккан и излезе, че и той знае нещичко по въпроса. Разправих му всичко и той ме доведе тук. Не съм го питал защо ме доведе.

— Може би трябва да поговоря с лейтенанта? — предложих аз.

— И какво ще му кажеш? — отговори той и във възражението му имаше немалко логика. — Ако му кажеш, че пияницата е бил прав и че аз съм прав, и наистина съм видял куклата да тича, той какво ще си помисли? Че и ти си същата откачалка като мен. А ако намекнеш, че оня ден не съм бил с всичкия си, веднага ще ме изпратят в болница. Не, докторе. Много ти благодаря, но единственото, което мога да направя, е да си трая и да си пазя достойнството, а ако се опитат да ме подиграват, може да се наложи да им прасна няколко юмрука по физиономиите. Признателен съм ти все пак за отзивчивостта, с която ме изслуша. Донякъде ми олекна.

Шевлин стана от стола и изпусна тежка въздишка.

— А иначе какво мислиш? Имам предвид за това, което пияницата твърдеше, че му се е случило, и това, което аз видях впоследствие? — попита той малко боязливо.

— Нищо не мога да кажа за пияницата — отговорих предпазливо. — А колкото до вас… ами възможно е куклата да е лежала на улицата и точно когато е профучала колата, пътното платно да е било пресечено от котка или куче. Животното е избягало, но движенията му са привлекли вниманието ви върху куклата и вие сте помислили…

Той махна с ръка.

— Добре. Добре. Стига толкова. Оставям ти куклата вместо заплащане за диагнозата, докторе.

С достойнство, макар и във възбудено състояние, което издаваше засилената червенина на лицето му, Шевлин излезе с тежки стъпки от стаята. Маккан се тресеше от беззвучен кикот. Аз взех куклата и я сложих на масата. Загледах се в малкото й, тайнствено-злокобно личице — и никак не ми беше до смях.

Следвайки някакъв неясен вътрешен подтик, извадих куклата на Уолтърс от чекмеджето и я поставих до другата. Взех връвта със странните възли и седнах. Маккан стоеше до мен и наблюдаваше. Чух как подсвирна многозначително.

— Докторе, откъде имате това? — посочи той връвта.

Казах му и той отново подсвирна.

— Сигурен съм, че шефът изобщо не е знаел, че е у него. Интересно кой ли му я е пъхнал в джоба? Ами вещицата, разбира се. Но как?

— Какви ги говориш? — попитах аз.

— Хе, ами че това е „стълбата на вещицата“ — посочи той връвта. — Така я наричат из Мексико. Много лоша магия. Вещицата пуска „стълбата“ тайно в дрехата ти и по този начин получава власт над теб… — Той се приведе над нея. — Да, няма грешка, това е „стълбата на вещицата“ — девет възела, сплетени от женска коса… и в джоба на шефа!

Взираше се навъсено във връвта. Забелязах, че се пазеше да не я докосне.

— Вземи я и я разгледай по-внимателно, Маккан.

— А не! — Той се отдръпна. — Докторе, казах ти, че това е лоша магия.

Мъглата на суеверието, която ме обгръщаше все по-плътно, бе започнала да ме дразни, и сега вече наистина загубих търпение.

— Виж какво, Маккан — казах ядосано, — ти да не би да се опитваш, ако ми позволиш да използвам израза на Шевлин, да ме избудалкаш? Колкото пъти застанеш пред мен, ми подхвърляш някоя нелепа подигравка със здравия разум. Първо беше куклата в колата. После Шевлин. А сега ми пробутваш тая „стълба на вещицата“. Какво си си наумил?

Той ме изгледа с присвити очи, страните му за миг почервеняха и после отново възстановиха нормалния си цвят.

— Единственото, което силно желая — произнесе той по-провлачено от обикновено, — е да видя шефа на крака. И да пипна този, който го подреди. А колкото до Шевлин, и на вас не ви се вярва, че той ви пробутва измислици, нали?

— Да, така е — отговорих аз. — Но не забравям, че ти си бил до Рикори в колата, когато той е бил намушкан. И не мога да спра да се чудя как откри Шевлин толкова бързо днес.

— Какво искате да кажете с това? — попита той.

— Искам да кажа, че твоят пияница отсъства. Искам да кажа, че е напълно възможно да ти е бил съюзник. Искам да кажа, че случката, която така силно е впечатлила почтения Шевлин, би могла да се окаже чиста проба театър. Дали куклата на улицата и своевременно профучалият автомобил не са добре планирани ходове от ваша страна? В края на краищата, разполагам само с твоето уверение и това на шофьора, че куклата не стояла скрита долу в колата през цялото време, докато вие бяхте тук при мен вчера. Искам да кажа, че…

Млъкнах, осъзнавайки, че фактически го използвах за отдушник на лошото си настроение, причинено от собствената ми обърканост.

— Нека да довърша вместо вас — обади се най-сетне той. — Искате да кажете, че в дъното на всичко това съм аз.

Лицето му беше побледняло, а мускулите — напрегнати.

— Докторе, имате голям късмет, че ви харесвам — продължи той. — Още по-голям късмет имате, че сте приятели с шефа. А най-големият ви късмет е, че сте единственият, който може да му помогне — ако изобщо вече може да му се помогне. Друго нямам какво да кажа.

— Маккан, моля ви, много ви моля, простете ми. Не за изказаните от мен съображения, а за това, че бях принуден да ги изрека. В края на краищата, съществува съмнение. И то логично обосновано съмнение. Не може да не признаете това. Значи по-добре е да го излея пред вас, отколкото да премълча.

— Че какъв би могъл да бъде моят мотив?

— Рикори има силни врагове. Има също и силни приятели. Колко удобно би било за враговете му да го унищожат, без изобщо да бъдат заподозрени в това, а един лекар с висока репутация и неоспорима честност да бъде подмамен да удостовери, че смъртта му е настъпила по естествен път… Маккан, това, че считам себе си за такъв лекар, е проява на професионална гордост, а не на личен егоцентризъм.

Той кимна. Чертите на лицето му се отпуснаха и възникналото напрежение се стопи.

— Не оспорвам честността ви, докторе. Нито убедителността на аргументите ви. Не разполагам с доказателства, които да ви предоставя, но съм ви признателен за високото мнение, което имате за моята интелигентност. Защото само изключителен ум би могъл да планира и изработи всичко по такъв заплетен начин. Историята ми напомня за онзи рисуван филм, в който имаше седемдесет и пет предмета, нагласени паянтово така, че в резултат на верижната реакция, породена от сгромолясването им, тухлата да падне на главата на героя точно в два часа, двадесет минути и шестнадесет секунди. Започвам да вярвам, че съм гениален!

Саркастичният му коментар ме накара да се намръщя, но не му отговорих.

Маккан вдигна куклата Питърс и се зае да я изучава, а аз се отправих към телефона, за да се осведомя за състоянието на Рикори. Спря ме възклицанието, изтръгнало се от устата на телохранителя. Той ме извика да ида при него, подаде ми куклата и ми посочи нагръдника под яката на палтенцето й. Опипах я. Пръстите ми докоснаха нещо, което приличаше на кръглата глава на голяма игла. Изтеглих като от кания на кинжал някакво метално острие, дълго над двадесет сантиметра. Беше по-тънко от игла за дамска шапка, твърдо и заострено на върха.

Веднага се досетих, че виждам оръжието, което бе пронизало сърцето на Рикори!

— Още една нелепа подигравка над здравия разум! — измърмори провлачено Маккан. — Може би аз съм я поставил там, а, докторе!

— Могъл си да го сториш, Маккан.

Той се изсмя. Аз съсредоточих вниманието си върху странното острие — защото това фактически представляваше едно фино острие. Изглеждаше изработено от стомана, макар че не бях сигурен дали беше използван точно този метал — не беше гъвкаво, а само твърдо. Малката топка на единия край беше с диаметър около сантиметър и половина и не приличаше на украшение, а на дръжка на кинжал. Под лупата по нея се виждаха малки вдлъбнатини… предназначени като че ли да осигурят по-доброто хващане… от малката ръка на кукла… Кукленски кинжал! По него имаше засъхнали петна.

Поклатих недоверчиво глава и оставих иглата настрана с твърдата решимост да изследвам петната по-късно. Бяха от кръв, знаех го, но исках да съм съвсем сигурен. Дори и да беше така, това само по себе си не потвърждаваше невероятното предположение, че именно кукленска ръка бе нанесла смъртно опасния удар.

Взех куклата Питърс и започнах да я проучвам сантиметър по сантиметър. Не можех да определя от какво беше направена. Не беше от дърво, като другата кукла. Материалът приличаше донякъде на сплав от смола и восък. Не ми беше известна такава смес. Съблякох дрехите на куклата. Неувредената й част беше анатомически перфектно издържана. Косата беше човешка, грижливо имплантирана в черепа. Очите бяха някакви сини кристали. Облеклото бе съшито също така безукорно, както и това на куклата на Даяна.

Видях, че поклащащият се крак не се крепеше на конец, а на тел. Очевидно куклата бе моделирана и оформена върху телена рамка. Отидох при шкафа с инструментите и подбрах една хирургическа ножовка.

— Един момент, докторе. — Маккан следеше всичките ми движения. — Смятате да разрежете това нещо на части, така ли?

Кимнах. Маккан бръкна в джоба си и извади тежък ловен нож. Преди да успея да го спра, отсече главата на куклата Питърс, която увисна на телта. Тогава той я хвана и я усука. Телта се скъса и той хвърли главата на масата, а тялото — на мен. Главата се търкулна и спря до връвта, която Маккан беше нарекъл „стълбата на вещицата“.

За миг главата като че ли се извъртя и ни погледна. Стори ми се, че очите й изригнаха червен пламък, а чертите на лицето се разкривиха и злокобното му изражение се усили — също както това се бе случило с лицето на Питърс в часа на неговата смърт… Овладях се бързо и дори се разсърдих на самия себе си… ами че това, естествено, беше обикновена светлинна измама… Обърнах се към Маккан и изругах.

— Защо го направи?

— Вие сте много по-ценен за шефа, отколкото аз — отвърна той загадъчно.

Разрязах мълчаливо обезглавеното тяло на куклата. Както и очаквах, то беше конструирано върху телена рамка. Когато срязах облицовъчния материал, установих, че рамката е измайсторена от една-единствена тел, или по-скоро единична метална нишка, моделирана умело, както и тялото на куклата, и тази тел беше огъната така, че очертаваше контурите на човешки скелет!

Е, разбира се, не го дублираше напълно, но все пак го имитираше с удивителна точност… липсваха всякакви съчленения… веществото, от което беше направена куклата, беше удивително еластично, а малките ръце — гъвкави… имах чувството, че извършвам дисекция на живо човешко същество, а не на кукла… Беше някак си… отвратително…

Хвърлих поглед към отсечената глава…

Маккан се беше наклонил над нея, втренчен в очите й. Само няколко сантиметра го разделяха от сините кристали. Ръцете му стискаха конвулсивно ръба на масата. Усетих напрежението в тях, като че ли правеше усилие да се отблъсне. Когато беше метнал главата на масата, тя се бе търколила и бе спряла до връвта с възлите — но сега тази връв се беше усукала около отсечения врат на куклата и висеше от челото й като змия!

Много добре видях как главата на Маккан се приближава… още по-близко… до другата, малката глава… като че ли привличана от нея… и че в малкото лице се трупа жива злоба… а лицето на Маккан се превърна в същинска маска на ужаса…

— Маккан! — извиках аз, хванах го под брадичката и отблъснах рязко главата му назад. В момента, в който го тласнах — готов съм да се закълна — очите на куклата се обърнаха към мен и устните й се сгърчиха.

Маккан се олюля. Взря се тъпо в мен за миг, после внезапно се опомни, грабна кукленската глава, запокити я на пода и я затъпка с токовете на обувките си, като че ли смазваше отровен паяк. Главата се превърна на безформена пихтия, всичката й прилика с човешкото вече беше премахната — но двата сини кристала продължаваха да проблясват, а връвта с възлите още бе усукана около нея.

— Боже Господи! Тя ме… тя ме теглеше към себе си…

Маккан с трепереща ръка запали цигара и метна настрана кибритената клечка. Тя падна върху това, което беше останало от кукленската глава.

Последва ослепително сияние, придружено от някакъв силен стон. През нас премина вълна от топлина. На мястото, където се въргаляше размазаната глава, върху лакирания паркет остана единствено разкривено петно от изгоряло. В него лежаха сините кристали, очите на куклата — потъмнели и без блясък. „Стълбата на вещицата“ сякаш се бе изпарила в небитието.

И цялото тяло на куклата беше изчезнало. Върху масата имаше локва гадна черна лепкава течност, от която стърчаха само ребрата на теления скелет!

Иззвъня телефонът и аз машинално вдигнах слушалката. Обаждаха се от частното ми клинично отделение.

— Да. Какво има?

— Докторе, господин Рикори току-що излезе от комата! В съзнание е!

Обърнах се към Маккан.

— Рикори е дошъл на себе си!

Той стисна тържествено раменете ми — после отстъпи крачка назад и по лицето му премина сянка на суеверие.

— Наистина ли? — прошепна Маккан. — Да! Той се е свестил, когато изгоряха възлите! Това го е освободило! Сега ние с вас трябва много да се пазим!

Осма глава

Дневникът на сестра Уолтърс

Заведох Маккан при леглото на Рикори. Очната ставка с шефа му беше изпитанието, което щеше да даде отговор на моите съмнения по отношение на неговата искреност в една или друга посока. Колкото и странни да бяха разигралите се събития, всяко от тях поотделно, както и всички заедно, биха могли да се окажат част от изкусно изпипан номер, погоден от Маккан. Отрязването на кукленската глава можеше да е драматичен жест, предназначен да впечатли въображението ми. Именно Маккан насочи вниманието ми към зловещата репутация на връвта със завързаните възли. Именно той беше човекът, който намери иглата за дамска шапка. Не би било трудно да се обясни привличането му от отсечената глава. А хвърлянето на кибритената клечка — не беше ли това точно премерен жест, предназначен да унищожи доказателството? Не можех да се доверя докрай на собствените си възприятия.

И въпреки всичко трудно беше да се допусне, че Маккан е толкова добър актьор, толкова проницателен майстор в изплитането на интриги. Да, но той просто може да е следвал инструкциите на друг ум, способен на такива тънкости. Искаше ми се да му имам доверие. Надявах се, че ще издържи успешно изпитанието. От цялата си душа се надявах.

Тестът ми обаче се провали. Рикори беше буден и в пълно в съзнание, а умът му вероятно беше нащрек и трезв както никога досега. Само че не можеше да комуникира с никого. Умът му беше освободен, но не и тялото му. Парализата го бе сковала и препятстваше всякакви движения на мускулите, освен най-дълбоките подсъзнателни рефлекси. Очите му ме погледнаха, грейнали и интелигентни, но лицето му беше безизразно… Взираше се в Маккан със същия непроменящ се поглед…

— Може ли да чува? — прошепна Маккан.

— Мисля, че да, но не може да го потвърди.

Телохранителят коленичи до леглото, хвана ръката на Рикори и изрече отчетливо:

— Шефе, всичко е наред. Всички действаме по задачата.

Поведението му не издаваше чувство за вина — но нали аз вече му бях казал, че Рикори не може да говори? Обърнах се към Рикори:

— Вие бележите отличен напредък във възстановяването си. Бяхте претърпели силен шок, чиято причина ми е известна. Предпочитам даже ден-два да сте в такова състояние, отколкото да можете да се движите. Съществува напълно обоснована медицинска причина за това. Не се вълнувайте, не се дразнете, не мислете за неприятни неща. Нека умът ви да се отпусне. Ще ви бия лека успокоителна инжекция. Не се противете на действието й. Оставете се в прегръдките на съня.

Направих му инжекцията и наблюдавах с удовлетворение бързия й ефект. Това ме убеди, че бе чул думите ми.

Върнах се в кабинета заедно с Маккан. Никой не можеше да каже колко време щеше да остане Рикори в хватката на парализата. Възможно бе след час да се събуди напълно здрав, а можеше да продължи да лежи вцепенен дни наред. А на нас междувременно ни се налагаше да поработим доста. Първо, трябваше да се наблюдава много внимателно мястото, откъдето Рикори беше взел куклата; второ — да се съберат сведения за двете жени, които Маккан бе описал; и трето — искаше ми се да узная какво бе накарало Рикори да отиде там. Бях решил, поне засега, да приема за истина версията на телохранителя. Същевременно не биваше да му се доверявам повече от необходимото.

— Маккан — обърнах се към него аз, — уредил ли си непрекъснатото наблюдение на магазина за кукли, както се бяхме уговорили?

— И още как. Муха не може да влети или излети от него, без да бъде забелязана.

— Някакви съобщения досега?

— Момчетата ми обкръжили дупката към полунощ, фасадата била съвсем тъмна, но през щорите на прозореца отзад се процеждала светлинка. Към два часа момичето с бяло като рибешки корем лице се появило на улицата, промъкнало се крадешком и се шмугнало вътре. Момчетата отзад чули голяма караница, после светлината угаснала. Сутринта момичето отворило магазина, а след известно време се показала и вещицата. Следим ги неотлъчно, бъдете спокоен.

— Какво си научил за тях досега?

— Вещицата се нарича мадам Мандилип. Момичето й е племенница. Или поне така твърди. Пристигнали са преди около осем месеца. Никой не знае откъде са дошли. Редовно си плащат наема и всички сметки. Изглежда, че разполагат с много пари. С пазаруването се занимава племенницата. Старата никога не излиза навън. Водят затворен живот, не общуват с никого. Държат се настрана от всичките си съседи. Магьосницата има цяла тумба специални клиенти — много от тях са богати хора. По всичко личи, че тя върти два вида търговия — продава обикновени кукли и принадлежностите за тях, и специални кукли. Казват, че била голям майстор на играчки. Съседите никак не ги обичат. Някои подозират старата, че се занимава с наркотици. Това е всичко — поне засега.

Специални клиенти? Богати хора?

Богати като старата госпожица Бейли и банкера Маршал?

И обикновени кукли — за хора като акробата и зидаря. Но и тези кукли са могли да бъдат „специални“, макар че явно Маккан не знаеше нищо конкретно по този въпрос.

— Колкото до магазина — продължи той, — в задната част има две-три стаи. На горния етаж се намира складовото помещение. Вещицата и шантонерката са наели цялата сграда и обитават помещенията отзад.

— Браво! — поздравих го аз и сетне добавих неуверено: — Маккан, куклата напомни ли ти за някого?

Той ме изгледа изпитателно, присви очи и рече сухо:

— Чакам да чуя вашето мнение.

— Ами… помислих си, че приличаше на Питърс.

— Помислил си, че приличала! — избухна той. — Помислил си — по дяволите! Че тя направо беше одрала кожата на Питърс!

— И въпреки всичко ти не ми спомена за това. Защо? — попитах аз подозрително.

— Майка му стара! — започна той, но се овладя. — Знаех, че сте забелязали приликата. Стори ми се, че си затраяхте заради Шевлин. А после ме засипахте с толкова подозрения, че не ми остана време.

— Този, който е измайсторил куклата, изглежда е познавал Питърс доста добре — започнах да разсъждавам на глас аз. — Питърс трябва да е позирал, така както се позира на художник или скулптор. Защо го е направил? И кога е станало това? Защо въобще някой е пожелал да изработи кукла, която да прилича на него?

— Дайте ми възможност да обработя вещицата за един час и ще ви отговоря на всички тези въпроси — изръмжа Маккан.

— Не — поклатих глава аз. — Никакви такива, докато Рикори не проговори. Може би ще успеем да хвърлим светлина върху този случай по някакъв друг начин. Рикори е имал определена цел, за да влезе в магазина. Аз я знам. Но не знам какво точно е привлякло вниманието му към магазина. Имам основание да смятам, че натам го е подтикнала някаква информация, която е получил от сестрата на Питърс. Познаваш ли я достатъчно добре, за да измъкнеш от нея онова, което е казала вчера на Рикори? Така между другото, тактично, внимателно — без да й съобщаваш за заболяването на Рикори?

— Не и без да ми дадете още малко сведения и мотив да я посетя. Моли не е глупачка — отговори ми нахално той.

— Така да бъде. Не знам дали Рикори ти е казал, че Хортенс Дарнли е мъртва. Ние с него смятаме, че има връзка между нейната кончина и тази на Питърс. Предполагаме, че някаква роля тук е изиграла общата им обич към бебето на Моли. Дарнли е умряла по абсолютно същия начин като Питърс…

— Искате да кажете, че гибелта й е била придружена от същите признаци? — прошепна той.

— Да. Допускам, че и двамата са… прихванали болестта на едно и също място. Рикори изказа предположение, че вероятно Моли знае това място. Може да са го посетили и двамата, не непременно по едно и също време, и да са се изложили на… зараза, причинена нарочно от някакво лице със зли намерения. Съвсем очевидно е, че при Мандилип го е изпратило това, което е научил от Моли. Обаче има една деликатна подробност — тя не знае, че брат й е мъртъв, освен ако Рикори вчера не й е казал.

— Точно така — кимна Маккан. — Той даде нареждания да мълчим пред нея.

— Ако не й е казал, и ти не бива да го правиш.

— Докторе, на вас май доста неща са ви известни, но не ми ги съобщавате, нали тъй? — Той се надигна да си ходи.

— Да — отговорих му откровено. — Но това, което ти казах, е напълно достатъчно.

Той ме изгледа мрачно.

— Какво пък, сигурно имате своите основания. Както и да е, аз скоро ще разбера дали шефът е известил Моли за смъртта на Питърс. Ако го е сторил, просто ще си поговоря откровено с нея. Ако не е — е, добре тогава, ще ви се обадя след като я посетя. Hasta luego.[4]

След това полуприсмехулно сбогуване той излезе. Върнах се при останките от куклата на масата. Гадната локва се беше втвърдила и в процеса на сгъстяване беше приела беглите очертания на човешко тяло. Имаше особено неприятен вид с миниатюрните си ребра и грозната гръбначна тел, която проблясваше между тях. Преди още да преодолея нежеланието си да събера кашата, за да я анализирам, в стаята влезе Брейл. Бях толкова развълнуван от идването на Рикори в съзнание и от това, което се беше случило в последствие, че не забелязах веднага колко е блед и тъжен. Тъкмо споделях подозренията си по отношение на Маккан и спрях на средата на изречението, за да го попитам какво му е.

— Тази сутрин се събудих и се замислих за Хариет — каза той. — Сетих се какво означава кодът 4-9-1. Само че не е „Диана“, а „дневник“[5]. Веднага повиках Робинс. Влязохме в квартирата им, претърсихме навсякъде и открихме дневника на Хариет. Ето го. — Той ми подаде една тетрадка с червена подвързия. — Вземете го. Аз вече го четох.

Отворих тетрадката. Тук прилагам онези пасажи от ръкописния текст, които се отнасят до описваните събития.

ТРЕТИ НОЕМВРИ. Днес ми се случи нещо необичайно. Отбих се в Батъри Парк, за да видя новите риби в аквариума. След това се оказа, че разполагам с час-два свободно време и се залутах из забутаните улички наоколо, в търсене на подарък за Даяна. Натъкнах се на едно странно магазинче. Чудато и старомодно, но на витрината му имаше най-красивите кукли, който някога съм виждала. Стоях и зяпах в тях, надзъртайки през витрината на магазина. Вътре имаше някакво момиче, което бе застанало с гръб към мен. Внезапно то се обърна и ме изгледа. Видът му ме смути. Лицето й беше съвсем безцветно, а очите й — широко отворени, и гледаха някак си уплашено. Имаше буйна пепеляворуса коса, вързана на кок. Много странно момиче! Гледа ме втренчено цяла минута, както и аз — нея. После тя взе да клати яростно глава и да ми прави знаци с ръце — показваше ми да си вървя. Бях толкова удивена, че просто не можех да повярвам на очите си. Канех се да вляза и да я попитам какво, за Бога, й става, но погледнах часовника си и разбрах, че е време да се върна в болницата. Отново надникнах в магазина и видях как във вътрешността му бавно започна да се открехва една врата. Момичето направи още един последен и като че ли почти отчаян жест. В него имаше нещо, от което ми се прииска да побягна, но се овладях и продължих по пътя си. Чудех се на станалото през целия ден. Освен че изпитвах любопитство, чувствах се и малко ядосана. Куклите и облеклата им бяха красиви. Какво ми имаше на мен като клиент? Възнамерявам да разбера това.

ПЕТИ НОЕМВРИ. Днес следобед ходих отново до магазинчето с куклите. Мистерията се задълбочава. Само че не мисля, че е кой знае каква мистерия. Струва ми се, че бедното момиче е откачено. Този път не спрях пред витрината, а влязох направо вътре. Момичето с бялото като тебешир лице беше зад щанда в дъното. Когато ме видя, уплахата в погледа й нарасна и тя дори се разтрепери. Приближих се към нея, а тя прошепна: „О, защо дойдохте пак? Казах ви да си вървите!“ Аз се засмях, не се сдържах и й рекох: „Вие сте странна продавачка. Нима не искате хората да купуват стоката ви?“ Тя отговори тихо и много бързо: „Вече е твърде късно! Сега не можете да се измъкнете! Умолявам ви да не докосвате нищо! Нищо, което тя ви дава. Не пипайте нищо, което ви показва.“ — И в същия момент продължи със съвсем делничен тон: — „Какво ще желаете? Разполагаме с всякакви принадлежности за кукли.“ Смяната на тона й бе толкова внезапна, че чак ме стресна. Тогава забелязах, че в дъното на магазина се беше отворила една врата, същата, която бях видяла предишния път, а на прага й беше изникнала някаква бабуля.

Не помня колко дълго време я гледах с широко отворена уста. Външният й вид бе прекалено нестандартен. Висока почти сто и осемдесет сантиметра, едра, с огромни гърди. Но не беше дебела. Яка. Имаше издължено лице и кафява кожа. Мустаката, с гъста, рошава, сребристосива коса. А очите й бяха направо огромни! Именно те ме омагьосаха. Черни и пълни с жизненост! Тя, изглежда, притежаваше огромна виталност. Или може би този извод се налагаше от контраста с бледото момиче, от което животът сякаш беше изцеден… Не, убедена съм, че жената беше изключително жизнена. Докато ме гледаше, изпитах странно приятна тръпка и си помислих тъпо: „Защо са ти толкова големи очите, бабичко?“ — „За да те виждам по-добре, дете мое!“ „А защо са ти толкова големи зъбите, бабке?“ — „За да те схрускам по-лесно, внучето ми!“ (Не бих казал, че сестра Уолтърс е писала пълни глупости.) Жената наистина имаше грамадни зъби, здрави, макар и жълти. Казах й ни в клин, ни в ръкав: „Приятно ми е.“ Тя се усмихна и ме докосна. Усетих нова приятна тръпка. Имаше красиви ръце, никога не бях виждала такива. Колкото красиви, толкова необичайни и тайнствени. Дълги, със заострени пръсти и много бели. Досущ като женските ръце, които Ел Греко или Ботичели са рисували по картините си. Предполагам, че това предизвика шока, който изживях. Ръцете й сякаш нямаха нищо общо с внушителното й тяло. Също и очите й. Ръцете и очите й бяха нещо отделно. Да, така си беше.

Тя се усмихна и рече: „Ти обожаваш красивите вещи.“ Гласът й беше като ръцете и очите. Дълбок, наситен, звучен контраалт. Усетих как ме прониза като акорд от орган. Кимнах. „Тогава трябва да ги видиш, мила — каза тя. — Ела.“ Не обърна никакво внимание на момичето. Насочи се към вратата и аз я последвах. Когато прекрачих прага, хвърлих поглед назад към момичето. То изглеждаше по-уплашено от всякога и аз ясно видях как устните му изрекоха беззвучно: „Помни.“

Стаята, в която ме въведе жената, беше… ох, не мога да я опиша. Беше като очите, ръцете и гласа й. Щом се озовах в нея, загубих усещането, че съм в Ню Йорк. Или в Америка. Или където и да е на Земята. Имах чувството, че единственото реално място, което съществуваше, беше тази стая. Изплаших се. Стаята беше по-голяма, отколкото би си помислил човек, че би могла да бъде, гледайки къщата отвън. Може би светлината пораждаше тази илюзия. Мека, топла, сумрачна светлина. Всичко беше изкусно облицовано с ламперия, а таванът бе покрит с фина стара дърворезба. Само едната стена беше гола. Имаше и камина, в която гореше огън. Беше твърде топло, но топлината някак си не беше потискаща. Носеше се слаб благоуханен аромат, вероятно от горящото дърво. Мебелите също бяха старинни и много изискани, но доста чудати. На места висяха гоблени с архаични мотиви. Странно, но сега ми е трудно да се сетя какво още съдържаше тази стая, може би защото бях потресена от необикновената й красота. Сещам се обаче, че имаше една огромна маса, която възприех като „графска“. Впечатли ме и кръглото огледало, макар че кой знае защо ми е неприятно да си спомням за него.

Без да искам, започнах да разказвам на жената за себе си и за Даяна, и за това, че тя обожава красивите играчки. Жената ме изслуша търпеливо и после произнесе с дълбок, меден глас: „Тя ще получи нещо прекрасно, скъпа.“ Отиде при шкафа и се върна с най-красивата кукла на света. Малка кукла-бебе, одухотворена и изящна. Дъхът ми секна, когато си помислих колко би я харесала Ди. „Тази би ли й допаднала?“ — попита жената. Аз отговорих: „Но аз никога няма да мога да купя такова съкровище! Аз съм бедна.“ А тя се разсмя и каза: „Но аз не съм бедна. Тази кукла ще бъде твоя, след като приключа с облеклото й.“ Не можах да се сдържа и попитах нетактично: „Сигурно сте много богата, щом притежавате всички тези прекрасни предмети. Защо ви е тогава този малък магазин за кукли?“ А тя пак се разсмя и възкликна: „Ами просто за да мога да се срещам с хубави хора като теб, мила моя.“

И тогава започна странната случка с огледалото. Беше кръгло и аз все гледах в него, защото ми се струваше, че е като половинка от огромна капка бистра вода. Рамката му беше от кафяво дърво с изящна резба и от време на време тя се отразяваше в огледалото, като че ли танцуваше в него, също като растенията край брега на някое езерце в гората, когато ветрецът ги раздвижи. През цялото време ми се искаше да се видя и изведнъж желанието ми стана неудържимо. Отидох пред огледалото. Стаята се отразяваше изцяло в него, сякаш надничах през прозореца на друга такава стая. И тогава образът се разлюля и отразената стая се потопи в мъгла, макар че моето отражение остана кристално ясно. И ето че видях как започнах да се смалявам все повече и повече, докато не станах колкото кукла. Наведох напред лицето си и миниатюрното лице отсреща се приближи към мен. Поклатих глава и се усмихнах — и то направи същото. Беше моето отражение — но толкова дребно! И изведнъж се уплаших и стиснах очи. Когато се взрях отново в огледалото, всичко си беше на мястото, както преди.

Погледнах часовника си и с ужас установих колко дълго се бях застояла. Надигнах се да си вървя, паниката в сърцето ми още не беше отшумяла. „Заповядай утре пак, мила моя — каза ми тя. — Ще ти приготвя куклата.“ Благодарих й и я уверих, че ще дойда. Тя ме придружи до вратата на магазина. Когато минах покрай момичето, то не ме погледна.

Жената се казва мадам Мандилип. Няма да отида при нея нито утре, нито когато и да било. Тя ме очарова, но същевременно ме плаши. Не ми хареса чувството, което изпитах пред кръглото огледало. Защо, когато видях в него отражението на цялата стая, не забелязах там и нейното отражение? Нямаше го! И макар че стаята беше осветена, не си спомням да съм видяла в нея прозорци или лампи. А и това момиче! И все пак — Ди толкова би се зарадвала на куклата!

СЕДМИ НОЕМВРИ. Удивително е, че с такова усилие удържам на решението си да не посещавам повече мадам Мандилип. Толкова съм неспокойна! Снощи сънувах ужасяващ сън. Отново бях в онази стая. Виждах я отчетливо. И изведнъж осъзнах, че я гледам, отвън. И че се намирам вътре в огледалото. Знаех, че съм малка. Като кукла. Уплаших се, заудрях по огледалото и запърхах като нощна пеперуда, блъскаща се в стъклото на прозорец. И тогава към мен се протегнаха две красиви и дълги бели ръце. Те отвориха огледалото и ме сграбчиха, а аз се борех, за да се отскубна. Събудих се и сърцето ми биеше така силно, че направо щях да се задуша. Ди каза, че съм викала: „Не! Не! Не искам! Не, не искам!“ Тя хвърлила възглавницата си по мен и това ме събудило.

Днес си тръгнах от болницата в четири часа с намерението веднага да се прибера вкъщи. Бях потънала дълбоко в мислите си и когато се опомних, установих, че съм се озовала в станцията на метрото и се качвам на влака за Боулинг Грийн. А той щеше да ме откара в Батъри. Предполагам, че от разсеяност съм се запътила машинално към магазина на мадам Мандилип. Това така ме стресна, че почти изтичах от станцията и хукнах по улицата. Май че в последно време се държа много необмислено. Винаги съм се гордяла със здравия си разум. Трябва да се консултирам с доктор Брейл, за да разбера дали не развивам някаква невроза. От друга страна, не съществува сериозна причина, поради която да не ходя при Мадам Мандилип. Тя наистина е много интересна жена и при това ми подсказа, че ме харесва. Толкова любезно ми предложи онази разкошна кукла. Сигурно ще ме сметне за неблагодарна и проста. А куклата непременно би се понравила на Ди. Когато си спомня как се уплаших от огледалото, ми се струва, че почвам да се вдетинявам като Алиса в Страната на чудесата — или по-скоро в Огледалния свят. Огледалата, както и другите отразяващи повърхности, понякога изкривяват действителността и ти показват какво ли не. Вероятно топлината и благоуханието също са допринесли за халюцинациите ми. Не съм съвсем сигурна дали отражението на мадам Мандилип отсъстваше. Нали бях прекалено заета със собственото си отражение. Абсурдно е да бягаш и да се криеш като дете от разни магьосници. А аз правя точно това. Ех, само да не беше онова момиче — ама тя наистина е психарка! Искам да отида и просто не знам защо се колебая.

ДЕСЕТИ НОЕМВРИ. Е, радвам се, че я посетих и се отървах от натрапчивите си мисли. Мадам Мандилип е великолепна. Разбира се, в нея има някои странности, но то е, защо то тя е толкова различна от всички останали! Когато попаднеш в нейната стая, животът ти изглежда съвсем друг. А когато я напускаш, все едно че излизаш от някакъв омагьосан замък и се връщаш в най-прозаичния от световете. Вчера, когато реших да отида при нея направо от болницата, сякаш камък падна от сърцето ми. Отдавна не съм била толкова весела и щастлива. Когато влязох в магазина, бледоликото момиче — името й е Лашна — се загледа в мен така, като че ли се канеше да се разплаче, и каза с много особен, приглушен глас: „Помни, че се опитах да те спася!“

Така ме досмеша, че едва не припаднах от кискане. Тогава мадам Мандилип отвори вратата и още щом надникнах в очите й и чух гласа й, разбрах защо ми е толкова леко на душата — чувствах се като завърнала се в родния дом след най-страшния пристъп на носталгия по него. Разкошната стая ме посрещна приветливо. Струваше ми се, че тя е живо същество също като мадам Мандилип. Че е част от нея — или по-скоро тази част от нея, която включва очите, ръцете и гласа й. Тя не ме попита защо не съм идвала толкова време. Донесе куклата, която беше още по-красива, но не бе довършена напълно. Седнахме и се разприказвахме, и тогава тя ми каза: „Бих искала да направя кукла от теб, моя мила.“ Това бяха точните й думи. Сепнах се, защото си спомних съня си и се видях как пърхам вътре в огледалото и се опитвам да се измъкна от него. Помислих си, че това е просто неин специфичен маниер на изразяване и фактически тя иска да каже, че ще изработи кукла, която да прилича на мен. Затова се засмях и отвърнах: „Разбира се, че можете да направите кукла от мен, мадам Мандилип. Тя навярно ще изглежда дори по-добре и от мен самата.“

Мадам Мандилип се засмя, очите й още повече се уголемиха и заискриха. Интересно, каква ли бе по националност… Донесе восък и започна да моделира ръката ми. Дългите й пръсти работеха ловко и артистично, като че ли всеки от тях беше отделно живо същество, даже самостоятелен скулптор. Следях действията им очарована. Започна да ми се приспива все повече и повече. „Мила моя — предложи ми тя, — съблечи си дрехите и ми позволи да моделирам цялото ти тяло. Не се притеснявай, аз съм просто една стара жена.“ Нямах нищо против и отговорих сънено: „Ами разбира се, че може.“ Седнах на едно високо столче, наблюдавайки как восъкът се оформяше под тези бели пръсти, докато се превърна в съвършено мое копие. Уверена бях, че е перфектно, макар че вече много ми се спеше и почти не го разгледах. Бях толкова сънена, че мадам Мандилип ми помогна да се облека, подир което, изглежда, наистина съм заспала дълбоко, защото се стреснах, когато тя ме потупа по ръката и каза: „Извинявай, че те изморих, мое дете. Ако искаш, можеш да останеш и да преспиш тук. Но ако искаш да се прибереш у дома си, знай, че стана късно.“ Погледнах часовника си, но все още бях толкова сънена, че не осъзнавах какво точно виждам. Тогава мадам Мандилип допря последователно палеца си до клепачите ми и аз изведнъж се събудих съвсем. „Ела утре да вземеш куклата“ — каза ми тя. „Трябва да ви платя, поне колкото ми позволяват възможностите“ — отвърнах аз, но тя възрази: „Ти ми се отплати напълно, мила моя, като ме остави да направя кукла от теб.“ Тогава и двете се разсмяхме, след което напуснах стаята. Бледоликото момиче беше заето с някакъв клиент, но аз й подвикнах Au revoir[6]. Тя вероятно не ме чу, защото въобще не ми отговори.

ЕДИНАДЕСЕТИ НОЕМВРИ. Получих куклата и Даяна направо пощуря по нея! Толкова се радвам, че не се поддадох на онзи дребнав страх. Ди никога досега не е имала нещо, което да й е донесло такава радост. Тя обожава куклата! Днес следобед отново позирах на мадам Мандилип, за да доизкусури моята собствена кукла. Тя е гений. Истински гений! Все повече се чудя защо се задоволява с този жалък магазин, когато може да се нареди сред великите хора на изкуството. Куклата буквално е аз. Тя ме попита дали може да отреже малко от моята коса за главата й и аз естествено се съгласих. Тя ми заяви, че тази кукла не е действителната, която смята да направи от мен. Истинската щяла да бъде много по-голяма. А тази е просто моделът, който ще вземе за основа. Казах й, че тази е идеална, но тя отговори, че другата щяла да бъде от по-траен материал. Може би ще ми даде тази, след като свърши работата си с нея. Толкова изгарях от нетърпение да се прибера вкъщи при Ди, че не се застоях дълго. Усмихнах се и казах няколко думи на Лашна, когато излизах, и тя ми кимна, макар и не особено дружелюбно. Чудя се дали не ревнува.

ТРИНАДЕСЕТИ НОЕМВРИ. Днес за първи път имам настроение и сядам да попълня дневника си след ужасния случай с господин Питърс през нощта на единадесети. Току-що бях привършила записките си за куклата на Ди и от болницата се обадиха да ми съобщят, че трябва да постъпя на извънредно дежурство. Ех, защо отидох, защо не им отказах! Никога няма да забравя тази ужасна смърт. Никога! Не искам нито да пиша, нито да си спомням за нея. Когато сутринта се върнах вкъщи, не можах да заспя, въртях се в леглото и все не можех да излича лицето му от ума си. Смятах, че отдавна съм свикнала със смъртта и нищо не може да ме потресе, но явно съм се лъгала… Тогава си помислих, че ако има някой, който може да ми помогне да забравя случилото се, това е мадам Мандилип. Затова към два часа отидох при нея. Мадам беше в магазина заедно с Лашна и се изненада, когато ме видя да идвам толкова рано. И като че ли не се зарадва както винаги на появата ми или пък така ми се е сторило, защото бях твърде разстроена. В момента, в който влязох в разкошната стая, се почувствах по-добре. Мадам беше сглобила нещо телено, което лежеше сега на масата, но не можах да видя какво, защото тя веднага ме настани в едно удобно кресло и ми каза: „Изглеждаш уморена, дете мое. Стой тук и почивай, докато свърша. Ето ти тази книга с картини, за да се забавляваш.“ Даде ми някаква странна книга, дълга и тясна, която сигурно беше много стара, защото бе изработена от нещо подобно на пергамент, а картините и цветовете в нея напомняха тези на средновековните манастирски манускрипти. Беше пълна с изгледи на гори и градини, а дърветата и цветята бяха толкова необикновени! Нямаше нарисувани никакви хора, но имах натрапчивото усещане, че ако съм малко по-наблюдателна, ще забележа нечие присъствие. Искам да кажа, че те като че ли се спотайваха зад дърветата и цветята, или сред тях, и ме наблюдаваха тихомълком от скривалищата си. Не зная колко време се взирах в картините и се мъчех да видя скритите хора, но най-сетне мадам ме повика. Приближих се до масата, стискайки все още книгата в ръка. „Това е за куклата, която правя от теб — каза ми тя. — Вземи го и виж колко изкусно е изработено.“ И ми посочи теления предмет на масата. Посегнах да го взема и видях, че представляваше човешки скелет. Беше малък, съвсем като детски, и изневиделица в ума ми кой знае защо изплува лицето на господин Питърс. Изпищях, обхваната от непреодолима паника, и вдигнах рязко ръце. Книгата изхвърча и тупна върху малкия телен скелет, чу се остър метален звук и скелетът като чели подскочи. Когато се овладях, забелязах, че краят на телта се е откачил, срязал е подвързията на книгата и се е забил в нея. За момент мадам Мандилип ужасно се разгневи. Хвана ме за рамото и го стисна много болезнено, а очите й горяха от ярост. Запита ме със странен глас: „Защо направи това? Отговори ми! Защо?“ И ядосано ме раздруса. Сега вече не й се сърдя, макар че тогава наистина ме уплаши. Сигурно си е помислила, че съм го сторила нарочно. После видя, че треперя, и очите и гласът й, пак станаха ласкави. „Нещо те тревожи, мила моя. Кажи ми какво е и може би ще съумея да ти помогна.“ Накара ме да легна на един диван, седна до мен и започна да милва косата и челото ми и, макар че аз никога не обсъждам нашите пациенти с други хора, изведнъж взех припряно да й разправям целия случай с Питърс. Тя ме попита кой го е довел в болницата и аз и отговорих, че доктор Лоуел е нарекъл придружителя на Питърс Рикори и че вероятно това е гангстерът със скандална слава. Ръцете й ме успокояваха, заставяха ме да се отпусна, обхвана ме приятна дрямка, и аз й разказах за доктор Лоуел и за това какъв голям лекар е, и за това колко силно съм влюбена в доктор Б… Ужасно съжалявам, че се разприказвах пред нея. Никога не съм постъпвала толкова лекомислено. Бях твърде развълнувана и след като започнах веднъж, вече не бях в състояние да се спра. Говорех ли, говорех. Разказах й всичко от игла до конец. В съзнанието ми цареше пълен хаос. По едно време вдигнах глава, за да я погледна, и ми се стори, че тя злорадстваше. Но аз изобщо не бях на себе си и продължих да дърдоря. Когато свърших, тя ме посъветва да се отпусна и да заспя, а тя щяла да ме събуди когато трябва. Казах й, че трябва да си тръгна в четири и заспах моментално. Събудих се отпочинала и в отлично настроение. Когато излизах, малкият скелет и книгата още бяха на масата и аз й се извиних за проявената от мен несръчност. „Добре че беше книгата, а не ръката ти, мила моя — каза тя — Телта можеше да отскочи, докато я пипаше, и лошо да те нарани.“ Помоли ме да й донеса сестринската си униформа, за да може да ушие по нейния модел мънички дрехи за новата кукла.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТИ НОЕМВРИ. Ех, да не бях ходила никога при мадам Мандилип и да не си бях изгаряла крака! Трудно ми е да изразя с думи причината за съжалението си. Но наистина ми се иска да не я бях посещавала. Днес следобед й занесох сестринската си униформа. Тя бързо уши нейно малко копие. Беше весела и ми пя някакви шантави песни. Не можех да разбера думите им. Попитах я на какъв език са, а тя се засмя и каза: „Езикът на хората, които надничаха от картините в книгата, за да те видят, мила моя.“ Интересно как е разбрала, че съм мислила за скритите в картините хора? Наистина страшно ми се иска никога да не бях идвала тук. Тя запари чай, след което наля и на двете ни. И точно когато ми подаваше моята чаша, лакътят й закачи чайника, той се катурна и врелият чай се изля върху десния ми крак. Ужасно ме заболя. Тя събу обувката ми и намаза изгореното място с някакъв мехлем. Увери ме, че щял да премахне болката и раната веднага щяла да зарасне. Болката наистина престана и когато се прибрах вкъщи, направо не повярвах на очите си. На Джоб също не й се вярваше, че действително е имало изгорено. Мадам Мандилип много се обезпокои от случилото се. Поне така изглеждаше. Чудя се защо не ме изпрати до изхода, както правеше обикновено. Но така или иначе тя остана в стаята. Когато отворих вратата, която водеше към магазина, бледоликата Лашна стоеше току до нея. Погледна бинтования ми крак и аз й казах, че съм се изгорила и мадам Мандилип го е превързала. Тя дори не изрази съчувствие. Минавайки покрай нея и казах: „Довиждане.“ Очите й се напълниха със сълзи, тя ме погледна някак особено, поклати глава и рече: „Au revoir!“ На вратата пак се обърнах към нея и видях, че по бузите й се стичаха сълзи. Защо ли плачеше? („Никога вече няма да дойда при мадам Мандилип“!!!)

ПЕТНАДЕСЕТИ НОЕМВРИ. Кракът ми оздравя съвсем. Не изпитвам и най-малкото желание да ходя пак при мадам Мандилип. Повече няма да стъпя там. Ех, да можех да унищожа куклата, която тя ми даде за Ди! Но това ще наскърби детето.

ДВАДЕСЕТИ НОЕМВРИ. Почвам да забравям всичко, свързано с мадам Мандилип. Сещам се за нея единствено заради куклата на Ди. Толкова съм радостна! Толкова съм радостна, че ми се иска да танцувам и да пея! Никога вече няма да я видя!

О, мили Боже, как ми се иска никога да не бях я срещала! И продължавам да не зная защо.

Това бе последното споменаване на мадам Мандилип в дневника. Сестра Уолтърс умря през нощта срещу 25 ноември.

Девета глава

Краят на куклата Питърс

Брейл внимателно ме наблюдаваше. Издържах на настойчивия му въпросителен поглед и прикрих смущението, което дневникът бе предизвикал у мен.

— Никога не съм предполагал, че Уолтърс е имала толкова развито въображение — рекох аз.

Той се изчерви и попита сърдито:

— Смятате, че е фантазирала ли?

— „Фантазирала“ не е най-точната дума. Бих казал по-скоро, че е пречупила цяла една поредица от събития през призмата на богатото си въображение.

— Нима не съзнавате, че това, което е описала, има автентичен характер, макар по всяка вероятност да е резултат от нечие изключително силно хипнотично въздействие? — изумено възкликна той.

— Вярно е, наистина допуснах тази възможност — отговорих дебелашки. — Но не намирам достатъчно доказателства в нейна подкрепа. Става ми съвсем ясно обаче, че Уолтърс далеч не е била толкова уравновесена личност, за каквато я мислех. Дневникът съдържа данни за наличието на емоционалност, която ме изненадва. Най-малко при едно от посещенията си при тази мадам Мандилип тя е била прекалено развълнувана и в състояние на психическа нестабилност. Имам предвид изключително недискретното обсъждане от нейна страна на случая Питърс с тази госпожа, след като аз изрично предупредих — сещате се за това, нали — този случай да не се дискутира пред никого.

— Много добре си спомням — каза той, — че когато стигнах до тази част от дневника, вече не изпитвах никакво съмнение, че е била приложена хипноза. Но няма значение, продължавайте.

— Когато има две възможни обяснения за извършването на едно деяние, желателно е да се приеме по-логичното — казах аз с безизразен тон. — Преценете фактите, Брейл. Уолтърс сама подчертава необичайното поведение и предупрежденията на момичето. Твърди, че то е невротично. Явно Уолтърс е била притеснена от подмятанията и двусмислените намеци на момичето. После бива привлечена от куклите и влиза, за да узнае цената им, както би постъпил всеки друг на нейно място. Тя не действа по принуда. Запознава се с една жена, чиито физически данни и артистичен чар стимулират въображението й — и възбуждат емоционалността й. Доверява й се. Тази жена, вероятно също емоционална по природа, я харесва и й подарява кукла. Жената е човек на изкуството и вижда в Уолтърс привлекателен модел. Кани я да й позира, което само по себе си все още не е принудителен акт, а естествена молба — и Уолтърс наистина й позира. Подобно на всички скулптори, жената си има своя техника, която включва направата на скелети за опора на куклите й. Съвсем уместен и доста находчив похват. Видът на скелета внушава на Уолтърс представата за смърт, а това внушение извиква в съзнанието й образа на Питърс, залегнал болезнено във въображението й. За момент я обхваща истерия — още едно доказателство за лабилното психическо състояние, в което се намира. После пие чай с майсторката на кукли и случайно се попарва с него. Това естествено предизвиква загрижеността на домакинята и тя обработва раната с някакъв мехлем, убедена в неговата ефикасност. И това е всичко. Къде в тази последователност от абсолютно банални събития има данни, че Уолтърс е била хипнотизирана? Най-сетне, ако приемем, че е била хипнотизирана, какви са били мотивите за това?

— Тя самата ни ги дава — отвърна той. — „За да направя кукла от теб, моя мила!“

Почти се бях самоубедил от собствената си аргументация и забележката му ме подразни.

— Сигурно ти се иска да повярвам, че след като веднъж се е изкушила да влезе в магазина, Уолтърс е била принудена с помощта на окултни средства отново и отново да се връща там, докато тази мадам Мандилип постигне дяволската си цел. Че състрадателното момиче, продавачката в магазина, се е постарало да я спаси от това, което в старите мелодрами се нарича „участ, по-лоша от смъртта“. Че куклата, която тя е трябвало да получи за племенницата си, е била примамката на въдицата на една вещица. Че се е налагало да бъде попарена, за да може да се приложи мехлемът на магьосницата. Че именно мехлемът е носителят на неизвестната смърт. Че след като е пропаднал опитът да бъде наранена с телта, е било нагласено произшествието с чайника и то е постигнало успех. И че душицата на Уолтърс е пърхала в огледалото на вещицата точно така, както тя самата си е въобразявала. Всичко това, драги Брейл, е най-възмутително суеверие!

— А! — възкликна той многозначително. — Значи все пак ви хрумнаха тези възможности? Мозъкът ви не се е гипсирал чак толкова, както предположих преди няколко мига.

Нервирах се още повече.

— Брейл, дали просто не сте си втълпили, че от момента, в който Уолтърс е влязла в магазина, всяко събитие, което тя описва, показва, че мадам Мандилип се е стремяла да завладее нейната душа — цел, постигната със смъртта на Уолтърс?

Той се поколеба, преди да ми отговори:

— По същество е така.

— Душа! — произнесох иронично. — Аз никога не съм я виждал. Не познавам човек, комуто бих повярвал, че е виждал душата. Какво е това душа — ако изобщо съществува? Има ли тя маса, тегло? От какъв материал е изградена? Ако теорията ти е правилна, душата би трябвало да притежава известни свойства. Как може човек да разполага с нещо толкова неосезаемо и нематериално? Как би могъл да знае, че я има, ако тя не може да се види, претегли, опипа, измери или чуе? Ако не е материална, как би могла да се хване, направлява или изолира? Нали ти предполагаш, че именно така е постъпила с душата на Уолтърс майсторката на кукли? Ако ли пък душата е материална, то къде тогава се помещава тя в човешкото тяло? В мозъка? Извършил съм стотици мозъчни операции и никога не съм откривал тайнственото обиталище на тази мистериозна наемателка. Там има само малки клетки с много по-сложен механизъм на действие, отколкото която и да е изобретена досега машина. И тези малки клетки определят манталитета на човека, който ги притежава, неговите настроения, мислене, емоции и личност — в зависимост от това дали функционират нормално или са болни. Наблюдавал съм многократно тези клетки, Брейл — но никога не съм попадал на душа. Хирурзите са изследвали най-подробно тялото на човека. Но и те не са открили никакъв таен храм в него. Брейл, покажи ми душата и аз ще повярвам в… мадам Мандилип.

Известно време той ме изучава мълчаливо, после кимна.

— Да, сега разбирам. И вие сте поразен прекалено силно от случилото се, нали? И вие самият пърхате и се блъскате в огледалото, не е ли така? Добре. Аз се борих със себе си, за да преодолея това, на което са ме учили, и да допусна, че е възможно да има и друга реалност. Лоуел, този проблем е извън обсега на медицината, извън нашата наука. Докато не признаем това, няма да стигнем доникъде. Искам да ви напомня две неща. Първо, Питърс и Дарнли умират по един и същи начин, а Рикори установява, че и двамата са имали работа с мадам Мандилип. Той отива при нея и едва се отървава от смъртта. Хариет я посещава и умира също като Дарнли и Питърс. Е, не е ли логично, че всичко това уличава мадам Мандилип като възможен източник на злото, което се е стоварило върху четиримата?

— Съгласен съм — отговорих аз.

— Изводът, който се налага от само себе си е, че действително е съществувала основателна причина за страха и предчувствията на Хариет, съвсем различна от нейната повишена емоционалност и прекалено въображение — независимо че Хариет не е схващала напълно всички обстоятелства.

Твърде късно осъзнах дилемата, в която ме вкара моето признание и нямах друга алтернатива, освен да отговоря утвърдително.

— Второто положение, върху което искам да ви обърна внимание, е загубата на всякакво желание от страна на Хариет да се върне при майсторката на кукли след инцидента с чая. Това не ви ли се струва странно?

— Не. Ако приемем, че тя е емоционално нестабилна, преживяният шок би могъл да създаде у нея подсъзнателна бариера, която да потисне желанието й. Хората от този тип не обичат да се връщат на сцената на неприятното изживяване, освен ако не са мазохисти.

— Направи ли ви впечатление забележката й, че след изгарянето жената не я е изпратила до вратата? И че за първи път е пропуснала да го направи?

— Не особено. Защо?

— Ще ви кажа. Щом използването на мехлема е било последното действие, след което смъртта става неизбежна, за мадам Мандилип би било голямо неудобство, ако жертвата й продължи да влиза и излиза от нейния магазин през периода, в който трябва да умре от отровата. Гибелта би могла да настигне някой от клиентите й в лавката за кукли и това да доведе до опасно разследване. Ето защо, най-умно би било да застави нищо неподозиращата жертва да охладнее към нейната особа — даже да почувства отвращение или направо да я забрави. Това лесно се постига чрез постхипнотично внушение. А мадам Мандилип е имала всички възможности да го приложи. Това не обяснява ли нежеланието на Хариет също така логично, както въображението й… или повишената й емоционалност?

— Да, така е — признах аз.

— Значи намерихме обяснение защо тази жена не е изпратила Хариет до вратата — продължи той. — Нейният пъклен план е успял. Тя е постигнала своето. Всякакъв по-нататъшен контакт с Хариет е излишен. Тя я пуска да си върви, без да я придружи. Важна финална символика! — Той млъкна и се замисли, после добави: — Не е била нужна нова среща с Хариет. До след смъртта й!

Аз изтръпнах.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма значение — отговори той.

Отиде при изгорялото петно на пода и взе опърлените от топлината кристали. Бяха почти два пъти по-големи от костилка на маслина и имаха неопределен химически състав. Върна се до масата и се загледа в гротескната фигура на скелета.

— Интересно защо не се е стопил? — попита той и посегна да го вдигне. Скелетът не помръдна, сякаш бе залепнал за плота на масата, и тогава Брейл се принуди да го дръпне силно. Раздаде се остър метален звук. Брейл изненадано изруга и го пусна. Скелетът падна на пода, изви се, телта, от която беше направен, се размота като пружина.

Плъзна се по пода подобно на змия, сгърчи се и сетне замря.

Погледнахме към масата.

Лепкавото восъчно вещество, чиито очертания напомняха обезглавеното тяло на куклата, беше изчезнало. На негово място бе останал само тънък слой фин сив прах, който за миг се завъртя, премина в някаква невъобразима вихрушка — и също изчезна.

Десета глава

Бонето на медицинската сестра и „стълбата на вещицата“

— Тя знае как да се отърве от уликите! — засмя се Брейл, но в гласа му нямаше нищо весело.

Не му възразих. Същата мисъл се беше зародила у мен по отношение на Маккан, когато изчезна кукленската глава. Само че Маккан не можеше да бъде заподозрян за това, което се бе случило току-що. За да избегнем по-нататъшното безплодно обсъждане на въпроса, отидохме в клиничното отделение да видим Рикори.

Пред вратата стояха двама нови пазачи. Изопнаха се и ни поздравиха учтиво. Действието на успокоителното беше преминало и Рикори спеше. Дишаше без затруднения и спокойно, потънал в дълбок, оздравителен сън.

Стаята му беше тиха, разположена в задната част на сградата и под нея имаше вътрешна, затворена отвсякъде градина. Всъщност и двете ми къщи са старинни, построени в един по-мирен Ню Йорк; и по двете се катери дива пълзяща лоза — по фасадата и на гърба им. Дадох знак на сестрата да запази мълчание и нагласих лампата така, че да осветява Рикори съвсем слабо. На излизане предупредих и пазачите, че бързото възстановяване на шефа им зависи много от тишината.

Минаваше шест. Поканих Брейл да остане за вечеря и го помолих после да наобиколи пациентите ми в болницата и да ми се обади, ако сметне, че има защо. Исках да остана вкъщи и да изчакам събуждането на Рикори, в случай, че то настъпеше.

Почти бяхме привършили с вечерята, когато иззвъня телефонът. Брейл вдигна слушалката.

— Маккан — осведоми ме той и аз отидох при апарата.

— Здравей, Маккан. Доктор Лоуел е на телефона.

— Как е шефът?

— По-добре. Очаквам да се събуди всеки момент и да проговори — отвърнах аз и се заслушах внимателно за евентуалната реакция на тази новина.

— Това е страхотно, докторе! — не открих в тона му нищо друго, освен изключителна радост. — Чуйте, докторе, видях се с Моли и имам новини. Веднага щом си тръгнах от вас, се отбих при нея. Там беше и Гилмор, съпругът й, и това ме улесни. Казах, че съм дошъл да поканя Моли да се повози с колата. Тя се почувства поласкана и оставихме Гилмор с детето…

— Тя знае ли за смъртта на Питър? — прекъснах го аз.

— Тц. И аз не й казах. Сега вижте какво. Казах ви, че Хорти… Какво? Ами Хортенс Дарнли, момичето на Джим Уилсън. Да, Ама ще ме оставите ли да се доизкажа? Нали ви бях казал, че Хорти е луда по момиченцето на Моли? В началото на миналия месец Хорти пристигнала с една разкошна кукла и с превързана ръка. Била пострадала там, откъдето взела куклата. Жената, която я наранила, й я дала, така казала на Моли. Какво? Да. Дала й куклата, не й я продала. Докторе, вижте какво, не се ли изразявам ясно? Да, наранила си ръката там, където получила куклата. Така казала. И жената я превързала. Хорти обяснила на Моли, че жената й дала куклата, без да й поиска никакви пари, защото била много красива и защото й позирала. Да, позирала, та онази да направи статуя или нещо такова. Хорти много се възгордяла, защото тя самата се смятала за хубавица и според нея бабичката била голяма арабия. Да, арабия. Готина.

След седмица Том — това е Питърс, дошъл при Моли, докато Хорти била при нея, и видял куклата. Започнал да ревнува заради детето и я попитал откъде се е снабдила с куклата, Хорти му отговорила, че е от мадам Мандилип и му посочила къде се намира магазинът. Тогава Том казал, че след като това е женска кукла, значи й трябва кавалер, затова той щял да отиде да вземе оттам една мъжка кукла. И след седмица се върнал с една мъжка кукла, която много подхождала на тази на Хорти. Моли полюбопитствала дали е платил за нея толкова, колкото е струвала Хортината. Не му били казали, че Хортината била безплатна, нито за позирането. А Том някак си се смутил и отвърнал само, че не се бил разорил. И Моли тъкмо се канела да го измайтапи и да го попита дали майсторката на кукли го е сметнала за много хубав и дали й е позирал, но в този момент момиченцето съгледало новата кукла и така се зарадвало, че тя забравила да зададе въпроса си. Том не се отбил повече у тях до началото на този месец, а когато най-сетне се появил, главата му била превързана с бинт и Моли на шега го запитала дали не се е наранил там, откъдето е взел куклата. Той се изненадал и възкликнал: „Да, но как, по дяволите, разбра това?“ Да, да, точно така казал. Какво, не чух? Дали го е превързала Мандилип? Откъде, по дяволите, да знам! Може и да е. Моли нищо не ми каза, а и аз не я попитах. Вижте какво, докторе, Моли хич не е глупава. Трябваха ми два часа, за да изкопча това, което току-що ви разправих. Заговарях я ту за едно, ту за друго, въртях, суках, ей така, уж между другото, повеждах разговора в нужната посока. Страхувах се да задавам прекалено много въпроси. Какво? Да, няма нищо, докторе. Защо да ви се сърдя? Да, и на мен ми се стори малко странно. Но нали ви казах, боях се да не се изпусна, защото Моли е голяма хитруша.

Та значи, според мен, когато е бил при нея, Рикори е използвал същата тактика. Възхитил се е от куклите на детето и е попитал откъде са, колко струват и така нататък. Нали си спомняте, че ви разказах как стоях отвън в колата, докато той беше вътре. След като се прибра, той говори дълго с някого по телефона и накрая се юрна към оная вещица. Да, това е всичко. Разбрахте ли нещо от цялата тая бъркотия? Да? Добре тогава.

Той замълча, но явно не бе окачил телефонната слушалка на вилката, защото не чух сигнала „свободно“.

— Маккан, на телефона ли си още?

— Да, просто се бях замислил. — В гласа му се промъкна някаква тъга. — Наистина страшно ми се ще да съм с вас, когато шефът се събуди. Но засега най-добре да ида при момчетата и да проверя как върви наблюдението над ония две кокошки. Може би ще ви звънна, ако не е станало твърде късно. Дочуване.

Върнах се с бавни крачки при Брейл. Опитвах се да овладея разпокъсаните си мисли. Повторих съвсем точно пред него края на разговора си с Маккан. Той ме изслуша, без да ме прекъсва, и когато свърших, каза тихо:

— Хортенс Дарнли отива при Мандилип, получава от нея кукла и покана да й позира. Наранява се, превързват я. И умира. Питърс отива при Мандилип, получава кукла, превързват го! И умира като Хортенс. Вие виждате кукла, за която той очевидно е позирал. На Хариет се случват абсолютно същите неща. И тя умира като Хортенс и Питърс. Е, и сега какво?

Изведнъж се почувствах остарял и изтощен. Не е много приятно човек да види как собственият му свят, основаващ се на добре познатите причинно-следствени връзки, рухва неудържимо. Отвърнах уморено:

— Не знам.

Той се надигна и ме потупа по рамото.

— Легнете да поспите. Сестрата ще ви повика, ако Рикори се събуди. Ще разнищим до дъно тази история.

— Дори ако паднем там — казах аз и се усмихнах.

— Дори ако трябва да паднем — повтори той, но не се усмихна.

Брейл си отиде, а аз дълго седях и разсъждавах трескаво. После, твърдо решен да се отърва от мислите си, се помъчих да чета. Бях прекалено неспокоен и скоро се отказах. Моят кабинет, също като стаята на Рикори, има изглед към вътрешната градина. Приближих се до прозореца и разсеяно се загледах навън. Осезателно ме обхвана усещането, че стоя пред непозната врата, която трябва да отворя, защото това е жизненоважно. Обърнах гръб на прозореца и с изненада установих, че наближава десет часът. Намалих лампата и се изтегнах на удобната кушетка. Заспах почти моментално.

Събудих се стреснато, като че ли някой беше изкрещял в ухото ми. Седнах и се ослушах. Обгръщаше ме плътна тишина. И изведнъж осъзнах, че това е някаква гъста, непозната и гнетяща тишина. Тежка, мъртвешка тишина, която изпълваше кабинета ми и през която не можеше да проникне никакъв звук отвън. Скочих и запалих всички лампи. Тишината отстъпи, сякаш се изля от стаята като нещо осезаемо. Но бавно. Вече чувах нервното тиктакане на часовника — като че ли току-що от него бе свалено някакво покритие, което го бе заглушавало досега. Разтърсих нетърпеливо глава, отидох до прозореца и вдъхнах хладния нощен въздух. Наведох се, за да видя прозореца на Рикори и опрях дланта си на стъблото на лозницата. Усетих как то леко потреперваше, като че ли някой го раздрусваше — или като че ли някакво малко животно се изкачваше по него…

Затъмненият прозорец на стаята на Рикори се превърна в ярък светещ квадрат. Зад гърба ми се разнесе пронизителният звън на алармата в частната ми клиника, което означаваше, че трябва незабавно да ида там. Изхвърчах от кабинета и хукнах нагоре по стълбите.

Влетях в коридора и видях, че пазачите не са пред вратата. Тя зееше широко отворена. Спрях се вцепенен и изумен на прага…

Единият пазач се беше свил при прозореца с автоматичен пистолет в ръка. Другият беше коленичил до нечие тяло на пода и се целеше в мен. Сестрата седеше до масата, с глава, клюмнала на гърдите — в безсъзнание или заспала. Леглото беше празно. Тялото на пода принадлежеше на Рикори!

Пазачът свали пистолета си. Аз клекнах до Рикори. Той лежеше по корем, изтеглен на един-два метра настрани от леглото. Преобърнах го. По лицето му беше плъзнал бледият отпечатък на смъртта, но сърцето му биеше.

— Помогнете ми да го сложим на леглото — наредих на единия пазач. — И затворете вратата.

Той мълчаливо се подчини. Другият попита с ъгълчето на устата си, без изобщо да изпуска от наблюдение прозореца:

— Шефът мъртъв ли е?

— Не съвсем — отговорих аз, после изругах, нещо, което рядко ми се случва. — Що за скапана охрана сте вие, по дяволите!

Мъжът, който беше затворил вратата, се изкикоти мрачно.

— Само да знаете още за колко работи има да питате, докторе!

Хвърлих поглед към сестрата. Тя продължаваше да седи в отпуснатата поза на изпаднала в безсъзнание или дълбок сън. Смъкнах пижамата на Рикори и огледах цялото му тяло. По него нямаше никакви следи. Поръчах да донесат адреналин, поставих му инжекция и се прехвърлих на сестрата. Разтресох я. Тя не се събуди. Повдигнах клепачите й. Зениците й бяха свити. Поднесох светлина към тях, но те не реагираха. Пулсът и дишането й бяха забавени, но в границите на нормалното. Оставих я така и се обърнах към пазачите.

— Какво се случи?

Те се спогледаха притеснено. Онзи при прозореца махна подканящо с ръка към другия, който започна да обяснява:

— Стояхме в коридора. И изведнъж къщата стана дяволски тиха. Казвам на Джак: „Сякаш й поставиха заглушител.“ И изведнъж чухме как нещо изтрополи тук вътре. Като че ли човешко тяло тупна на пода. Треснахме вратата и видяхме шефа проснат долу. А сестрата спи, както я заварихте и вие. Включихме алармената сигнализация и зачакахме някой да се появи. Това е всичко, нали, Джак?

— Ами да — отговори безизразно мъжът при прозореца. — Да, мисля, че това е всичко.

Изгледах го недоверчиво.

— Мислиш, така ли? Какво имаш предвид като казваш „мисля“?

Те отново се спогледаха.

— Бил, я по-добре изплюй камъчето — рече онзи при прозореца.

— По дяволите, той няма да повярва — поколеба се другият.

— Никой няма да повярва. Както и да е, кажи му истината.

— Когато се втурнахме вътре, видяхме нещо подобно на двойка биещи се котки ей там, при прозореца — почна Бил. — Шефът се търкаляше на пода. Извадихме пистолетите, но се поколебахме да стреляме, нали ни казахте, че не бива да вдигаме шум. И тогава чухме някакъв странен звук, който долетя отвън, като че ли някой засвири на флейта. Двете същества се пуснаха, прескочиха перваза и изчезнаха. Ние се хвърлихме към прозореца, ала не видяхме нищо повече.

— Но сте зърнали съществата на прозореца. На какво приличаха? — попитах аз.

— Джак, ти му кажи.

— На кукли!

По гърба ми премина ледена тръпка. Очаквах този отговор — и се боях от него. През прозореца! Спомних си как трепереше лозницата, когато се бях хванал за нея! Мъжът, който преди малко бе затворил вратата, ме погледна и зяпна от изненада.

— Боже Господи, Джак! — възкликна задавено той. — Повярва ни!

— Що за кукли бяха? — с усилие проговорих аз.

Бодигардът при прозореца ми отвърна по-уверено:

— Едната не можахме да разгледаме добре. Другата приличаше на една от вашите медицински сестри, но сякаш беше смалена до три педи!

Една от моите сестри… Уолтърс… Усетих как краката ми се подкосиха и се отпуснах на ръба на леглото на Рикори.

Нещо бяло на пода привлече вниманието ми. Загледах се тъпо в него, после се протегнах и го вдигнах.

Беше сестринско боне, малко копие на онези, които носят моите сестри. Направено така, че да пасва на главата на шестдесетсантиметрова кукла…

На същото място имаше и още нещо. Взех го.

Беше връв от коса, на възли… светлопепелява коса… с девет сложни възела, разположени на неравни разстояния…

Бил ме гледаше с нарастваща тревога.

— Да извикам ли някой от вашите хора, докторе?

— Опитай се да се свържеш с Маккан — посъветвах го аз и се обърнах към втория телохранител: — Затвори прозорците, пусни резетата и дръпни пердетата. После заключи вратата.

Бил започна да върти телефона. Набутах бонето и връвта с възлите в джоба си и отидох при сестрата. Тя бързо се възстановяваше и след една-две минути се освести напълно. Отначало мътният й поглед блуждаеше напосоки, после обгърна осветената стая и двамата мъже, озадачението й прерасна в паника и тя скочи.

— Не ви видях да влизате! Дали съм заспала… какво стана? — Тя посегна уплашено към гърлото си.

— Искрено се надявам вие да ни кажете — изрекох меко аз.

Тя се втренчи в мен с неразбиращ поглед, после заекна смутено:

— Просто не знам… Беше съвсем тихо… Стори ми се, че нещо шава зад прозореца… след това се разля странна светлина… и после видях вас, надвесен над мен.

— Можете ли да си спомните какво имаше на прозореца? Дори най-дребната подробност, която сте забелязали, би могла да ни бъде от полза. Моля ви, опитайте се.

— Появи се нещо бяло — колебливо отговори тя. — То ме наблюдаваше… и тогава се разнесе някакъв особен аромат на цветя… Всъщност, това е всичко.

Бил затвори телефона.

— Работата се урежда, докторе. Вече търсят Маккан. А сега какво?

— Госпожице Батлър — обърнах се аз към сестрата, — ще ви освободя от дежурство за остатъка от нощта. Вървете да спите. И да знаете, че обезателно искам да се наспите. Предписвам ви… — и назовах лекарството.

— Ама нали не ми се сърдите? Нали не мислите, че съм проявила нехайство…

— Нито едното, нито другото — усмихнах й се аз и я потупах по рамото. — Просто е настъпил неочакван обрат в състоянието на пациента. И стига вече с въпросите. — Съпроводих я до вратата. — Направете точно както ви казах.

Затворих вратата и заключих след нея.

Седнах до Рикори. „Шокът, който е претърпял, независимо от какво естество е бил той, или ще го излекува, или ще го погуби“ — помислих навъсено. Докато го наблюдавах, по тялото му премина тремор[7]. Едната му ръка бавно се вдигна със свит юмрук. Устните му се раздвижиха. Заговори на италиански и при това толкова бързо, че не успях да разбера нито дума. Сетне ръката му падна. Станах от леглото. Парализата беше изчезнала. Той можеше да се движи и да говори. Но дали щеше да може да го прави, когато съзнанието му се възстановеше? Това щеше да се изясни през следващите няколко часа. Засега нямаше как да му помогна повече.

— Слушайте ме и попивайте всяка дума — обърнах се аз към двамата пазачи. — Независимо колко странни ще ви се видят указанията ми, вие сте длъжни да ги изпълните до най-малката подробност. От това зависи животът на Рикори. Нека единият от вас да седне тук отзад, до масата, а другият — до Рикори, при главата му, между него и мен. Ако аз заспя, а той дойде в съзнание, непременно ме събудете. Ако забележите някаква промяна в състоянието му — също ме събудете веднага. Ясно ли е?

— Окей — отвърнаха в един глас и двамата.

— Много добре. Сега най-важното. Трябва да ме наблюдавате с повишено внимание. Този който седи до мен, не бива да ме изпуска от очи. Ако тръгна към шефа ви при едно от следните три положения — да прислушам сърцето и дишането му, да повдигна клепачите му и да премеря температурата му — оставете ме да го направя. Имам предвид, ако продължава да е все в това състояние, в което е сега. Но ако след като се пробудя, се опитам да извърша нещо различно от изброените три действия — спрете ме. Ако се съпротивлявам, обездвижете ме — вържете ме и ми запушете устата… не, не ми запушвайте устата, а слушайте и запомняйте това, което ще изрека. После се обадете по телефона на доктор Брейл — ето номера му. — Написах го и им го дадох. — И гледайте да не ме повредите повече, отколкото е необходимо — допълних накрая аз и се засмях.

Те се спогледаха смаяно.

— Ами щом казваше, докторе… — започна несмело Бил.

— Това не е молба, а заповед. Не се колебайте да я изпълните. И да проявите грубост към мен, няма да ви обвиня после за нея.

— Бил, докторът знае какво говори — обади се Джак.

— Тогава окей — съгласи се Бил.

Загасих всички лампи освен тази на сестринската маса. Изтегнах се на стола и нагласих лампата така, че лицето ми да е добре осветено. Малкото бяло сестринско боне, което бях намерил на пода, ме бе притеснило не на шега. Извадих го от джоба си и го прибрах в едно чекмедже. Джак зае позиция до главата на Рикори. Бил дръпна един стол и седна срещу мен. Аз бръкнах в джоба си, стиснах връвта с възлите, затворих очи, освободих съзнанието си от всякакви мисли и се отпуснах. Бях решил поне временно да се откажа от концепцията, че заобикалящият ме свят се гради на здравия разум и да дам пълна възможност на мадам Мандилип да действа.

Дочух как далечен стенен часовник удари един часа. И заспах.

Някъде бушуваше силен вятър. Вихърът се стовари върху мен. Грабна ме и ме понесе. Чувствах, че нямам тяло или каквато и да било друга конкретна физическа форма. Но пак си бях аз. Безформено създание, носещо се с ураганния вятър. Той ме отнесе безкрайно далеч. Бях без тяло и съзнавах, че съм неосезаем, но въпреки това ме изпълваше неземна жизнена енергия. Носех се във вихъра с нечовешко ликуване, додето не ме запрати в някакво необозримо пространство…

Изглежда се събудих, но пулсирането на странната жизненост продължаваше да напира в мен. А! Ето това, което трябва да унищожа… там на леглото… трябва да го убия, за да не спре този порив на могъщество и ликуване вътре в мен… трябва да убия, за да ме понесе отново мощният вятър и да ме изпълни с виталната си сила… само че внимателно… внимателно… ето — ето, точно в гърлото под ухото, където пулсира вената… точно там трябва да го пронижа… и след това отново се понасям с вятъра… какво ме задържа?… точно така, осторожно… „Ще му премеря температурата“… А сега — бърз скок и го забивам в гърлото, където пулсира вената… „Не с това, недей!“… Кой се обади?… Нещо ме задържа и не ме пуска… ярост, изчерпваща и безмилостна… тъмнината и мощният вятър отлитат надалече…

Чух някой да казва:

— Плесни го още веднъж, Бил, но не толкова силно. Той вече идва на себе си.

Усетих как шамарът опари лицето ми. Трепкащата мъгла пред очите ми се разсея. Стоях по средата между сестринската маса и леглото на Рикори. Джак държеше ръцете ми до бедрата. Дланта на Бил още беше вдигната. Моята десница здраво стискаше някакъв предмет. Погледнах надолу. Беше голям скалпел с острие като бръснач!

Изтървах го и изрекох тихо:

— Всичко е наред, можеш да ме пуснеш.

Бил не реагира. Другарят му не отпусна хватката си. Завъртях глава и видях, че лицата им са бели като корабни платна.

— Случи се точно това, което очаквах — казах аз. — Ето защо ви дадох тези инструкции. Но вече всичко свърши. Ако искате, можете да ме държите на мушка с пистолетите си.

Джак освободи ръцете ми. Аз шеговито пипнах бузата си и казах беззлобно:

— Сигурно здравата си ме цапардосал, Бил.

— Само не се гледайте в огледалото, докторе — отвърна той. — Няма да се познаете.

Кимнах, тъй като вече бях осъзнал напълно демоничната сила на одевешната си ярост, и попитах:

— Как постъпих, Бил?

— Събудихте се и се втренчихте в шефа, в продължение на цяла минута. После извадихте нещо от онова чекмедже и станахте. Казахте, че ще му премерите температурата. Вече бяхте изминали половината разстояние до него, когато осъзнахме какво държите. Креснах: „Не с това, недей!“ Джак ви сграбчи и тогава вие… се разбесняхте. Наложи се да ви халосам. Ами… това е.

Кимнах отново. Извадих от джоба си връвта с възлите, изплетена от белезникава женска коса. Провесих я над една чиния и драснах клечка кибрит. Тя започна да пламти и да се гърчи като змия. Сложните възли сами се развързваха, щом огнените езици ги докоснеха. Пуснах и последния сантиметър от нея в чинията и го съзерцавах, докато не се превърна на пепел.

— Мисля, че тази вечер няма да имаме повече неприятности — казах аз. — Но вие все пак бъдете също така бдителни, както и досега.

Отпуснах се на стола и притворих очи…

Е, да, Брейл не ми показа душа, но… аз повярвах в мадам Мандилип.

Единадесета глава

Куклата, която убива

През остатъка от нощта спах дълбоко и без никакви сънища. Събудих се както обикновено в седем часа. Пазачите бяха на поста си. Попитах ги дали има някакви вести от Маккан, но те отговориха отрицателно. Малко се позачудих, но не ми се видя чак толкова необичайно. Скоро щеше да дойде смяната им и аз ги предупредих да не разказват на никого, освен на Маккан, за станалото през нощта, като изтъкнах, че едва ли някой ще повярва на думите им, ако се разприказват. Те искрено ме увериха, че ще си мълчат. Казах им, че искам отсега нататък охраната да стои в стаята, а не пред вратата.

Прегледах Рикори. Състоянието му удовлетворяваше по всички показатели. Заключих, че вторият шок е противодействал на остатъчните въздействия от първоначалния. Когато се събудеше, щеше да може да се движи и да говори. Съобщих тази успокоителна новина на пазачите. Личеше си, че умираха от желание да ми зададат цял куп въпроси, но аз не им позволих да ме запитат.

В осем часа се появи дневната сестра и много се изненада, като разбра, че Батлър спи, а аз съм заел нейното място. Не й дадох никакви обяснения, само казах, че охраната занапред ще пази вътре в стаята, вместо в коридора.

В осем и половина дойде Брейл, за да закусим и да узнае новостите. Изчаках да свърши със закуската и след това го осведомих за развоя на събитията. Премълчах обаче за малкото сестринско боне, както и за това, което ми се беше случило.

Реших да не споделям всичко с него поради някои предварително премислени от мен самия причини. Първо, ако Брейл видеше сестринската касинка, щеше да си направи съвсем крайни заключения. Имах силни съмнения, че е бил влюбен в Уолтърс и няма да се сдържи и ще хукне към майсторката на кукли. Твърдоглав по природа, при такива ситуации той беше прекалено силно податлив на внушения. За него това би било опасно, а неговите наблюдения и заключения бяха безценни за мен. Второ, ако научеше за моя малък снощен експеримент, несъмнено нямаше да ме изпуска повече от погледа си. Трето, всяка от тези две възможности с непредвидими последици можеше да провали собствената ми цел — да се видя с мадам Мандилип насаме (с изключение на Маккан, който щеше да наблюдава магазина отвън).

Не бих могъл да предвидя изхода от една такава среща. Но очевидно това беше единственият начин да запазя самоуважението си. Да призная, че това, което се случи, е работа на вещица, магьосничество, свръхестествено събитие, означаваше да се поддам на суеверие. Нищо не може да бъде свръхестествено. Ако нещо съществува, то трябва да спазва природните правила. Материалните тела са длъжни да се подчиняват на законите на материята. Ние може да не познаваме тези закони — но въпреки това те са факт. Ако мадам Мандилип притежава познания в областта на някаква неизвестна наука, то аз съм представител на призната наука и трябва да открия всичко възможно за първата. Особено след като вече бях изпитал нейното влияние върху себе си. Това, че бях успял да предвидя техниката й — ако това беше нейната техника, а не самовнушение от моя страна — ми вдъхваше увереност. Бях длъжен да се срещна с мадам Мандилип на всяка цена.

Оказа се, че днес е ден за консултации, така че можех да се измъкна чак след два часа. Помолих Брейл да поеме задълженията ми до края на деня. Към десет сестрата телефонира, че Рикори се е събудил, може да говори и настоява да ме види.

Когато влязох в стаята, той ми се усмихна. Хванах го за китката, за да му проверя пулса, а той каза:

— Доктор Лоуел, струва ми, че спасихте не само моя живот! Рикори ви поднася своята благодарност. Рикори никога няма да забрави колко ви е задължен!

Малко пищна формулировка, но напълно в неговия стил. Това показваше, че умът му функционира нормално и аз се успокоих.

— За нула време ще ви изправим на крака — потупах го аз по рамото, но той не обърна внимание на думите ми. Прошепна:

— Имаше ли още… смъртни случаи?

Чудех се дали имаше някакъв спомен от случката през нощта и му отговорих:

— Не. Но вие бяхте на края на силите си, когато Маккан ви доведе. Затова не искам да приказвате много днес. — И добавих уж нехайно: — Не, нищо особено не се е случвало. А, да — тази сутрин паднахте от постелята. Спомняте ли си?

Той хвърли поглед към охраната, после към мен и каза:

— Чувствам се слаб, много слаб. Трябва бързо да ми върнете силите.

— След два дни ще можете да сядате, Рикори.

— Трябва да стъпя на крака и да изляза навън за по-малко от два дни. Има една работа, която трябва да свърша. Тя не може да чака.

Не биваше да се вълнува, затова се отказах от намерението си да го попитам какво се е случило в колата и казах решително:

— Това зависи изцяло от вас. Но трябва да спазвате препоръките ми. Сега ще дам нареждания как да ви хранят. Освен това държа пазачите ви да останат в стаята.

— А твърдите, че нищо особено не се е случило?

— Просто искам нищо да не ви се случи. — Наведох се към него и рекох шепнешком: — Маккан е разположил хора около магазина на Мандилип. Тя не може да избяга никъде.

— Само че нейните слуги действат по-ефикасно от моите, доктор Лоуел! — отвърна той.

Изгледах го изпитателно. Погледът му беше непроницаем. Върнах се в кабинета си, потънал в размисли. Какво знаеше Рикори?

В единадесет часа Маккан ми се обади по телефона. Толкова се зарадвах, когато чух гласа му, че чак се разсърдих.

— По дяволите, къде беше досега… — започнах аз.

— Вижте какво, докторе. Намирам се в дома на Моли, сестрата на Питърс — прекъсна ме той. — Елате веднага.

Безапелационното му искане породи негодувание у мен.

— Не сега — отговорих аз. — Имам приемни часове. Ще се освободя чак в два следобед.

— Не можете ли да се измъкнете? Случи се нещо. Просто не знам какво да правя! — В гласа му се долавяше отчаяние.

— Какво се е случило?

— Не мога да ви кажа по телефона… — После го чух да говори с по-спокоен, дори нежен глас: — По-тихо, Моли. Плачът няма да помогне! — И пак към мен: — Ей, докторе, елате възможно най-бързо. Чакам ви. Запишете адреса. — Продиктува ми го и отново смени тона: — Стига, Моли! Няма да те оставя сама.

Сетне рязко затвори телефона. Върнах се в креслото си. Бях разтревожен. Той дори не ме попита за Рикори, а това само по себе си беше смущаващо. Дали Моли не беше научила за смъртта на брат си и не беше припаднала? Спомних си как Рикори ми каза, че скоро щяла да става майка. Не, усещах, че паниката на Маккан се дължи на нещо повече от това. Започна да ме обзема все по-силно безпокойство. Прегледах списъка на приемните си часове. Нямаше особено важни пациенти. Внезапно взех решение и казах на секретарката ми да им се обади и да отложи срещите. Наредих да ми докарат колата и назовах адреса, който ми бе дал Маккан.

Той ме посрещна на прага. Бузите му бяха хлътнали, очите му блуждаеха. Пусна ме да вляза, без да промълви нито дума, и ме преведе по коридора. Минах покрай някаква отворена врата и видях една жена, прегърнала ридаещо дете. Маккан ме заведе в спалнята и ми посочи леглото, на което лежеше мъж, завит до шията. Приближих се до него и го пипнах. Беше мъртъв. Беше умрял преди много часове.

— Съпругът на Моли — каза Маккан. — Огледайте го, както сторихте с шефа.

Изпитах изключително неприятното усещане, че се намирам върху гигантско грънчарско колело, въртяно от нечия неумолима ръка — от Питърс към Уолтърс, после към Рикори, сега пък този труп пред мен… дали колелото ще спре дотук?

Разсъблякох мъртвеца. Извадих от чантата си лупа и сонди. Проучих тялото сантиметър по сантиметър, започвайки от областта на сърцето. Там нямаше никакви следи… нито където и да било другаде… Преобърнах тялото.

Веднага забелязах в основата на черепа миниатюрна дупчица.

Взех една фина сонда и я вкарах. Действах много внимателно. Сондата — отново усетих как всичко се върти в дяволски кръг — потъна с лекота в дупчицата.

Очевидно нещо подобно на дълга тънка игла е било забито в това жизненоважно място — точно там, където гръбначният нерв се свързва с мозъка. Случайно — а може би иглата е била завъртяна нарочно, за да прекъсне нервните пътища — е настъпила парализа и почти мигновена смърт.

Изтеглих сондата и се обърнах към Маккан:

— Човекът е бил убит. Със същия вид оръжие, с което е бил нападнат Рикори. Но в случая онзи, който го е намушкал, се е справил по-успешно. Този мъж никога няма да се върне към живота — за разлика от Рикори.

— Така ли? — попита язвително Маккан. — Аз и Пол бяхме единствените в колата при Рикори. А единствените, които са били с този мъж, докторе, са съпругата и детенцето му. Може би ще кажете, че те са го ликвидирали — както смятахте, че ние сме очистили шефа?

— Маккан, какво ти е известно по този случай? И как така си се озовал тук… толкова своевременно?

Той ми отговори спокойно:

— Не бях в тази къща, когато е бил убит, ако намеквате за това. Ако искате да знаете кога е станало, ще ви кажа — в два часа през нощта. Моли ми се обади по телефона преди час и аз веднага пристигнах.

— Провървяло й е в това отношение — казах сухо аз. — Хората на Рикори се опитват да те намерят от един часа през нощта.

— Знам. Но тъкмо се канех да дойда при вас, когато Моли ми се обади. А ако се интересувате какво съм правил през цялата нощ — ще ви кажа. Работех по поставената задача. Опитвах се да открия къде крие автомобила си племенницата на онази дяволица. И разбрах — но твърде късно.

— Ами хората, които трябваше да я следят?

— Вижте какво, докторе, защо първо не поговорите с Моли? — прекъсна ме той. — Боя се за нея. Крепи я само това, че наистина се появихте, след всичко, което й разправих за вас.

— Заведи ме тогава при нея.

Влязохме в стаята, където бях видял жената с ридаещото дете. По моя преценка тя не беше на повече от двадесет и седем — двадесет и осем години и при нормални обстоятелства би изглеждала необикновено привлекателна. Но сега лицето й беше подпухнало и бледо, а в очите й имаше страх и ужас, почти граничещи с лудостта. Тя се втренчи в мен с празен поглед. Търкаше устните си с пръст, а очите й издаваха, че в главата й нямаше нищо друго, освен безумна мъка. Детето, момиченце на четири години, не преставаше да плаче. Маккан раздруса жената за рамото и каза властно, но същевременно със съчувствие:

— Моли, съвземи се! Ето го доктора.

Жената изведнъж осъзна присъствието ми. Гледа ме няколко мъчително дълги секунди и след това каза не толкова въпросително, колкото почти без надежда:

— Той… е мъртъв, нали? — Прочете отговора върху лицето ми и извика: — О, Джони! Моят Джони! Мъртъв! — Прегърна детето и зашепна унесено: — Нашият Джони замина, миличко. Тати трябваше да замине. Не плачи, миличко, скоро ще го видим отново!

Бих предпочел да рухне и да се разридае, но дълбокият страх, който не напускаше погледа й, беше твърде силен и блокираше нормалните отдушници на мъката. Разбрах, че съзнанието й не ще може още дълго да издържи на това напрежение и просъсках:

— Маккан, направи нещо, което да я предизвика. Ядосай я силно или я разреви. Няма значение кое от двете.

Той кимна. Грабна детето от ръцете й и го скри зад гърба си. Наведе се, като почти допря лицето си до нейното и изръмжа грубо:

— Моли, я си признай! Защо уби Джон?

Жената застина за миг, без да проумее въпроса. След това се разтрепери. Страхът изчезна от очите й и се смени с яростен гняв. Тя се нахвърли с юмруци върху Маккан, но той я хвана за китките. Детето писна.

Тялото на жената омекна, ръцете й се отпуснаха. Тя се строполи на пода. Главата й клюмна на свитите колене. И сълзите й рукнаха. Маккан понечи да я вдигне и да я прегърне, но аз го спрях:

— Остави я да се наплаче. Така е най-добре за нея в момента.

След известно време тя повдигна очи към Маккан и попита с треперлив глас:

— Дан, нали не го мислиш наистина?

— Не, Моли, знам, че не си го направила ти — отговори той. — Но сега трябва да поговориш с доктора. Чака ни много работа.

Поуспокоена, тя се обърна към мен.

— Докторе, искате ли да ме разпитате? Или просто трябва да ви разправя всичко, което се случи?

— Разкажи му го, както го разказа на мен — обади се Маккан. — Започни с куклата.

— Точно така — казах аз. — Ако имам някакви въпроси, ще ти ги задам, когато свършиш.

— Вчера следобед Дан, Дан Маккан; дойде и ме взе да ме повози с колата — започна тя. — Обикновено Джон не се прибира… не се прибираше вкъщи до шест часа. Но вчера се беше върнал по-рано, около три. Той харесва… харесваше Дан и ме подкани да отида с него. Прибрах се привечер от разходката. „Моли, докато беше навън, пристигна подарък за детето — каза ми той. — Още една кукла. Обзалагам се, че я е изпратил Том.“ Том е брат ми. На масата лежеше голяма кутия и аз вдигнах капака й. Вътре имаше една кукла, която страшно приличаше на жива. Истинско произведение на изкуството. Малка женска кукла. Представляваше десет-дванадесетгодишно момиченце, облечено като ученичка, с учебниците и тетрадките й, поставени в превързана с ремък и преметната през рамото чанта — беше висока само тридесет сантиметра, но бе направо съвършена. С такова мило лице — като на малък ангел!

„Беше адресирана на твое име, Моли — каза ми Джон, — но аз помислих, че са цветя и отворих пакета. Още малко и ще проговори, нали? Обзалагам се, че точно това наричат «кукла-портрет». Някое хлапе е позирало за нея, личи си.“

Бях убедена, че я е изпратил Том, защото по-рано той беше подарил една кукла на малката. Една моя приятелка… тя почина… й донесе кукла от същия магазин и ми каза, че жената, която изработва куклите, я помолила да й позира. И като съобразих всичко това, реших, че е идвал Том и е донесъл нова кукла за дъщеря ми. Попитах Джон: „Нямаше ли вътре бележка, картичка или нещо друго?“ Той отговори: „Не… а, да, имаше една странна дреболия. Къде ли дяна? Сигурно съм я пъхнал в джоба си.“ Порови из дрехите си и извади една връв с възли, изплетена от коса. Аз казах: „Интересно какво ли си е наумил Том с това?“ Джон я прибра обратно в джоба си и повече не се сетих за нея.

Малката Моли спеше. Нагласихме куклата до нея, за да я види, щом се събуди, и когато това стана, тя наистина изпадна във възторг. Вечеряхме, Моли се заигра с куклата и като я слагах в кошчето, се разплака и не искаше да я остави. Затова й позволихме да спи с куклата. Играхме на карти до единадесет и след това се приготвихме за лягане.

Моли обикновено е неспокойна нощем и все още спи в ниско бебешко кошче — за да не падне. То стои в нашата стая, в ъгъла, до единия от прозорците. Между двата прозореца е тоалетната ми масичка, а леглото ни е срещу тях, тъй че главите ни са откъм стената. И двамата спряхме, за да погледнем Моли, както правим… правехме винаги. Тя беше заспала дълбоко и гушкаше куклата, беше сложила главата й на рамото си.

„Боже Господи, Моли, тази кукла изглежда жива като детето — възкликна Джон. — Все едно, че ей сега ще стане и ще проходи. Момиченцето, което е позирало за нея, сигурно е било много сладко.“

И наистина беше така. Куклата имаше много мило, нежно личице… и, о, доктор Лоуел, именно от това всичко става… толкова отвратително ужасно…

Видях как страхът отново пропълзя в очите й.

— Моли, стегни се! — обади се Маккан.

— Опитах се да взема куклата. Беше толкова красива, че се страхувах детето да не се преобърне върху нея и да я смачка — продължи Моли тихо, — но тя я стискаше здраво, а аз не исках да я безпокоя. Затова й я оставих. Докато се събличахме, Джон извади от джоба си връвта с възлите. „Като се чуеш с Том, попитай го за какво служи тая чудесия“ — каза той. Метна връвта на малката масичка, легна и скоро заспа. След това се унесох и аз…

И изведнъж се събудих… или ми се стори, че се събудих… защото не знам дали съм била будна, или съм сънувала. О, Господи… Чух как Джон умираше…

Сълзи потекоха от очите й.

— Ако съм била будна, значи ме е събудила абсолютната тишина. И все пак — именно тя ме кара са мисля, че съм сънувала. Не е възможно да съществува такава тишина… освен в сънищата. Ние сме на втория етаж и от улицата винаги прониква някакъв шум. А тогава нямаше нито звук… като че ли… като че ли изведнъж целият свят беше онемял. Стори ми се, че седнах, заслушах се… ослушвах се жадно и за най-малкия шум. Даже не чувах дишането на Джон. Бях уплашена, защото в тази тишина имаше нещо злокобно. Нещо… живо! Понечих да докосна Джон, да го сбутам. И открих, че не можех да мръдна! Дори пръста си не можех да помръдна! Опитах се да проговоря. Или да извикам. Но не би!

Пердетата на прозорците бяха спуснати само наполовина. Под тях и около тях проникваше слаба светлина от улицата. Изведнъж тя изчезна. Стаята стана тъмна — непрогледно тъмна.

И тогава избликна зеленото сияние…

Започна като съвсем слабо блещукане. Не идваше отвън. Самата стая го излъчваше. Ту проблясваше, ту гаснеше. Пулсираше ритмично. Но след всяко угасване светваше все по-ярко. Беше зелено — като слаба светлинка на светулка. Или като лунно отражение в зелена вода. Но това не беше светлина, а само имитация на светлина. Не беше ярко. Сякаш извираше от нищото. И беше навсякъде — под тоалетната масичка, под столовете… При това предметите в стаята не хвърляха никакви сенки. Можех да видя всичко в спалнята. Виждах и Моли в коша, главата на куклата на рамото й…

Куклата се раздвижи!

Завъртя главата си и като че ли се заслуша в дишането на детето. Постави малките си ръце върху неговата длан и я отмести…

Куклата седна!

Вече бях сигурна, че сънувам… тази странна тишина, странното зелено сияние… и това, което…

Куклата се изсули от коша и се спусна на пода. Закрачи нехайно към леглото ни, подобно на първолак, който върви и размахва учебниците си. Въртеше глава ту на една, ту на друга страна, оглеждайки стаята досущ като любопитно дете. Забеляза тоалетната масичка и спря до нея. Качи се на стола пред масичката, от него скочи горе, метна чантата с книгите си настрана и започна да се кипри пред огледалото.

Контеше се, накланяше се и се оглеждаше, първо през едното си рамо, после през другото. „Що за фантастичен сън!“ — удивих се аз. Куклата приближи лицето си до огледалото и оправи косата си. Помислих си: „Каква суетна малка кукла!“ И после: „Аз сънувам всичко това, защото Джон каза, че куклата толкова прилича на жива, че няма да се изненада, ако я види да ходи. Само че не може да сънувам, защото ако е така, не бих могла да преценявам това, което сънувам!“ Всичко ми се видя толкова абсурдно, че се засмях. Знаех, че не съм издала никакъв звук. Знаех… че смехът остана вътре в мен. Но куклата сякаш ме чу. Обърна се и ме изгледа право в очите…

Стори ми се, че сърцето ми спря да бие. Имала съм и друг път кошмари, доктор Лоуел — но дори в най-лошите от тях не съм чувствала такъв потрес, както в мига, в който очите на куклата се кръстосаха с моите…

Това бяха очите на дявол!

Излъчваха червена светлина. Искам да кажа, че светеха… като погледа на див звяр в мрака. При вида на този сатанински блясък сякаш нечия ръка сграбчи сърцето ми! Очи, дошли от ада, върху това ангелско лице…

Не знам колко време куклата стоя и ме гледа свирепо. После седна на ръба на тоалетната масичка и заклати крака като дете. Бавно започна да вдига малката си ръка и посегна към врата си. И все така бавно ми я показа. Държеше игла… дълга като кинжал…

Скочи от тоалетната масичка на пода. Затича се към мен и долният край на леглото я скри. Само миг — и ето че тя вече беше на леглото, в краката на Джон, продължавайки да ме пронизва с червените си светещи очи.

Опитах се да извикам, да помръдна, да събудя Джон. Започнах да се моля: „О, Господи, събуди го! Мили Господи, събуди го!“

Куклата отмести погледа си от мен и се отправи към Джон. Пропълзя по тялото му, насочвайки се към главата му. Помъчих се да раздвижа ръката си, за да я хвана, но не успях. Куклата излезе от полезрението ми…

Раздаде се ужасен стон. Усетих как Джон се разтресе, после се изпъна и изви… Чух го как въздъхна…

Дълбоко… дълбоко вътре в себе си знаех, че Джон умира… в тишината… и не можех с нищо да му помогна…

Под прозорците се разнесе нещо като изсвирване на флейта. Последваха го тихи стъпки. Видях как куклата се плъзна по пода и се метна на перваза на прозореца. Коленичи там за миг, оглеждайки улицата. Забелязах, че държеше в ръката си връвта с възлите, която Джон беше хвърлил на нощната масичка.

Флейтата отново изсвири… Куклата се прехвърли през прозореца… Мярнаха ми се червените й очи… и после тя изчезна…

Зеленото сияние… премигна и… се разсея. Светлината от улицата отново нахлу изпод пердетата. Тишината сякаш… изтече от стаята.

И тогава върху мен се стовари вълна от мрак. Потънах в нея. Чух само как часовникът удари два.

Когато се свестих… или, ако това е било сън, когато се събудих… се обърнах към Джон. Той лежеше… неподвижен! Пипнах го… беше студен… толкова студен!

Доктор Лоуел, кажете ми, кое е било насън и кое — наяве? Мигар може да го е убила кукла!

Дали е протегнал ръка към мен и ме е докоснал, докато е умирал… и кошмарът от реалността е нахлул в съня ми? Или насън… съм го убила?

Дванадесета глава

Техниката на мадам Мандилип

В очите й имаше неописуема мъка. Не можех да й кажа истината, затова я излъгах.

— Поне в едно мога да ви уверя. Причината на смъртта на вашия съпруг е съвсем естествена — кръвен съсирек в мозъка. Прегледът, който му направих, напълно потвърди това. Вие нямате нищо общо със смъртта му. А колкото до куклата — просто сте сънувала необикновено ярък сън. Често се случва на по-чувствителните хора.

Тя ме погледна като човек, готов да даде и душата си, стига да й казвам истината, и промълви:

— Но аз чух как умираше!

— Напълно е възможно… — и аз се задълбочих в теоретични обяснения. Знаех, че няма да ги разбере, но точно поради това щяха да й прозвучат убедително: — Вие сигурно сте били в онова полусънно състояние, което ние, медиците, определяме като „граница“ на пробуждащото се съзнание. По всяка вероятност сънят ви е бил предизвикан от звуците, които сте чули. Подсъзнанието ви се е опитало да си ги обясни и е породило цялата фантасмагорична драма, която ми разправихте. Това, което във вашия сън е продължило дълги минути, на практика е траяло само част от секундата — подсъзнанието само си създава свое време. Става дума за едно често срещано явление. Трясва врата или прозвучава някакъв рязък сигнал. Той събужда спящия. Когато се разсъни напълно, той има спомен за някакъв изключително ярък сън, завършил със силен звук. А в действителност сънят му е започнал с този звук. На него може да му се стори, че сънят му е траял часове. А той фактически е бил почти моментен, защото се е осъществил за един кратък отрязък от време между шума и пробуждането.

Тя въздъхна дълбоко; мъката в очите й като че ли започна да се топи и аз се възползвах от възможността да я доубедя.

— Не бива да забравяте и за вашето собствено състояние. То прави много жени податливи на сънища, съпроводени с неприятни оттенъци. Понякога се стига дори до халюцинации.

Тя прошепна:

— Вярно е. Когато наближи време да се ражда малката Моли, имах ужасни сънища… — Замълча колебливо; видях как съмненията отново замъглиха погледа й. — Обаче куклата — куклата изчезна!

Наругах се наум, че не бях подготвил отговор на този въпрос. Но Маккан беше и каза съвсем простичко:

— Ами, разбира се, че я няма, Моли. Аз я пуснах по сметопровода в боклука. След всичко, което ми разказа, реших че е най-добре повече да не я виждаш.

— Къде я намери? — попита тя рязко. — Знаеш ли колко я търсих!

— Изглежда не си гледала много внимателно, защото си била разтревожена — отговори той. — Беше в коша на детето, цялата омотана със завивките. И беше счупена. Явно детето я е затиснало насън.

— Сигурно Моли я е изритала — колебливо каза тя. — Не си спомням дали я търсих там…

Не исках тя да ни заподозре, че сме се наговорили, и затова рекох укоризнено:

— Маккан, не е трябвало да хвърляш куклата. Ако я беше показал на госпожа Гилмор, тя веднага би разбрала, че е сънувала и това щеше да й спести част от притесненията.

— Е, хайде сега, аз да не съм лекар. — Гласът му прозвуча унило. — Сторих го с добри намерения.

— Върви долу и виж дали можеш да я откриеш — наредих му безочливо. Той ме погледна изненадано и аз кимнах подканящо към вратата. Разчитах на досетливостта му. Маккан излезе. Върна се след няколко минути и съобщи с печален глас:

— Преди четвърт час са вдигнали боклука. И куклата заедно с него. Ето на какво попаднах обаче. — Той показа десетина миниатюрни книги, пристегнати с малък ремък. — Не са ли това книжките, които куклата в съня ти е запокитила нанякъде?

Моли се отдръпна и потрепери.

— Да — прошепна тя. — Моля те, Дан, махни ги! Не искам да ги виждам.

Той ме изгледа победоносно.

— Докторе, май че постъпих правилно, като изхвърлих куклата.

— Така или иначе, след като госпожа Гилмор вече се увери, че е сънувала кошмар, всичко е наред. Хайде — аз взех ръцете й в своите, — ще ви предпиша нещо успокоително. И ви моля веднага да напуснете този дом. Съберете в една чанта всичко необходимо за седмица-две и се махнете оттук заедно с малката Моли. Притеснява ме напредналата ви бременност и невръстният живот, който предстои да се появи. Аз ще уредя формалностите, а Маккан ще се заеме с останалото. Но държа непременно да идете някъде другаде. Ще го направите ли?

Изпитах истинско облекчение, когато видях как и двете с готовност се съгласиха. След мъчителна раздяла с тялото на покойника Моли и детето бързо заминаха с Маккан при някакви роднини. Детето искаше да вземе със себе си и куклите, но аз не позволих, макар че рискувах отново да предизвикам подозренията на майката. В новото им убежище не биваше да има нищо от продукцията на мадам Мандилип. Маккан ме подкрепи и куклите останаха в квартирата.

Извиках един погребален агент, когото познавах. Направих последен преглед на тялото. Бях сигурен, че никой няма да забележи миниатюрната дупчица. Не се опасявах от аутопсия, тъй като никой нямаше да се усъмни в моята диагноза за причината на смъртта. Когато погребалният агент пристигна, аз му обясних отсъствието на съпругата — напреднала бременност, поради която съм й наредил незабавно да се премести. Изложих мрачно медицинското си заключение за кончината на покойника, спомняйки си диагнозата на лекаря на банкера и собственото си негативно отношение към нея.

Изнесоха тялото и аз зачаках завръщането на Маккан. Опитвах се да се ориентирам в цялата тази фантасмагория, в която бях затънал. Стараех се да освободя съзнанието си от всички предразсъдъци, от всички предварително оформени представи за това кое е възможно и кое — не. Започнах с допускането, че мадам Мандилип може наистина да притежава някакви познания, неизвестни на съвременната наука. Не бих ги нарекъл магьосничество или окултизъм. Тези думи не означават нищо, тъй като са се използвали в продължение на векове за означаване на напълно естествени природни явления, обяснението на които е било недостъпно за невежите умове. До неотдавна например запалването на кибритена клечка се е възприемало като „магия“ от много туземни племена.

Не, мадам Мандилип не беше „вещица“, за каквато я считаше Рикори. Тя владееше някаква неизвестна наука и в това нямаше никакво съмнение.

Като всяка наука, и тази се управляваше от определени закони — независимо че ние не знаехме какво представляваха те. Дори действията на майсторката на кукли да се разминаваха с разбирането ми за характера на причинно-следствените връзки, все пак те не можеха да не се подчиняват на свои собствени, вътрешни закони за причина и следствие. Нямаше нищо свръхестествено в тях — просто аз се намирах в положението на туземците, които се чудеха защо пламва кибритената клечка. Предполагах, че съм проумял досега нещичко от тези закони и от техниката на тази жена — използвам думата „техника“, обозначаваща съвкупността от детайли, прилагана при механичното изпълнение на всяко изкуство. Връвта с възлите — така наречената „стълба на вещицата“ — очевидно играеше основна роля в манипулацията на куклите. Една такава връв е била пъхната в джоба на Рикори преди първото покушение срещу него. Открих друга до леглото му след тревожните събития миналата нощ. Бях заспал, държейки една от тези върви — и бях направил опит да убия пациента си! Трета връв бе съпровождала куклата, която бе пронизала Джон Гилмор в тила.

Значи беше съвсем ясно, че връвта с възлите е част от формулата за контролиране деянията на куклите.

На това се противопоставяше фактът, че разхождащият се пиян минувач не може да е носил у себе си някоя от „стълбите“, когато е бил нападнат от куклата Питърс.

Възможно беше обаче връвта да е свързана с първоначалното раздвижване на куклите; навярно щом веднъж бъдат приведени в действие, те остават в това състояние за неопределено дълъг срок.

Налице бяха доказателства за фиксирана формула при изработването на куклите. Първо, започва се с доброволното съгласие на жертвата да позира за модел на куклата; второ — раняването дава възможност да се приложи мехлемът, причиняващ неизвестната смърт; трето — куклата задължително трябва да е точно копие на жертвата. А почти съвпадащите симптоми на смъртта доказваха, че причинителят й е един и същ.

Но каква бе връзката на тези смъртни случаи с одухотворяването на куклите? Дали куклите действително бяха необходима част от операцията?

Майсторката на кукли можеше и да вярва в това — а според мен тя беше абсолютно убедена в него.

Но не и аз.

Бях съгласен, че куклата, намушкала Рикори, е била изработена така, че да прилича на Питърс; че куклата „медицинска сестра“, която пазачите са видели на перваза на прозореца, може да е била онази, за която е позирала Уолтърс; че куклата, забола иглата в мозъка на Гилмор, вероятно е носела образа на малката Анита, единадесетгодишната ученичка.

Но това, че нещо от Питърс, Уолтърс и Анита се е вселило в тези кукли… че след смъртта им есенцията на тяхната виталност, техните умове, техните „души“ е била изсмукана и видоизменена под някаква зла форма, вложена в тези кукли с телени скелети… не, срещу това се опълчваше целият ми разум. Не можех да заставя съзнанието си да приеме такова предположение.

Анализът ми бе прекъснат от пристигането на Маккан, който лаконично обобщи:

— Е, уредихме всичко.

— Маккан — попитах го аз, — да не би случайно да е вярно? Че си намерил куклата?

— Не, докторе. Куклата наистина беше офейкала.

— А къде бяха малките книги?

— Точно там, където според Моли ги била метнала куклата — на тоалетната й масичка. Скрих ги, когато тя ми разправи какво се е случило. Не ги беше забелязала. Имах някакво предчувствие за вашата версия и то излезе оправдано, нали?

— И все пак ме постави в затруднено положение. Не знам какво щяхме да отговорим, ако ни беше попитала за връвта с възлите.

— Връвта с възлите, изглежда, не й е направила кой знае какво впечатление. — Той се поколеба за момент. — Но аз мисля, че тя означава дяволски много, докторе. Струва ми се, че ако не бях извел Моли на разходка, ако Джон случайно не беше вкъщи и ако Моли беше отворила кутията вместо него… сега тя щеше да е мъртва.

И в моята глава се въртеше същата догадка.

— Искаш да кажеш, че…

— Именно. Куклите нападат този, у когото е връвта с възлите — заяви намръщено той.

— Но за какво му е на някого да убива Моли?

— Може би този някой смята, че тя знае твърде много. Отдавна се каня да ви кажа нещо. На онази вещица Мандилип й е добре известно, че я следим!

— Е, значи нейните наблюдатели са по-добри от нашите — казах аз, имитирайки стила на Рикори; след това разправих на Маккан за второто нападение през нощта и защо съм го търсил.

— А това — заяви той, щом свърших, — още веднъж доказва, че вещицата Мандилип е прекрасно осведомена кой извършва наблюдение над нея. Тя се е опитала да очисти и шефа, и Моли. Сега ще се нахвърли върху нас двамата, докторе.

— Куклите се съпровождат от някого — казах аз. — Отзовава ги музикален звук. Те не се разтварят във въздуха. Отговарят на сигнала и после… се ориентират към този, който свири. Вероятно някой е извел куклите от магазина и ги е насочил. Логично е да се предположи, че го е сторила едната от двете жени. Как са успели марионетките да се измъкнат невидими покрай твоите съгледвачи?

— Не знам. — Изпитото му лице придоби тревожен вид. — Това е работа на момичето с бялото лице — рибешкия корем. Нека да ви кажа какво установих, докторе. След като излязох вчера от вас, отидох право там, за да проверя имат ли момчетата някакви новини. Научих доста любопитни неща. Казаха ми, че към четири часа момичето влязло в задната стая, а на тезгяха дошла старата. Това не събудило у тях никакви подозрения. Само че към седем видели как отдолу по улицата се задава… познайте кой? Момичето! Вдигнали голяма пара на момчетата, които наглеждат задния изход на магазина. Но те не я били видели да излиза и прехвърлили топката на момчетата отпред.

След това, към единадесет през нощта, едно от току-що застъпилите на пост момчета пристигнало с много кофти новина. Твърдяло, че вървяло по Бродуей, когато иззад един ъгъл изскочила кола. Купе. На волана било момичето. Не можел да сбърка, защото я бил виждал вече в магазина. Тя духнала по Бродуей, а той разбрал, че никой не я следи и се огледал за такси. За зла участ, наоколо нямало никакви коли — дори някоя паркирана, която да задигне. Върнал се при другите и ги попитал каква е тая работа. И пак никой не бил усетил кога е излязло момичето.

Взех две момчета и претърсихме квартала, за да открием къде прибира колата. До четири обикаляхме безуспешно и тогава една от „опашките“ — т.е. от момчетата, които бях пуснал по петите й, дойде и докладва, че към три я зърнал — според него била тя — да излиза от съседната уличка, отдалечавайки се от магазина. Носела два големи куфара, но май изобщо не й тежали, защото крачела твърде бързо. Той хукнал подире й, но я изгубил за миг от погледа си и тя изчезнала. Започнал да търси, но не намерил нито следа от нея. Било доста тъмно, той опитал всички входни врати наоколо, но те били заключени, по дворовете също не се мяркал никой. Така че се отказал от издирването си и се върнал при нас.

Аз също отидох да проверя мястото. То е зад ъгъла, веднага след улицата с кукления магазин. Наоколо има предимно дюкянчета и складове, почти не живеят хора. Къщите са стари. И все пак не можех да разбера как момичето се промъква оттук до кукления магазин. Реших, че моят човек сигурно е сбъркал. Съгледал е друго момиче или просто се е заблудил, че я е забелязал. Направихме подробен оглед и най-сетне попаднахме на едно подходящо кътче, където би могла да се скрие кола. Разбихме без особени усилия вратата. Вътре действително имаше кола, купе, с все още топъл двигател. Значи беше там съвсем отскоро. Освен това според опашкаря колата бе същата марка като онази, зад волана на която бе видял мацката.

Заключихме гаража и се върнахме при другите. Останах да наблюдавам магазина заедно с момчетата до разсъмване. Никаква лампа не светна. Обаче в осем вътре се появи момичето и го отвори!

— Само че ние все още не разполагаме с достатъчно убедително доказателство, че момичето наистина е излизало — прекъснах го аз. — Онова девойче, което е видял твоят човек, може изобщо да не е било същото.

Той ме изгледа със съжаление.

— Та тя се е изнизала следобед без хората ми изобщо да я усетят, не е ли така! Колко му е да направи същото и през нощта? Момчето я е видяло да кара колата, която сетне намерихме там, където младата вещица е изчезнала от погледа на „опашката“.

Замислих се. Нямаше причини да не вярвам на Маккан. А и това зловещо съвпадение на времето!

— Часът, когато е била навън следобед, съвпада с часа, в който куклата е била оставена у семейство Гилмор. Времето през нощта, когато момичето отново е излязло, съвпада с времето на нападението върху Рикори и със смъртта на Джон Гилмор.

— Улучихте десетката, докторе! — възторгна се Маккан. — Тя излиза, оставя куклата у Гилмор и се прибира. През нощта пак се измъква и пуска куклите да пречукат шефа. Изчаква ги да скочат обратно. После се връща и прибира онази кукла, която е у Моли. И след това драсва към къщи. Куклите са в куфарите, които носи.

Не можах да скрия раздразнението си от нелепицата, в която бях попаднал.

— Да, и според теб тя се е измъкнала от къщата през комина, яхнала метла — изтърсих саркастично.

— Не — отговори той сериозно. — Тези къщи са стари и предполагам, че има някоя дупка или подземен проход, през който незабелязано се прокрадва. Както и да е, сега хората ми наблюдават и улицата, и колата, и тя няма да може да ни изиграе пак този номер. — И добави намусено: — Между другото, ако й се наложи, тая спокойно може да яхне метла.

— Маккан — рекох внезапно аз, — възнамерявам да отида и да си поговоря с тази мадам Мандилип. Би ли дошъл с мен?

— Докторе, аз ще съм плътно до вас. С показалци върху спусъците на пистолетите — отговори той.

— Не, аз сам ще се видя с нея. От теб искам бдително да наблюдаваш отвън.

Това не му хареса и той започна да спори, но накрая неохотно се съгласи.

Позвъних в кабинета си. Разговарях с Брейл и научих, че Рикори се възстановява със забележителна бързина. Помолих Брейл да поеме работните ми дела до края на деня, като измислих, че трябва да участвам в някакъв консулт, за да оправдая пред него молбата си. Поисках да ме свържат със стаята на Рикори и наредих на сестрата да му предаде, че Маккан е с мен и че ние двамата отиваме да проведем разследване на едно определено място, че ще го информирам за резултатите като се върна и че ако не възразява, бих желал Маккан да остане с мен през целия следобед.

Тя ми отвърна, че Рикори е наредил Маккан да изпълнява заповедите ми така, като че ли те са негови собствени и че искал да разговаря с мен. Но аз се оправдах, че трябва да бързам, и затворих телефона.

Обядвах с голям апетит. Предусещах, че това ще ми помогне да остана по-близко до реалността — или до онова, което смятах за реалност — при сблъсъка ми с мистичната господарка на илюзиите. Маккан беше странно угрижен и мълчалив, потънал в собствените си мисли.

Когато се отправихме към мадам Мандилип, стенният часовник удари три часа.

Тринадесета глава

Мадам Мандилип

Бях се изправил пред витрината на магазина и се мъчех да превъзмогна упоритото си отвращение, което ме възпираше да се озова в него. Знаех, че Маккан бди наблизо и че част от хората на Рикори са заели позиция в домовете отсреща, а други ходят насам-натам заедно с минувачите. Сред рева и грохота на влаковете над главата ми, шумното движение около Батъри и нормалния кипеж на уличния живот магазинът на майсторката на кукли беше стихнал като обсадена крепост. Побиха ме тръпки. Стоях на прага му, сякаш бях попаднал в преддверието на непознат свят.

На витрината бяха изложени само няколко кукли, но достатъчно необикновени, за да привлекат погледа на дете или възрастен. Не бяха толкова красиви, като онази, която беше получила Уолтърс, нито като двете, които бях видял у Гилморови, но въпреки това представляваха сами по себе си очарователни примамки. Светлината вътре беше приглушена. Виждах едно слабо момиче, което шареше покрай тезгяха. Нямаше съмнение, че е племенницата на мадам Мандилип. Размерът на магазина определено не позволяваше съществуването на такъв огромен будоар в дъното му, какъвто бе обрисувала Уолтърс в дневника си. Все пак къщите бяха стари и наистина беше възможно задната част да е по-широка за сметка на съседните сгради…

Рязко прекъснах по-нататъшното протакане. Тикнах нетърпеливо вратата и влязох.

Момичето се обърна. Изгледа ме изучаващо, докато се приближавах до тезгяха. Не каза нищо. Аз бързо я прецених. Очевидно принадлежеше към истеричния тип — един от най-перфектните образци, който съм виждал някога. Отбелязах си изпъкналите бледосини очи със зареян неподвижен поглед и разширени зеници; издължената стройна шия, леко заобленото лице; прозрачнобялата кожа и дългите тънки пръсти. Ръцете й бяха сключени и аз забелязах, че са необичайно гъвкави — а това окончателно допълваше истеричния синдром на Лайнел-Лавастен. В друго време и при други обстоятелства тя би била игуменка, пророчица или светица.

Нейният господар, образно казано, беше страхът. В това нямаше никакво съмнение. И въпреки всичко беше видно, че не е уплашена от мен. По-скоро в нея се спотайваше някакъв дълбок и зловещ страх, залегнал в основата на цялото й същество, смучещ жизнената й сила — духовен страх. Косата й беше сребристопепелява… цветът… цветът на косата, от която бяха изплетени вървите с възлите!

Щом видя, че се взирам в косите й, неопределеността в погледа й се изпари и се смени с напрежение. Като че ли едва сега ме забеляза.

— Привлякоха ме куклите на витрината ви — казах аз колкото се може по-нехайно. Имам малка внучка и според мен тя много би се зарадвала на една от тях.

— Куклите се продават. Ако сте си харесали някоя, можете да я купите. На съответната цена.

Гласът и беше нисък, почти шепнещ и пълен с безразличие. Но ми се стори, че напрежението в очите й се изостри.

— Да, предполагам, че точно така би постъпил всеки случаен клиент — отговорих капризно аз, разигравайки нещо подобно на раздразнение. — Но при мен проблемът е следният: това дете ми е любимката и искам за нея най-доброто. Би ли ви затруднило да ми покажете с какви други, може би още по-хубави кукли, разполагате?

Очите й трепнаха за миг. Мина ми през ум, че се ослушваше за някакъв звук, който аз не можех да доловя. Изведнъж безразличието изостави маниерите й и тя стана мила и любезна. И точно тогава почувствах върху себе си чифт други очи, които ме опипваха и проучваха. Усещането беше толкова силно, че неволно се обърнах и огледах магазина. Нямаше никой освен момичето и мен. До далечния край на тезгяха имаше врата, но тя беше плътно затворена. Хвърлих поглед към прозореца, за да видя да не би Маккан да надзърта оттам. Нямаше го.

И тогава, сякаш щракна обективът на фотоапарат, невидимият вторачен поглед се изгуби някъде. Обърнах се отново към момичето. То беше наредило пет-шест кутии на тезгяха и ги отваряше. Изгледа ме прямо, почти мило, и каза:

— Ама разбира се, можете да разгледате всичко, което имаме. Извинявайте, ако ви се е сторило, че проявявам известно безразличие. Моята леля, която прави куклите, обожава децата и в никакъв случай не би позволила някой, който също ги обожава, да си отиде оттук разочарован.

Това кратко, необичайно слово беше произнесено със запъване, като че ли под нечия чужда диктовка. Но не това ме впечатли, а внезапната, макар и деликатна промяна, която настъпи в поведението на самото момиче. Апатията напусна гласа й и той затрептя от живот. Тя вече не беше предишното безжизнено, безволево същество. Лицето й се одухотвори, даже започна да излъчва известна жизнерадостност, наля се с руменина; зареяността изчезна от очите й — в тях заблестяха искрици, едва забележимо присмехулни и малко по-забележимо злобнички.

Заех се да огледам куклите.

— Прекрасни са — промълвих най-сетне. — Но това ли са най-хубавите, с които разполагате? Да ви кажа откровено, събитието е много специално — внучката ми става на седем години. Цената практически няма значение, стига, естествено, да е в границите на разумното…

Чух я как въздъхна и вдигнах поглед към нея. В очите й отново се беше настанил предишният затаен страх, всичката искряща закачливост и присмехулност беше изчезнала. Руменината се беше изпарила от лицето й. И отново почувствах върху себе си невидимия поглед, втренчен с неизмеримо голяма сила. И той пак изчезна, като щракване на фотоапарат.

Вратата до тезгяха се отвори.

Макар и да бях подготвен от описанието на Уолтърс, появата на майсторката на кукли направо ме порази. Нейната височина и масивност влизаха в контраст с крехкостта на куклите и слабичката фигура на момичето. От вратата ме гледаше гигантка — едрото й скулесто лице, мустачките над горната устна и широката уста пораждаха погрешна представа за мъжественост, с която огромният бюст влизаше в гротескно противоречие.

Взрях се в очите й и забравих за карикатурността на лицето и туловището й. Очите й бяха огромни, сияйно черни и смущаващо живи. Като че ли бяха духове-близнаци, независими от тялото й. От тях се лееше порой от жизнена сила, който гъделичкаше с топлия си полъх нервите ми и в това нямаше нищо заплашително — или поне засега нямаше.

С мъка откъснах очите си от нейните. Потърсих с поглед ръцете й. Тя цялата беше облечена в черно и ръцете й бяха скрити в гънките на свободната й рокля. Отново се загледах в очите й и видях как в тях проблесна присмехулната презрителност, която бях забелязал и у момичето. Мадам Мандилип проговори и аз разбрах, че вибриращият от живот тембър, който бях усетил в гласа на момичето, е бил само ехо на тези мелодични, нежни и дълбоки тонове.

— Куклите които ви показа моята племенница, не задоволяват ли вашия вкус?

Събрах мислите си и рекох:

— Всички те са прекрасни, мадам… мадам…

— Мандилип — осведоми ме тя благо. — Мадам Мандилип. Името ми не ви е известно, нали?

— За мое най-голямо съжаление — отговорих аз многозначително. — Но ето в какво се състои проблемът. Имам мъничка внучка и искам да купя нещо изключително хубаво за седмия й рожден ден. Куклите ви са прекрасни — но все пак се питам дали не разполагате с нещо, което наистина да е…

— Нещо още… — тя наблегна на думата — по-красиво? Е, може и да имам. Но когато оказвам особено внимание на клиенти — сега тя постави акцента на думата „особено“, — трябва да знам с кого си имам работа. Доста необичайно поведение за собственичка на едно вехто магазинче, нали?

Тя се засмя и аз се възхитих от свежестта, младежкия дух и звънтящата нежност на смеха й.

Трябваше наистина да проявя усилие на волята, за да се върна към реалността и да бъда нащрек. Извадих една визитна картичка от куфарчето си. Не исках да знае кой съм, нито пък имах намерение да насоча вниманието й към някой познат, комуто би могла да навреди. Затова се бях приготвил предварително и носех картичката на един отдавна починал приятел, доктор. Мадам Мандилип я погледна.

— А! — възкликна тя. — Вие сте лекар. Е, сега, след като вече се познаваме, елате с мен да ви покажа най-качествената си стока.

Тя ме преведе през вратата в широк, слабо осветен коридор. Докосна ръката ми и аз отново усетих онова странно, витално напрежение на нервите. Спряхме пред една друга врата. Тя се обърна към мен и рече:

— Ето, тук държа най-добрите си работи. Моите особено добри работи!

Тя пак се засмя и отвори вратата със замах. Прекрачих прага и спрях, оглеждайки стаята бързо и неспокойно. Не беше някакъв обширен будоар, както го описваше Уолтърс. Вярно, помещението беше малко по-голямо от това, което можеше да се очаква. Но къде бяха изящната резбована ламперия, старинните гоблени, онова магическо огледало, което било като „половинка от огромна капка бистра вода“ и всички онези вещи, които я бяха подтикнали да си помисли, че това е Раят?

Светлината проникваше през наполовина спуснатите пердета на прозореца, който гледаше към малък, затворен отвсякъде и пуст двор. Стените и таванът бяха облицовани с обикновено, байцвано дърво. Едната от стените бе заета цялата от малки вградени шкафове с дървени вратички. Имаше и огледало, вярно, кръгло — но с това се изчерпваше всякаква прилика с описанието на Уолтърс.

В ъгъла стоеше камина, като във всяка обикновена стара къща в Ню Йорк. По стените висяха няколко репродукции. Огромната „графска“ маса представляваше абсолютно обикновена мебел, отрупана с кукленски облекла — и готови, и само скроени.

Безпокойството ми се усили. Ако Уолтърс е видяла стаята в някаква илюзорна светлина, то какво ли още в дневника й беше измислица — или, както го бях определил аз, плод на прекалено развито въображение?

Но все пак тя беше описала правдоподобно, а не с романтично преувеличение очите на майсторката на кукли. Същото важеше и за говора й, и за външния й вид, и за странностите на племенницата й. Гласът на мадам Мандилип прекъсна размишленията ми и ме върна към действителността.

— Изглежда се заинтересувахте от стаята ми?

Изрече го плавно и бързо, и както ми се стори, със скрита насмешка.

— Всяка стая, в която твори един истински художник, би представлявала интерес за мен. А вие сте истински човек на изкуството, мадам Мандилип — отговорих аз.

— Я виж ти, откъде знаете това? — попита тя замислено.

Бях направил грешка. Опитах бързо да я поправя.

— Аз обожавам изкуството. Видях няколко от вашите кукли. Не е нужно да разгледаш цяла галерия от картини на Рафаело, за да разбереш, че е той е велик майстор. Понякога една картина е напълно достатъчна.

Тя се усмихна приятелски, затвори вратата зад мен и посочи един стол до масата.

— Нали нямате нищо против да почакате няколко минути? Трябва да довърша една рокля. Обещала съм да е готова днес и скоро ще дойдат да я вземат. Няма да се забавя.

— Защо не? — отговорих аз и се отпуснах на стола.

— Тук е тихо — каза тя меко. — А вие изглеждате изтощен. Сигурно сте работили много усилено… И сега сте изморен.

Отпуснах се на облегалката. Изведнъж усетих колко съм изморен наистина. За миг вътрешната ми защита отслабна и аз притворих очи. Когато отново ги отворих, майсторката на кукли вече бе заела мястото си на масата.

И тогава зърнах ръцете й. Бяха дълги, деликатни и бели — никога не бях виждал по-красиви ръце. Също както очите й сякаш живееха свой собствен живот, така и тези ръце изглеждаха като живи същества, независими от тялото, на което принадлежаха. Тя ги положи върху масата и проговори някак безгрижно и ласкаво.

— Хубаво е човек от време на време да посещава някое тихо и уединено място като това. Място, където цари пълен покой. Човек така се изтощава — така се изтощава. Толкова сте уморен — толкова много сте уморен…

Тя взе от масата една малка куклена рокля и започна да шие. Дългите и тънки пръсти на дясната й ръка бодяха с иглата, докато лявата преобръщаше пъргаво малката дрешка. Колко хармонично беше движението на тези дълги бели пръсти… ритмично… леко като песен… отморяващо!

С много нежен глас тя продължи:

— При нас не прониква врявата на външния свят. Всичко е мирно и кротко — и почивка — почивка…

Откъснах неохотно очи от бавния танц на тези ръце, от преплитането на тези дълги и фини пръсти, които се движеха тъй ритмично… Очите на майсторката на кукли бяха насочени към мен, меки и нежни… изпълнени със спокойствието, за което ми говореше.

Не би ми навредило да отпочина малко, да набера сили за борбата, която предстоеше. А бях уморен. Просто досега не бях осъзнавал колко съм уморен! Погледът ми отново се закова на ръцете й. Странни ръце — не принадлежаха на това огромно тяло повече, отколкото очите и гласът.

Вероятно наистина не принадлежаха към него! Може би цялото това туловище не беше друго, а само наметало, покритие на действителното тяло, елементи на което бяха ръцете и гласът. Замислих се, наблюдавайки бавния ритъм на ръцете й. Какво ли представляваше тялото, на което принадлежаха те? И то ли беше толкова красиво като ръцете, очите и гласа й?

Тя тихичко напяваше някакъв странен мотив. Отпускаща, приспивна мелодия, която пълзеше по изморените ми нерви, навлизаше в изтощения ми ум — отцеждаше се там и преминаваше в сън… сън. Ръцете тъчаха сън. Очите лееха сън върху мен…

Сън!

Нещо яростно бушуваше в мен. Умоляваше ме да се събудя! Да се отърся от летаргичното си вцепенение…

С върховно усилие възвърнах властта над съзнанието си, глътнах жадно въздух и разбрах, че съм поел много надалеч по пътеката на тези странни усещания и че все още не съм се отърсил от тях напълно. И за миг, на границата на окончателното си пробуждане, видях стаята така, както я беше описала Уолтърс.

Огромна, изпълнена с мека светлина; старинните гоблени, ламперията, резбованите пана, от които надничаха смеещи се същества — присмиващи се на мен! И огледалото на стената — наистина беше като огромна капка най-бистра вода, в която отраженията на резбата от рамката му се полюшваха колебливо като отраженията на горската зеленина в бистро езерце!

Обширният будоар се разлюля — и изчезна.

Стоях до преобърнатия си стол насред стаята, в която ме беше въвела майсторката на кукли. Самата тя се бе изправила до мен и ме наблюдаваше с любопитство и озадачение, и, както ми се стори, с известно огорчение. Имаше вид на човек, чиито занимания неочаквано са били прекъснати…

Прекъснати! Тя кога беше станала от стола си? Колко време бях спал? Какво е правила с мен, докато съм спал? Какво в това ужасно усилие на волята, с което съм се измъкнал от паяжината й, и е попречило да довърши номера си?

Опитах се да проговоря — и не можах. Стоях с вързан език, разгневен, унижен. Осъзнах, че бях попаднал в капана й като последния дилетант — аз, който трябваше да съм нащрек, подозрителен към всяко нейно движение. Бях се озовал в хипнотичната клопка на глас, очи и манипулиращи ръце… и многократно повтаряното внушение, че съм изморен… толкова изморен… а тук има спокойствие… и сън… сън…

Какво ли е правила с мен, докато съм спал! И защо не можех да помръдна! Цялата ми енергия сякаш се беше изчерпала в резултат на огромното усилие, с което се откопчих от паяжината на съня, в която ме беше оплела. Стоях неподвижен, безмълвен, отмалял. Нито един мускул не се подчиняваше на командите ми.

Майсторката на кукли се изкиска и отиде до вградените в отсрещната стена шкафове. Очите ми безпомощно я проследиха. Парализата, която ме беше сковала, изобщо не отслабваше. Мадам Мандилип натисна някаква пружина и вратичката на единия шкаф се открехна.

В шкафа имаше кукла-дете. Малко момиченце с миловидно усмихнато личице. Погледнах го и усетих как сърцето ми се сви. В една от малките си ръце то стискаше игла-кинжал и аз разбрах, че именно това е куклата, която се е размърдала в прегръдките на момиченцето на Гилморови… изскочила е от люлката на детето… приближила се е с танцуваща походка до леглото и е намушкала…

— Тази е една от най-добрите ми! — Майсторката на кукли не откъсваше изпълнените си с жесток присмех очи от мен. — Добра кукла! Е, може би понякога е малко небрежна. Забравя да върне учебниците си у дома, след като е ходила на гости. Но пък е толкова послушна! Не бихте ли желали да я вземете… за вашата внучка?

Тя пак се разсмя с младежки, звънлив и едновременно с това зловещ смях. Изведнъж ми стана ясно, че Рикори беше съвсем прав и че тази жена трябва да бъде убита. Призовах цялата си воля, за да скоча върху нея. Не можах да помръдна дори с пръст.

Дългите бели ръце щракнаха бравата на следващия шкаф. Свитото ми сърце направо се вледени. От шкафа в мен се беше втренчила Уолтърс…

И при това разпъната на кръст!

Толкова идеална, толкова… жива беше куклата, че сякаш виждах младото момиче през умалителна лупа. Не можех да я възприема като кукла — беше като самата девойка. Бе облечена в сестринската си униформа. Касинката й я нямаше, а черната й коса се беше разпиляла около лицето й. Ръцете й бяха разперени и в дланите й беше забит по един малък пирон, приковал я към дъното на шкафа. Краката й бяха голи, кръстосани и заковани през ходилата с още един пирон. Връх на ужасното богохулство беше надписът над главата и, който гласеше: „Изгорената мъченица“.

Майсторката на кукли промърмори с глас като мед, събран от цветята в ада:

— Тази кукла нямаше добро поведение. Прояви непослушание. Когато куклите ми не слушат, аз ги наказвам. О, виждам, че се разстроихте. Какво пък, тя е наказана достатъчно… така че можем да й простим, поне за известно време.

Дългите бели ръце пропълзяха в шкафа и извадиха пироните от ръцете и краката. Мадам Мандилип сложи куклата в седнало положение и се обърна към мен.

— Може би ще я пожелаете за вашата внучка? О, но тя не се продава. Трябва да научи много уроци, преди да излезе оттук. — Гласът й се промени, сатанинската му сладост изчезна и той се наля със заканителна злоба. — Слушайте ме внимателно сега, доктор Лоуел! Какво? Да не би да сте си въобразили, че ще минете инкогнито? Веднага, щом влязохте, ви познах. И на вас ви трябва един хубав урок! — Очите й ме заливаха с потоци от ярост. — Да, ти ще си получиш урока, нещастник такъв! Ти, който претендираш, че лекуваш болестите на съзнанието — а не знаеш нищо, абсолютно нищо, казвам ти, за това какво представлява съзнанието. Ти, който разглеждаш ума като част от една машина от плът и кръв, нерви и кости — изобщо нямаш представа какво се крие в него. Ти, който не признаваш съществуването на нищо друго, освен на това, което можеш да измериш в епруветките си или да видиш под микроскопа си. Ти, който дефинираш живота като химически фермент, а съзнанието като продукт от дейността на клетки. Муле такова! И въпреки всичко ти и онзи дивак Рикори се осмелихте да ми досаждате и да се месите в работите ми, обкръжавайки ме с шпиони! Осмелихте се да ме заплашвате — мен, владетелката на древното знание, пред което вашата наука е пукот на горящи тръни под празно гърне! Тъпаци! Аз познавам обитателите на съзнанието и силите, които се изявяват чрез него, както и онези извън него! Те отговарят на моя зов. А ти ще ми излизаш насреща с мизерните си знания! Жалък глупак! Разбра ли какво ти казах? Отговаряй!

Тя ме посочи с пръст. Усетих, че гърлото ми се отпусна и способността ми да говоря се възвърна.

— Ах, ти, вещице от ада! — провикнах се с дрезгав глас. — Проклета убийца! Ти ще седнеш на електрическия стол, преди твоите дяволи да ти помогнат да се скриеш в преизподнята, обещавам ти!

Тя се приближи към мен и безцеремонно се изхили в очите ми.

— О, ти ще ме предадеш на съда? Но кой ще ти повярва? Никой! Невежеството, подхранвано от твоята наука, е моят щит. Мракът на вашето неверие е моята непревземаема крепост. Върви да си играеш с твоята прехвалена медицинска апаратура, глупако! И повече не се закачай с мен! — Гласът й се понижи и стана смъртоносно заплашителен. — Ако искаш да оцелееш, ако искаш тези, които са ти скъпи, да останат живи — махни се оттук, заедно с шпионите. Рикори не можеш да отървеш — той е мой. И му прави сметката — никога вече не се сещай за мен. Престани веднъж завинаги да се ровиш в работите ми. Не ме е страх от вашите шпиони — но присъствието им ме оскърбява. Разкарай ги. Веднага! Ако до падането на нощта са още тук… — Тя ме стисна болезнено за рамото и ме разтърси, после ме тласна към вратата. — Пръждосвай се!

Направих страхотно усилие да събера остатъците от волята си и да вдигна десница. Ако можех да го сторя, щях да я цапардосам както се удря побесняло животно. Но безсилието бе вързало ръцете ми. Тръгнах като автомат към вратата. Майсторката на кукли я отвори.

Откъм шкафовете се чу странно шумолене и аз с труд обърнах глава натам.

Куклата Уолтърс беше паднала и висеше наполовина навън. Ръцете й бяха протегнати напред, сякаш ме умоляваше да я взема. Виждах следите от пироните по дланите й. Очите й бяха взрени в моите…

— Махай се! — повтори майсторката на кукли. — И помни какво ти заръчах!

Със същите сковани движения преминах по коридора и през магазина. Момичето ме гледаше с премрежените си, пълни със страх очи. Имах чувството, че някаква неумолима ръка ме буташе отзад. Стигнах до изхода на магазина и излязох на улицата.

Стори ми се, че чух как зад гърба ми се раздаде презрителният, пълен със зловеща наслада мелодичен смях на майсторката на кукли.

Четиринадесета глава

Майсторката на кукли напада

Щом се озовах на улицата, силата и възможността ми да се движа свободно се върнаха. Във внезапен прилив на ярост се обърнах, за да вляза отново в магазина, но на крачка от него се блъснах в невидима стена. Не можех да направя нито стъпка напред, даже не можех да си вдигна ръцете, за да пипна вратата. Като че ли в този момент волята ми отказа да функционира, или по-скоро краката и ръцете ми не искаха да ме слушат. Досетих се какво беше това — изключително мощно постхипнотично внушение, част от същото явление, което ме обездвижи пред майсторката на кукли и ме изведе като робот от бърлогата й. Видях приближаващия се към мен Маккан и за миг ми хрумна лудата идея да му заповядам да влезе и да тегли куршума на мадам Мандилип. Но здравият разум бързо ми подсказа, че няма да сме в състояние да дадем рационално обяснение за това убийство и вероятно ще седнем на същия уред за екзекуция, с който я бях заплашил.

— Докторе, вече започвах да се тревожа — каза Маккан. — Тъкмо се канех да нахлуя вътре и да ви отърва…

— Маккан — прекъснах го аз, — трябва да се прибера вкъщи възможно най-бързо.

Той огледа лицето ми и подсвирна.

— Докторе, май току-що сте водили битка.

— Така беше — отговорих аз. — И победата е изцяло на страната на мадам Мандилип. Засега.

— Ама вие излязохте много кротко. Не като шефа — вещицата все едно че бълваше огън и жупел в лицето му. Какво стана?

— Има време, ще ти разкажа. Просто ме остави малко на спокойствие, трябва да помисля.

Всъщност исках само да си възвърна присъствието на духа. Умът ми беше полуослепял и се луташе опипом, сякаш се беше оплел в някакви отвратителни паяжини и макар че се бях изскубнал вече от плена им, по него още висяха парчета от тях. Качихме се в колата и известно време пътувахме мълчаливо. Но любопитството на Маккан надделя.

— Все пак какво ви е мнението за нея? — попита той.

В този момент вече бях стигнал до твърдо решение. Никога досега не бях изживявал нещо подобно на студената омраза и неудържимото желание да убивам, които тази жена предизвика у мен. И причината не беше наранената ми гордост, макар че се чувствах уязвен в немалка степен. Не, аз бях убеден, че в стаята зад кукления магазин обитаваше най-черното зло. Зло, толкова нечовешко и враждебно, сякаш действително идваше от дълбините на ада, в който вярваше Рикори. С такова зло не може да се прави компромис. Нито с жената, в която то беше въплътено. Така че казах:

— Маккан, в целия свят няма нищо по-злокобно от тази жена. В никакъв случай не позволявай на момичето отново да ти се изплъзне. Как мислиш, дали е усетила, че сте я забелязали нощес?

— Едва ли.

— Увеличи наблюдателите както отпред, така и зад магазина. Направи го явно, тъй че и двете непременно да го разберат. Ще си помислят — освен ако момичето не се досеща, че е следено — че все още не знаем за другия излаз. Ще решат, че са ни заблудили и затова дебнем само около магазина. Дръж готови коли на двата края на улицата, а също и до онзи гараж. Внимавай да не събудиш подозренията им. Ако момичето се появи, последвай я… — поколебах се какво още да добавя.

— И после какво? — попита Маккан.

— Искам да я пипнете… да я отвлечете — няма значение как ще го наречеш. И всичко да бъде извършено безупречно. Разчитам на вас. Ти по-добре от мене знаеш как се организират тези клопки. Трябва да го сторите бързо и безшумно, но не твърде близо до магазина, а колкото е възможно по-далече. Запушеше й устата, завържете я, ако трябва. Само я хванете. После претърсете колата основно. Доведете момичето в моя дом — заедно с всичко, което намерите у нея. Разбра ли ме?

— Ще направя всичко, което е необходимо, за да я пипнем — каза той. — Смятате да я подложите на специална обработка, така ли?

— Да. И още нещо. Искам да видя как ще реагира мадам Мандилип. Трябва да я предизвикаме да предприеме действия, които биха ни позволили да я задържим на законно основание. Да я подложим на ударите на закона. Тя може да има колкото си ще невидими слуги, но моето намерение е да я лиша от видимата й слугиня. Това може да извади на бял свят другите. Или най-малкото ще я омаломощи.

Той ме изгледа с интерес.

— Май здравата ви е наредила, докторе.

— Да, така е — отговорих троснато.

След кратко мълчание Маккан се осмели да попита:

— Имате ли намерение да разправите на шефа всичко това?

— Може би да, може би не. Зависи от състоянието му. Защо?

— Ами ако ще трябва да организираме нещо като отвличане, той би трябвало да знае.

— Маккан — срязах го аз, — предадох ти заръката на Рикори да се подчиняваш безпрекословно на моите заповеди така, сякаш са негови. Дадох ти нарежданията си — поемай цялата отговорност за изпълнението им.

— Окей — отговори той, но аз виждах, че още го гризяха съмнения.

Ако Рикори се бе възстановил, нямаше никаква причина да не му кажа какво се беше случило по време на срещата ми с мадам Мандилип. Обаче с Брейл нещата стояха по-различно. Подозирах с основание съществуването на нежна привързаност между него и Уолтърс и не можех да му разкажа за разпънатата на кръст кукла — а дори и в този момент не мислех за нея като за кукла, а като за Уолтърс, разпъната на кръст. Знаех, че не ще мога да го удържа. Той щеше да се нахвърли веднага върху майсторката на кукли, а аз не исках това да стане.

Отгоре на всичко изпитвах явно нежелание да опиша на Рикори моето посещение с подробности. Същото важеше и по отношение на Брейл, и то не само заради куклата Уолтърс. Но защо ли имах аналогични задръжки и спрямо Маккан? Отдадох ги на нараненото си честолюбие, което очевидно ме предпазваше от прекалена бъбривост.

Спряхме пред дома ми. Беше почти шест часът. Преди да сляза от колата, повторих разпорежданията си.

— Разбрано, докторе — кимна Маккан. — Ако излезе, ще я пипнем.

Вкъщи намерих бележка, оставена ми от Брейл. Пишеше ми, че ще се върне да ме види чак след вечеря. Това ме зарадва. Боях се от разпита, на който можеше да ме подложи. Осведомиха ме, че Рикори спи и че възстановява силите си с нечувана бързина. Наредих на сестрата да му каже, когато се събуди, че ще го посетя след като се навечерям. После полегнах да си почина за половин час.

Не можах да заспя — щом задремех, пред мен изникваше лицето на майсторката на кукли и това веднага ме разбуждаше.

Станах в седем и се навечерях обилно, като изпих нарочно два пъти повече вино, отколкото си позволявам обикновено, а след това — и чаша силно кафе. Когато се вдигнах от масата, се почувствах по-добре — със свеж ум и господар на собственото си аз. Или поне така ми се струваше. Бях решил да уведомя Рикори за заповедта, която бях дал на Маккан за отвличането на момичето. Знаех, че това неминуемо ще доведе до кратък разпит за посещението ми в кукления магазин, но аз си бях подготвил историята, която смятах да му разправя…

Изведнъж осъзнах смаян, че тази история е всичко, което мога да разправя! Не бях в състояние да споделя с никого онези части, които бях махнал от нея, дори и да исках да го сторя. И че това се дължеше на постхипнотичното внушение на майсторката на кукли, която беше наложила своите забрани върху моята воля; същите тези забрани, които ме бяха направили безпомощен, бяха ме накарали да измарширувам през магазина й като робот и ме бяха отблъснали от вратата й, когато се опитах да вляза вътре отново!

По време на краткия хипнотичен транс тя ми беше внушила: „Това и това не бива да разказваш. А това и това можеш.“

Не трябваше да разправям за куклата-дете с ангелското лице и иглата-кинжал, отнела живота на Гилмор. Не трябваше да приказвам за разпънатата на кръст кукла Уолтърс. Не трябваше да споменавам и за неохотното признание на майсторката на кукли, че тя е отговорна за смъртните случаи, които ни доведоха до нея.

От друга страна, от това ми олекна. Поне имаше нещо разбираемо — материалността, която се лутах да напипам; нещо, в което нямаше никакво магьосничество, нито тъмни сили; нещо, напълно в царството на моята собствена наука. Бях правил същото с мои пациенти много пъти, връщайки съзнанието им към нормалния свят посредством подобни постхипнотични внушения.

Съществуваше и способ, чрез който можех да премахна от съзнанието си внушенията на майсторката на кукли, ако пожелаех — чрез самовнушение. Но трябваше ли да го използвам? Упорито се противопоставях на това. Би било признание от моя страна, че се страхувам от мадам Мандилип. Вярно беше, че я мразех — но не се боях от нея. Вече познавах техниката й и би било грешка да не наблюдавам резултатите върху себе си — като лабораторен експеримент. Казах си, че управлявам цялата й гама от внушения — каквото и още да е възнамерявала да вложи в съзнанието ми, не бе успяла поради неочакваното ми пробуждане…

Боже мой, колко права се оказа майсторката на кукли, като ме нарече муле заради собствената ми самоувереност!

Когато се появи Брейл, вече бях в състояние да го посрещна спокойно. Докато се ръкувахме се обади сестрата и съобщи, че Рикори е буден и гори от нетърпение да ме види.

— Това е добре дошло — казах на Брейл. — Ела с мен. Така поне няма да ми се наложи да разправям една и съща история два пъти.

— Каква история? — попита той.

— Разговорът ми с мадам Мандилип.

— Вие сте били при нея! — възкликна изумено той.

— Цял следобед. Тя е една… изключително интересна особа. Ела и ще узнаеш всичко.

Поведох го към частното си клинично отделение, като се правех, че не чувам въпросите му. Рикори беше седнал в леглото. Прегледах го набързо. Беше още слаб, но вече можеше да бъде изписан. Поздравих го със забележителното възстановяване и прошепнах на ухото му:

— Видях вашата вещица и разговарях с нея. Имам много да ви разказвам. Нека охраната ви да излезе в коридора. Ще освободя и сестрата.

Когато пазачите и сестрата излязоха, аз се впуснах в описание на разигралите се през деня събития, започвайки от момента, в който Маккан ме повика в апартамента на Гилмор. Рикори изслуша с мрачна физиономия моето повторение на разказаната от Моли случка. След това възкликна:

— Брат й, а сега и съпругът й! Бедната, бедната Моли! Но за нея ще бъде отмъстено! Si — и то напълно!

Пробутах им силно орязаната си версия за срещата ми с мадам Мандилип. Съобщих на Рикори какво бях наредил на Маккан и допълних:

— Така че поне тази нощ ще спим спокойно. Защото ако момичето излезе с куклите, Маккан ще го хване. Сигурен съм, че без нея майсторката на кукли не може да нанесе удар. Рикори, надявам се, че одобряваш действията ми.

Известно време той ме изучава изпитателно.

— Наистина, доктор Лоуел. Одобрявам ги напълно. Постъпили сте както бих постъпил аз. Има обаче едно обстоятелство, което ме тревожи — струва ми се, че не ни разказахте всичко, което се е случило между вас и вещицата.

— И аз имам същото усещане — обади се Брейл.

Станах от стола.

— Е, разправих ви най-важното. Уморен съм до смърт. Ще се изкъпя и ще си легна. Сега е девет и половина. Момичето едва ли ще излезе преди единадесет, дори по-късно. Ще спя, докато Маккан я пипне. Ако нищо не се случи, ще спя през цялата нощ. И точка. Запазете въпросите си за утре сутринта.

Докато говорех, изпитателният поглед на Рикори изобщо не се откъсна от очите ми.

— А защо не легнете да спите тук? — попита той. — Няма ли да е по-безопасно… за вас?

Обля ме вълна на остро раздразнение. Гордостта ми беше пострадала достатъчно от провала ми пред майсторката на кукли и лекотата, с която тя ме бе надхитрила. А предложението да се скрия от нея зад пистолетите на неговите хора посипа сол върху раната.

— Не съм дете! — отговорих гневно. — Мога и сам да се пазя. Не се каня да прекарам остатъка от живота си с въоръжена охрана…

Млъкнах и почти веднага съжалих за думите си. Но Рикори с нищо не показа, че се е обидил. Кимна и се отпусна на възглавниците.

— Вие вече ми издадохте това, което исках да узная. Претърпели сте лошо поражение от вещицата, доктор Лоуел. Но не ни съобщихте всички… подробности.

— Съжалявам, Рикори! — промълвих аз.

— Не се извинявайте. — Той едва сега се усмихна. — Всичко ми е ясно. И аз си падам малко нещо психолог. Едно ще ви кажа само — почти без значение е дали Маккан ще доведе момичето тази нощ или не. Утре вещицата ще умре — заедно с момичето.

Не му възразих. Повиках сестрата и заръчах на охраната да заеме отново местата си в стаята. Колкото и да бях уверен в себе си, не можех да си играя просто ей така с безопасността на Рикори. Не бях му казал за пряката закана, която майсторката на кукли бе отправила към него, но и не бях я забравил.

Брейл ме съпроводи до кабинета ми и рече с извинителен тон:

— Лоуел, знам, че сте страшно уморен и не искам да ви досаждам, но не бихте ли ми позволили да остана в стаята, докато спите?

Отговорих със същия инат и раздразнение:

— За бога, Брейл, не чу ли какво казах на Рикори? Много съм ви признателен и така нататък, но това, което отвърнах на него, се отнася и за теб.

— Аз ще остана ей тук, в кабинета — заяви тихо той — и ще седя буден, докато дойде Маккан с пленницата или настъпи утрото. Ако чуя някакви шумове в стаята ви, ще вляза веднага. И всеки път, когато реша да хвърля един поглед и да видя дали сте добре, пак ще влизам. Не заключвайте вратата, ако не искате да я разбия. Разбрахте ли ме?

Ядосах се още повече.

— Говоря съвсем сериозно — настоя той на своето.

— Добре. Прави каквото щеш.

Влязох в стаята си и треснах вратата зад гърба си. Но не я заключих.

Бях много уморен, без съмнение. Даже един час сън щеше да ми бъде от полза. Реших да не си губя времето с банята и започнах да се събличам. Докато разкопчавах ризата си, забелязах от лявата й страна, точно над сърцето, някаква карфичка. Свалих ризата и я огледах отвътре. Там, с помощта на карфицата, беше забодена една от вървите с възли!

Направих крачка към вратата и отворих уста, за да извикам Брейл, но веднага се отказах. Няма да му я покажа. Това би довело до нескончаеми въпроси от негова страна. А на мен ми се спеше.

Господи! Само как ми се спеше!

По-добре да изгоря връвта. Затърсих кибрит, за да я подпаля, но чух приближаващите стъпки на Брейл, бързо пъхнах връвта в джоба на панталона си и изръмжах:

— Какво искаш?

— Просто да се убедя, че наистина ще си легнете да спите.

Той открехна вратата. Фактически това, което искаше да установи, беше дали съм я заключил. Продължих да се събличам мълчаливо.

Спалнята ми е широка стая с висок таван, разположена на втория етаж. Намира се в задната част на сградата, точно до кабинета ми. Има два прозореца с изглед към малката градина. По тях пълзи бръшлян. На тавана е окачен полилей — масивен, старинна изработка, окичен целият с кристални висулки. Те са дълги и висят в шест окръжности, а над тях се издигат свещниците. Полилеят е умалено копие на един от прекрасните канделабри, останали в Залата на независимостта във Филаделфия от времето на колониалната епоха. Когато купих къщата, не позволих да го снемат, нито да го пригодят за електрическо осветление. Леглото ми е в дъното на стаята и когато се обърна наляво, виждам очертанията на слабо осветените прозорци. Кристалните висулки улавят отраженията на светлината и полилеят се превръща в мъгляво проблясващо малко облаче, което ми действа отморяващо и приспивно. Под прозорците отвън има стара круша, последната от някогашната овощна градина. През тихите пролетни дни тя издига към слънцето обсипаните си с цвят ръце. Полилеят се пада точно в края на леглото, откъм краката ми. Ключът за осветлението е близо до главата ми. До едната стена има стара камина със страни от дялан мрамор и широка горна полица. Правя това описание, за да можете да си представите нагледно това, което последва.

Съблякох се, Брейл очевидно се увери в кротостта ми, затвори вратата и се върна в кабинета. Взех връвта с възлите — „стълбата на вещицата“ — и я хвърлих с презрителен жест на масата. В това имаше известно перчене; вероятно ако не бях толкова сигурен в Маккан, щях да изпълня първоначалното си намерение да я изгоря. Разтворих една успокоителна таблетка във вода, изпих я, изгасих лампите легнах да спя. Успокоителното ми подейства бързо.

Потъвах все по-дълбоко и по-дълбоко в морето на съня… все по-дълбоко… и още по-дълбоко…

Събудих се.

Огледах се наоколо… Как ли се бях озовал на такова странно място? Стоях в една плитка кръгла яма, обрасла с трева. Ръбът на ямата едва достигаше до коленете ми. Самата тя се намираше в средата на кръгла, равна ливада, с диаметър може би около четиристотин метра. И тя беше покрита с трева, чудата трева, смесена с пурпурни цветя. Тревистият кръг бе заобиколен от надвесени непознати дървета… в смарагдовозелени и янтарни цветове, с папратовидни листа и провиснали клони. Стволовете им бяха омотани с виещи се като змии лози. Дърветата обкръжаваха поляната като пазачи… наблюдаваха ме… чакаха да направя някакво движение…

Не, не дърветата ме наблюдаваха! Между тях се криеха някакви същества, прокрадваха се… зловещи същества… злобни същества… и точно те ме дебнеха и чакаха да помръдна!

Но какво търсех тук? Погледнах краката си и разперих ръце с недоумение… Бях облечен със синята пижама, с която си легнах да спя в леглото си, у дома в Ню Йорк… Как бях попаднал тук? Нямах чувството, че сънувам…

Забелязах, че от плитката яма излизаха три пътеки. Прехвърляха ръба й и продължаваха към гората, всяка в различна посока. И изведнъж разбрах, че трябва да поема по една от тях и че е жизненоважно да избера правилната… защото само едната беше безопасна… защото другите щяха да ме отведат в лапите на тези прокрадващи се същества.

Ямата започна да се свива. Усетих как дъното и се надигна под краката ми. Ямата ме изхвърляше навън! Скочих на пътеката отдясно и бавно тръгнах по нея. После, кой знае защо, се затичах бързо към гората. Наближих и видях, че пътеката пробождаше гората като стрела — беше широка около метър, плътно оградена от дърветата, и се губеше в мъгливозелената здрачина. Тичах все по-бързо и по-бързо. Вече бях навлязъл навътре и невидимите същества се трупаха сред дърветата, покрай пътеката, тълпяха се, стичайки се безшумно от дебрите на цялата гора. Що за същества бяха и какво щяха да ми сторят? Нямах представа. Знаех само, че никаква агония не можеше да се сравни с това, което щях да изживея, ако ме хванеха.

Тичах все по-навътре в гората. Всяка стъпка беше кошмар. Чувствах как към мен се протягат ръце, за да ме сграбчат… чувах пронизителни шепнения… Изпотен и треперещ, изскочих от гората и се втурнах през обширна гола равнина, простираща се до безкрайно далечен хоризонт. Нямаше коловози, нямаше пътеки, само кафява, изсъхнала трева. Хрумна ми, че прилича на обжарената пустош на трите вещици от „Макбет“. И все пак това беше за предпочитане пред гората с призраците. Спрях се и погледнах назад към дърветата. Усетих как от тях ме наблюдаваха безброй зли очи.

Обърнах им отново гръб и закрачих през пустата и обветрена равнина. Вдигнах поглед към небето. То беше тъмнозелено. Високо в него просветнаха два мъгливи кръга… две черни слънца… не, това не бяха слънца… бяха очи…

Очите на майсторката на кукли!

Гледаха ме вторачено от мътнозеленото небе… Над хоризонта на този странен свят се издигнаха две гигантски ръце… устремиха се към мен… за да ме хванат и да ме хвърлят обратно в гората… бели ръце с дълги пръсти… и всеки от дългите бели пръсти беше живо същество…

Ръцете на майсторката на кукли!

Очите още повече се приближиха, пръстите на ръцете започнаха да се гърчат все по-близко.

От небето върху ми се стовари на талази гръмотевичен кикот…

Смехът на майсторката на кукли!

Той продължи да звънти в ушите ми и след като се пробудих — или поне сметнах, че съм се пробудил. Бях в стаята си, седнал в леглото, недоумяващ. Плувах в пот, сърцето ми биеше така лудо, че цялото ми тяло се тресеше. Полилеят проблясваше, отразявайки мъглявата светлина от прозореца. Като малък сияен облак. Виждах смътните очертания на прозорците… всичко беше застинало неподвижно…

Нещо шавна на единия перваз. Понечих да стана от леглото и да погледна какво е…

Не можех да помръдна!

Слабо зелено сияние започна да извира отвсякъде и изпълни стаята. Беше като блещукащото фосфоресциране, което излъчват понякога изгнилите пънове. Усилваше се и отслабваше, усилваше се и отслабваше, но силата му постепенно се увеличаваше. Стаята ми се освети съвсем. Полилеят грейна като изумрудено находище…

На прозореца се мярна малко лице! Лице на кукла! Сърцето ми подскочи и се сви от ужас. Помислих си: „Маккан се е провалил! Това е краят!“

Куклата ме гледаше ухилено. Лицето й беше гладко избръснато и принадлежеше на около четиридесетгодишен мъж. Носът беше дълъг, устата широка, с тънки устни. Очите бяха всадени дълбоко под буйни вежди. Сияеха като червени рубини.

Куклата прескочи перваза. Гмурна се с главата напред в стаята. За миг зае челна стойка и подритна с крака. Направи две салта и стъпи на пети, постави малките си длани на хълбоците, впи червените си очи в моите — и зачака. Като че ли очакваше аплодисменти! Беше облечена в трико и с жакет на цирков акробат. Поклони ми се. После с елегантен жест посочи към прозореца.

Оттам надничаше друго малко лице. Беше строго, студено, лице на шестдесетгодишен мъж с бакенбарди. Гледаше ме с изражението на банкер, комуто някой неприятен човек иска заем — тази мисъл ми се видя забавна, но шегата бързо се изпари от главата ми.

Кукла-банкер! Кукла-акробат!

Куклите носеха образите на двама от тези, които бяха умрели от неизвестната смърт!

Куклата-банкер слезе гордо от перваза. Беше изтупана в изрядно вечерно облекло — фрак и риза с колосана яка. Абсолютно изискан външен вид. Обърна се и с достойнство протегна ръка към прозореца. Там вече стоеше трета кукла — на жена, приблизително на годините на куклата-банкер, натъкмена като нея в официален вечерен тоалет.

Старата мома!

Новата кукла предвзето пое подадената ръка и скочи леко на пода.

През прозореца се прехвърли четвърта кукла, облечена от главата до петите в прилепнало по тялото й трико. Рипна, литна във въздуха и се приземи до куклата-акробат.

Изгледа ме веселяшки и се поклони.

Четирите кукли замаршируваха към мен — отпред крачеха акробатите, зад тях бавно и важно се носеха куклата-стара мома и куклата-банкер, хванати под ръка.

Бяха гротескни и фантастични — да, но не и смешни. Пазил Господ от такава комедия! И да имаше нещо шегаджийско в тяхното поведение, то беше от такова естество, на каквото само дявол би се зарадвал.

Отчаяно ми мина през ума: „Брейл е точно зад вратата! Ако можех да извикам…“

Четирите кукли спряха и като че ли започнаха да се съвещават. Акробатите направиха по един пирует и посегнаха зад гърбовете си. Извадиха от скритите кании кинжалите-игли. В ръцете на куклата-банкер и куклата-стара мома се появиха същите оръжия. Насочиха ги към мен като саби.

После подновиха марша си към леглото ми…

Червените очи на втората кукла-акробат — изпълнителят на трапец, вече разбрах, че това беше той — забелязаха полилея. Той се спря и започна да го изучава. Посочи го, прибра кинжала си в канията, коленичи и ръцете му образуваха „столче“. Първата кукла кимна, после се изопна, измервайки височината на полилея от пода и преценявайки най-удобния подход към него. Втората кукла посочи към лавицата над камината и двете сръчно се изкатериха там. Възрастната двойка ги гледаше, силно заинтересована, без да прибира кинжалите си обратно в ножниците.

Куклата-акробат се наведе, а куклата-изпълнител на трапец стъпи с малкото си краче на преплетените й в „столче“ длани. Първата рязко се изправи и втората прелетя през пространството между лавицата и полилея, хвана се за един от кристалните кръгове и се залюля. Втората също скочи и висна на полилея до другарчето си.

Тежкият стар полилей потрепери и се люшна. По пода се посипаха десетки кристални висулки и трясъкът им отекна като експлозия в мъртвешката тишина.

Чух как Брейл се затича към вратата. Блъсна я и застана на прага. Аз го виждах добре в зеленото сияние, но знаех, че за него стаята беше потопена в пълен мрак.

— Лоуел! — извика той. — Какво се случи? Включете лампите!

Опитах се да кресна, за да го предупредя. Напразно!

Той тръгна пипнешком напред, заобикаляйки леглото, за да стигне ключа за лампата. И тогава забеляза куклите. Закова се на място, точно под полилея.

И точно в този момент куклата-акробат над него увисна на една ръка, извади кинжала от канията си, хвърли се на раменете му и заби свирепо острието в гърлото му!

Брейл изпищя — само веднъж. Писъкът премина в ужасно гъргорене…

Видях как разклатеният полилей се откъсна от старите си крепежи. Рухна върху Брейл и куклата-демон, която прерязваше гърлото му, с грохот, който разтърси цялата къща.

Зеленото сияние се стопи. В стаята се разнесе шумолене, като че ли се разбягаха големи плъхове.

Парализата ми тутакси премина. Метнах ръка към ключа за осветлението, запалих лампите — и скочих от леглото.

Мъничките фигурки драскаха нагоре към перваза на прозореца и го прехвърляха. Видях на вратата Рикори и неговите телохранители, застанали от двете му страни. Пукаха по прозореца с пистолети със заглушители.

Наведох се над Брейл. Беше мъртъв. Полилеят се беше стоварил върху него, пръсвайки черепа му. Но…

Брейл беше умрял преди още полилеят да падне… Гърлото му беше прерязано, сънната артерия — разкъсана.

Куклата, която го беше убила, беше изчезнала!

Петнадесета глава

Момичето-вещица

Изправих се и казах с горчивина:

— Вие бяхте прав, Рикори. Нейните слуги са по-чевръсти от вашите.

Той не отговори. Гледаше Брейл с очи, пълни със съжаление.

— Ако всичките ви хора изпълняват обещанията си като Маккан, истинско чудо е, че все още сте жив — рекох аз.

— Колкото до Маккан — Рикори извърна мрачния си поглед към мен, — той е и лоялен, и разсъдлив. Няма да го обвиня, преди да съм го изслушал. А вие, доктор Лоуел, трябва да знаете, че ако бяхте малко по-откровен тази вечер, доктор Брейл нямаше да е мъртъв.

Направих огорчена гримаса при тези думи — в тях имаше твърде много истина. Бях покрусен от мъка и безсилна ярост. Ако не бях позволил на накърнената ми гордост да надделее, ако бях им разказал всичко за сблъсъка ми с майсторката на кукли, ако бях им обяснил защо има подробности, които не мога да споделя, ако бях поискал Брейл да ме подложи на прочистваща контрахипноза — не, стига само да бях приел предложението на Рикори да бъда охраняван или пък на Брейл да ме наблюдава, докато спя — това нямаше да се случи.

Надникнах в кабинета и видях медицинската сестра. Прислугата, персоналът на клиниката и болните се бяха събрали в коридора, привлечени от грохота на падналия полилей. Обърнах се хладнокръвно към сестрата:

— Полилеят се откъсна от тавана, докато доктор Брейл стоеше до постелята ми и разговаряше с мен. И го уби. Но не казвайте това на другите. Съобщете им само, че полилеят е паднал и е наранил доктор Брейл. Посъветвайте ги да се върнат по леглата си и ги уверете, че веднага ще изпратим Брейл в болницата. После се върнете със санитаря и почистете кръвта, доколкото е възможно. Но не пипайте полилея.

Щом тя замина, аз се обърнах към телохранителите на Рикори.

— Какво видяхте, преди да стреляте?

— На мен ми приличаха на някакви маймуни — каза единият.

— Джуджета — възрази другият.

Погледнах Рикори и прочетох по лицето му какво беше видял. Взех лекото одеяло от леглото и казах:

— Рикори, нека хората ви да вдигнат Брейл и да го увият в това. Да занесат тялото в стаичката до кабинета ми и да го оставят върху медицинската кушетка.

Той им даде знак и те послушно измъкнаха Брейл от купчината потрошено стъкло и огънат метал. Лицето и вратът му бяха порязани от счупените кристални висулки и по някаква случайност една от раните беше близко до мястото, където куклата беше забила кинжала-игла. Пробождането беше дълбоко и сигурно бе причинило второ срязване на сънната артерия. Последвах ги в малката стая. Двамата телохранители поставиха тялото на медицинската кушетка и Рикори им заповяда да се върнат в спалнята и да пазят, докато сестрите са там. След което затвори вратата и се обърна към мен.

— Какво мислите да правите, доктор Лоуел?

Какво да направя ли? Идеше ми да се разплача, но се овладях и отговорих:

— Случаят естествено е за следовател. Трябва незабавно да уведомя полицията.

— И какво смятате да им кажете?

— Рикори, вие какво видяхте на прозореца?

— Куклите.

— И аз. Мога ли да призная на полицията какво уби Брейл… преди да падне полилеят? Знаете, че не мога. Затова ще им кажа, че сме разговаряли и полилеят ненадейно е паднал върху него. Разтрошено стъкло от висулките е пробило гърлото му. Какво друго ми остава? Те с охота ще възприемат тази версия, докато на истината няма да са склонни да повярват…

Замълчах. И тогава изведнъж самообладанието ми ме напусна — за първи път от много години насам се разплаках.

— Рикори, вие бяхте прав. Не Маккан е виновният, а аз — ако бях разказал всичко от край до край, сега Брейл щеше да е жив… но аз не го сторих… Аз съм неговият убиец…

Той се зае да ме успокоява — нежно, като жена.

— Вие не сте виновен. Не сте могли да постъпите иначе… като се има предвид що за човек сте… и какви са възгледите, към които сте се придържали през целия си живот. Ако поради вашето неверие, колкото и естествено да е то, вещицата е намерила сгода да приведе в изпълнение своя план… вие не сте виновен. Но стига толкова — няма да й се дадат повече възможности. Чашата на търпението ми преля… — Той постави ръце на раменете ми. — Засега не уведомявайте полицията. Поне докато не се свържем с Маккан. Часът е почти дванадесет и дори да не дойде тук, той непременно ще телефонира. Отивам в стаята си да се преоблека. Защото щом се обади Маккан, ще трябва да ви оставя.

— Какво възнамерявате да предприемете, Рикори?

— Да убия вещицата — отговори спокойно той. — Ще убия и нея, и момичето. Твърде дълго чаках. Не ще й позволя да вилнее повече.

Прилоша ми. Отпуснах се на стола и очите ми се замъглиха. Рикори ми подаде чаша вода и аз жадно я изпих. Заедно с бученето на ушите в главата ми се промъкна нечие предпазливо почукване, придружено от гласа на единия от телохранителите:

— Маккан пристигна.

— Да влезе — каза простичко Рикори.

Вратата се отвори и Маккан нахлу в стаята.

— Пипнах я… — Закова се сепнат на място и ни загледа изненадано. После забеляза покритото тяло на медицинската кушетка и се навъси. — Какво е станало?

— Куклите убиха доктор Брейл — отвърна глухо Рикори.

— Маккан, ти залови момичето твърде късно. Защо?

— Убили са Брейл? Куклите? Боже Господи! — Ентусиазмът му стихна, сякаш някаква ръка го стисна за гърлото.

— Къде е момичето? — попита Рикори.

— Долу в колата, вързано и със запушена уста — отговори Маккан с мъртвешки глас.

— Кога я хвана? И, къде?

Гледах Маккан и изпитвах жалост и съчувствие към него. Сигурно поради собствените ми угризения и срам.

— Седни, Маккан — казах му. — Аз съм много по-виновен за случилото се, отколкото ти.

— Оставете аз да отсъдя това — отсече с леден тон Рикори. — Маккан, ти постави ли коли на двата края на улицата, както ти нареди доктор Лоуел?

— Да.

— Тогава разказвай какво стана после.

— Тя се появи на улицата към единадесет часа — подхвана Маккан. — Аз дебнех на източния край, Пол — на западния. Казах на Тони: „Набарахме вещицата!“ Носеше два куфара. Огледа се и се затътри към мястото, където беше скрита колата й. Подкара я на запад, в посоката на Пол. Бях предал на Пол това, което ми беше заръчал докторът — да не я отвличаме твърде близо до кукления магазин. Видях, че Пол започна да я следи. Изхвърчах надолу по улицата и се залепих с моята кола зад тази на Пол.

Тя зави по Западен Бродуей и ни се отскубна до пристанището — току-що влизаше кораб откъм Стейтън Айлънд и улицата беше съвсем задръстена от посрещачи. Един форд изпревари неправилно и се сблъска с Пол, Стана бъркотия, така че се забавих минута-две, докато се откопча. През това време колата-купе изчезна.

Втурнах се в една телефонна кабина и се обадих на Род. Казах му да заловят бледата девица веднага щом се върне, та ако щат и с ласо да я смъкнат от стъпалата на магазинчето. И след това веднага да я доведат.

После дойдох тук. Реших, че може да е потеглила за насам. Обиколих навсякъде, погледнах и в парка, изчислих всичките й варианти за измъкване и реших, че няма начин да не я докопам. Така и стана. Видях купето паркирано под едни дървета. Загащихме я. Тя изобщо не оказа съпротива. Обаче ние й запушихме устата и я натикахме в колата. Тони откара купето настрана и го претърси. В него нямаше нищо освен двата куфара, а те бяха празни. Така че доведохме момичето направо тук.

— Колко време измина от момента, в който хванахте момичето, до пристигането ви при нас? — попитах аз.

— Най-много четвърт час. Тони буквално разглоби купето, а това му отне известно време.

Погледнах Рикори. Маккан, изглежда, се бе натъкнал на момичето точно в момента, в който бе издъхнал Брейл.

— Тя, разбира се, е чакала куклите — рече Рикори.

— Какво да я правя? — попита Маккан.

Гледаше Рикори — не мен. Рикори не отвърна нищо, дори не мигна. Лицето му беше придобило необичаен оттенък на злонамереност. Забелязах как сви хищно пръстите на лявата си ръка, после внезапно широко ги разтвори отново.

— Окей, шефе — каза Маккан.

И тръгна към изхода. Не беше нужно човек да е необикновено прозорлив, за да разбере, че той беше получил съвсем ясна заповед.

— Чакай! — Препречих му пътя и опрях гръб на вратата. — Рикори, чуйте ме! Доктор Брейл ми беше толкова близък, колкото Питърс на вас. Каквато и да е вината на това момиче, то не е в състояние да върши нищо друго освен това, което мадам Мандилип му заповядва. Волята на момичето се контролира напълно от майсторката на кукли. Имам силно подозрение, че през повечето време то е под пълен хипнотичен контрол. Не забравяйте, че тази девойка се е опитала да спаси Уолтърс. Не бива да я убивате.

— Ако сте прав, това е още едно основание да бъде убита бързо — каза Рикори. — Така вещицата няма да може да я използва вече.

— Не мога да ви позволя да го сторите, Рикори. Имам и още една причина да ви попреча. Искам да я разпитам. Ще ми се да разбера как работи мадам Мандилип: мистерията с куклите, съставките на мехлема, дали има и други хора, които владеят същите знания. Момичето сигурно е в течение на всички тези неща. А аз мога да я накарам да проговори.

— Така ли? — в гласа на Маккан имаше сарказъм.

— Как? — попита Рикори.

— Като използвам същия капан, в който ме вкара майсторката на кукли — отговорих мрачно аз.

Цяла минута Рикори ме наблюдава изпитателно. После каза:

— Доктор Лоуел, за последен път отстъпвам от собственото си решение по този въпрос заради вас. Считам обаче, че грешите. Знам, че и аз сбърках, като не видях сметката на вещицата в деня, в който отидох при нея. Всеки подарен миг от живота на това момиче носи опасност за всички ни. Въпреки това се отказвам от решението си… за последен път.

— Маккан, доведи момичето в кабинета ми — надигнах се аз. — Но първо изчакай, докато отпратя по стаите всички, които се мотаят из коридорите.

Слязох долу заедно с Маккан и Рикори. Там не се мяркаше жива душа. Сложих на бюрото си система от огледала на Люис — уред, използван за първи път в Париж преди известно време с цел предизвикване на хипнотичен сън. Той се състои от два успоредни реда малки рефлектори, които се въртят в противоположни посоки. Пуска се светлинен лъч, който се отразява в тях така, че повърхностите им блясват и потъмняват една след друга. Много полезен уред, който според мен лесно щеше да въздейства върху момичето, отдавна свикнало да бъде подлагано на хипноза. Поставих едно удобно кресло под подходящ ъгъл и намалих осветлението, така че да не пречи на хипнотичния сеанс.

Тъкмо бях завършил приготовленията си, когато Маккан и още един от главорезите на Рикори доведоха момичето, бутнаха я да седне в креслото и аз извадих от устата й парцала, с който я бяха заставили да замълчи.

— Тони, върни се в колата. Маккан, ти стой тук — каза Рикори.

Шестнадесета глава

Краят на момичето-вещица

Момичето ме оказа абсолютно никаква съпротива. Беше напълно вглъбена в себе си и гледаше с онзи празен поглед, който бях забелязал при посещението си в магазина. Хванах ръцете й. Тя безжизнено ги отпусна в моите. Бяха много студени. Казах й ласкаво:

— Дете мое, никой няма да ти стори лошо. Отпусни се и си почини. Разположи се удобно в креслото. Аз съм тук, за да ти помогна. Ако искаш спи. Заспи.

Тя като че ли не ме чуваше и продължаваше да ме фиксира с неподвижния си поглед. Пуснах ръцете й. Седнах на моя стол, с лице към нея, и включих апарата. Огледалата се завъртяха. Очите й веднага се обърнаха към тях и ги загледаха възхитено. Напрежението на тялото й отслабна; тя потъна в креслото. Клепките й също започнаха да се отпускат…

— Заспи — казах тихо аз. — Тук не може да ти се случи нищо лошо. Докато спиш, не може да ти се случи нищо лошо. Заспи… Заспи…

Очите й се затвориха. Тя въздъхна.

— Ти спиш — продължих аз. — Няма да се събудиш, докато не ти кажа. Не можеш да се събудиш, докато не ти кажа.

Тя повтори с мърморещ, детински глас:

— Аз спя. Не мога да се събудя, докато не ми кажете.

Спрях въртящите се огледала и й рекох:

— Искам да ти задам няколко въпроса. Ще ги изслушаш и ще ми отговориш истината. Не можеш да ме излъжеш. Знаеш това.

Тя повтори като ехо с все същия слаб, детински гласец:

— Не мога да ви излъжа. Знам това.

Не се въздържах и хвърлих триумфален поглед към Рикори и Маккан. Рикори се кръстеше и ме зяпаше с широко отворени очи, в които имаше и недоверие, и страхопочитание. Сигурно отстрани изглеждах като някакъв магьосник. Маккан седеше, мляскайки нервно дъвка. И се взираше в момичето.

Започнах да задавам въпросите си, като отначало подбирах най-безобидните.

— Ти действително ли си племенница на мадам Мандилип?

— Не.

— Коя си тогава?

— Не знам.

— Кога се събра с нея и защо?

— Преди двадесет години. Бях в приют за сираци във Виена. Тя ме взе оттам. Научи ме да й казвам „лельо“. Но не ми е леля.

— Оттогава насам къде сте живели?

— В Берлин, Париж, след това в Лондон, Прага, Варшава…

— Мадам Мандилип продаваше ли кукли на всички тези места?

Тя не отговори. Вцепени се. Клепачите й започнаха да потрепват.

— Спи! Помни, че не можеш да се събудиш, докато не ти позволя! Спи! Отговори на въпроса ми.

Тя прошепна:

— Да.

— И те убиваха във всеки от тези градове?

— Да.

— Спи. Спи спокойно. Нищо лошо не може да ти се случи… — Вълнението й отново се усили и аз за момент се отклоних от темата за куклите. — Къде е родена мадам Мандилип?

— Не знам.

— На колко години е?

— Не знам. Питала съм я, но тя все се смее и казва, че времето не означава нищо за нея. Аз бях на пет години, когато ме взе. Тогава тя изглеждаше така, както и сега.

— Има ли някакви помощници — искам да кажа, има ли и други, които правят кукли?

— Един. Тя го е обучила. Той й беше любовник в Прага.

— Неин любовник! — възкликнах аз изумено. И веднага пред очите ми изникна огромното тяло на майсторката на кукли, с големите гърди и тежкото конско лице.

— Знам какво си мислите — каза момичето. — Но тя има и друго тяло. Носи го, когато пожелае. То е прекрасно. Негови са очите, ръцете и гласът й. Когато е в това тяло, тя е красива. Виждала съм го много пъти.

Друго тяло! Илюзия, разбира се… като призрачната стая, описана от Уолтърс… нали ми се мярна, преди да се отскубна от паяжината на хипнозата, в която бях омотан… картина, нарисувана от съзнанието на майсторката на кукли и вкарана в мозъка на момичето. Отхвърлих мисълта за това и се насочих към сърцевината на проблема.

— Тя убива по два начина, нали? Чрез мехлема и чрез куклите?

— Да, посредством мехлема и куклите.

— Колко човека е убила с мехлема в Ню Йорк?

Момичето не ми отговори направо. То каза:

— Откакто сме тук, изработи четиринадесет кукли.

Значи имаше и други случаи, които не ми бяха известни! Попитах я:

— А колко души погубиха куклите?

— Двадесет.

Рикори изруга и аз му метнах предупредителен поглед.

Той се наведе напред, пребледнял и напрегнат; Маккан беше спрял да дъвче.

— Как прави куклите?

— Не знам.

— Известна ли ти е рецептата на мехлема?

— Не. Тя го приготвя тайно.

— Кое е това, което раздвижва куклите?

— Искате да кажете, което ги съживява?

— Да.

— Нещо от света на мъртвите!

Чух как Рикори изпсува отново. Казах:

— Щом не знаеш как се изработват куклите, сигурно знаеш поне какво е необходимо, за да оживеят?

Тя не отговори.

— Трябва да ми отвърнеш. Трябва да ми се подчиниш. Говори!

— Вашият въпрос не е достатъчно ясен — промълви след кратко колебание тя. — Казах ви, че нещо от света на мъртвите ги съживява. Какво още искате да знаете?

— Започни от момента, в който човекът, който позира за кукла, се среща за първи път с мадам Мандилип и продължи до последния етап, когато куклата оживява.

Момичето заговори бавно:

— Тя казва, че човекът трябва да дойде при нея без принуждение, по собствена воля. Трябва сам да изяви желание тя да направи кукла от него. Няма значение, че той не знае за какво точно дава съгласието си. Тя трябва веднага да започне първия модел. Преди да завърши окончателно втория — куклата, която ще оживее — трябва да намери възможност да приложи мехлема. Тя твърди, че този мехлем освобождава един от жителите на мозъка, който идва при нея и тя му помага да се всели в куклата. Според нея той не е единственият обитател на мозъка, но останалите не я интересуват. И не прави кукли от всички, които я посещават. Нямам представа как разпознава онези, които й вършат работа. Очевидно у тях има нещо, което я подтиква да ги избере. В момента, когато завърши и втория модел, този, който й е позирал, започва да умира. Щом той издъхне — куклата оживява. Тя й се подчинява напълно — те всичките й се подчиняват… — Момичето направи пауза, после добави замислено: — С изключение на една…

— Коя е тя?

— Била е ваша медицинска сестра. И не иска да й служи. Леля ми… я измъчва, наказва я… и въпреки това не може да я контролира. Миналата нощ донесох тук малката медицинска сестра заедно с още една кукла, за да убият мъжа, когото леля ми… прокле. Медицинската сестра се сби с другата кукла и спаси мъжа. Това е нещо, което леля ми не може да разбере… то я озадачава… а на мен ми дава… надежда! — Гласът й се изгуби. После тя внезапно изрече енергично: — Трябва да побързате. Време е да се прибирам с куклите. Тя скоро ще започне да ме търси. Налага се да вървя… иначе тя ще дойде за мен… и ако ме намери тук… ще ме убие…

— Ти донесе куклите, за да ме погубят, нали? — попитах аз.

— Разбира се.

— Къде са те сега?

— Вашите хора ме хванаха, преди те да стигнат до мен. Ще се приберат… вкъщи. Куклите пътуват бързо, когато е необходимо. Само че им е по-трудно без мен… това е всичко… но ще се върнат при нея…

— Защо убиват куклите?

— За… да… й доставят удоволствие.

— Ами връвта с възлите, каква е нейната роля?

— Не знам. Но тя казва… — И в този момент, внезапно, отчаяно, като уплашено дете, момичето прошепна: — Тя ме търси! Очите й ме дирят… ръцете й опипват… тя ме вижда! О, скрийте ме от нея… бързо…

— Спи дълбоко! — троснах се аз. — По-дълбоко, потъни в още по-дълбок сън. Сега тя не може да те намери, ти си скрита от нея!

— Аз съм потънала в дълбок сън — повтори момичето. — Тя ме изгуби. Аз съм скрита. Но тя се навърта наоколо… продължава да ме търси…

Рикори и Маккан бяха скочили от столовете си и стояха прави до мен.

— Вие вярвате ли, че вещицата я търси? — потила Рикори.

— Не — отговорих аз. — Но страхът на момичето не е за чудене. Тя е била под контрола на мадам Мандилип толкова дълго и цялостно, че реакцията й е напълно естествена. Може да е резултат от чуждото внушение или пък нейното собствено подсъзнание е влязло във вътрешен спор… тя е нарушила дадените й команди… била е заплашена с наказание, ако се опита…

Момичето изпищя, агонизирайки от страх:

— Тя ме вижда! Тя ме откри! Ръцете й се протягат към мен!

— Спи! Спи още по-дълбоко! Тя не може да те нарани. Ето, отново те загуби!

Момичето не отговори, но от гърлото му излезе слабо стенание.

— За Бога! Не можете ли да й помогнете? — произнесе прегракнало Маккан.

Очите на Рикори блестяха неестествено, а лицето му беше побледняло:

— Оставете я да умре! — каза той. — Това ще ни спести труда да я умъртвим!

— Чуй ме и изпълни съвета ми — наредих строго аз на момичето. — Ще броя до пет. Когато кажа „пет“ — събуди се! Събуди се веднага! Така бързо ще се измъкнеш от съня, че тя няма да може да те хване! Подчини ми се!

Започнах да броя бавно, защото, ако я разбудех внезапно, по всяка вероятност щях да причиня смъртта й — аз, а не майсторката на кукли, както вярваше обърканият й ум.

— Едно… две… три…

Момичето нададе страхотен крясък:

— Тя ме хвана! Ръцете й са вкопчили сърцето ми… Аххх…

Тялото й се сви и през него премина спазъм. После то омекна и увисна безжизнено в креслото. Очите й се опулиха безизразно като стъклени; долната й челюст увисна.

Скъсах копчетата на елечето й и допрях стетоскопа до сърцето й. Беше спряло.

И тогава от мъртвото й гърло се разнесе глас като звук от орган, сладък и едновременно с това пълен със злоба и презрение…

— Глупаци такива!

Беше гласът на мадам Мандилип!

Седемнадесета глава

Изгори, вещице!

Най-любопитното беше, че от трима ни най-малко се впечатли Рикори. На мен ми се смрази кръвта. Маккан също беше потресен. Рикори наруши тишината пръв.

— Сигурен ли сте, че момичето е мъртво?

— За съжаление, в това не може да има никакво съмнение.

Той даде знак с глава на Маккан:

— Отнесете я долу в колата.

— Какво смятате да правите? — попитах аз.

— Да убием вещицата — отговори той и добави с иронично притворство: — И смъртта нивга не ще ги раздели. — После продължи патетично: — И ще горят вечно в ада! — Накрая ме изгледа унищожително. — Вие не одобрявате намерението ми, нали, доктор Лоуел?

— Не знам, Рикори. Честно, не знам. Днес по едно време ми се искаше да я удуша със собствените си ръце… но сега яростта ми вече отстъпи на заден план… това, което отивате да извършите, е противно на цялото ми същество, на начина ми на разсъждение и на убежденията ми за прилагането на съдебно наказание. За мен то е просто… убийство!

— Вие чухте думите на момичето. Само в този град куклите са затрили двадесет души. Четиринадесет са превърнати в кукли. Четиринадесет души са хвърлили топа като Питърс!

— Вижте какво, Рикори, никой съд няма да вземе предвид като доказателства твърдения, получени чрез хипноза. Може да са верни, може и да не са. Това, което наговори момичето, може да е само плод на нейното въображение. Без потвърждаващи доказателства няма да се намери земен съд, който да приеме думите й като основание за съдебно преследване.

— Да… няма такъв съд на Земята. — Той стисна раменете ми. — Но нима вие се съмнявате, че всичко това се е случило?

Не можах да му отговоря, но дълбоко в себе си чувствах, че имаше право. Рикори не спираше:

— Точно така, доктор Лоуел! Вие ми отговорихте! Вие знаете, също както и аз, че момичето каза истината. Знаете, както и аз, че вещицата не може да бъде наказана по нашите закони. Ето защо, убивайки я, аз, Рикори, не съм убиец. Не, аз съм палач на Господа!

Той изчака да му възразя, но аз все още не бях в състояние да си отворя устата.

— Маккан! — Той посочи момичето. — Изпълни каквото ти заръчах. И след това ела тук.

Когато Моккан изнесе на ръце крехкото тяло, Рикори каза:

— Доктор Лоуел, вие трябва да дойдете с мен и да станете свидетел на тази екзекуция.

Изтръпнах.

— Не мога, Рикори. Аз съм напълно изтощен — и телесно, и умствено. Прекалено много ми се събра.

— Длъжен сте да ни придружите — прекъсна ме той. — Дори ако се наложи да ви занеса там вързан и със запушена уста, като момичето. И ще ви кажа защо. Вие самият водите война със себе си. Ако останете у дома си, напълно е възможно съмненията ви на учен да надделеят и да направите опит да ме спрете, преди да съм изпълнил това, което се заклех, че ще сторя пред Исус Христос, Света Дева Мария и всички светии. Вие може да се поддадете на слабостта си и да ме предадете на полицията. Не желая да се изложа на такава опасност. Аз храня топли чувства към вас, доктор Лоуел, много топли чувства. Но ви заявявам, че дори и собствената ми майка да се опита да ме спре сега, пак бих я отхвърлил безжалостно.

— Ще дойда с вас — казах глухо аз.

— Тогава се обадете на сестрата да ми донесе дрехите. Няма да се отделяме един от друг, докато не приключи тази история. Не мога да си позволя повече излишни рискове.

Вдигнах телефона и дадох необходимите нареждания. Маккан се върна и Рикори му рече:

— Веднага щом се облека, отиваме в магазина за кукли. Кой е в колата при Тони?

— Ларсен и Картело.

— Добре. Възможно е магьосницата да е чула през ушите на мъртвото момиче, че отиваме при нея, така както проговори чрез неговото гърло. Няма значение. Ние ще приемам, че не ни очаква толкова скоро. Резето на входната врата на магазина спуснато ли е?

— Шефе, аз не съм влизал вътре в магазина — каза Маккан. — Не знам. Витрината е стъклена. Ако има решетки, ще се справим с тях. Тони ще вземе инструментите, докато вие се преобличате.

— Доктор Лоуел — обърна се Рикори към мен, — давате ли ми честната си дума, че няма да правите никакви опити да попречите на това, което смятам да извърша?

— Да, Рикори, давам ви честната си дума.

— Маккан, не е необходимо да се връщаш повече. Чакай ни в колата.

Рикори се облече светкавично. Докато излизахме от къщи, уличният часовник удари един. Спомних си, че тази странна авантюра бе започнала преди седмица в същия час…

Возех се на задната седалка заедно с Рикори, а помежду ни стоеше тялото на мъртвото момиче. На средните седалки се мъдреха Ларсен и Картело, първият — як швед, а вторият — жилав дребен италианец. Мъжът на име Тони шофираше, а до него седеше Маккан. Понесохме се по авенюто и след около половин час бяхме в долната част на Бродуей. Стигнахме до улицата с кукления магазин и намалихме скоростта. Небето беше облачно, откъм залива духаше студен вятър. Треперех, но не от студ.

Приближихме се бавно до ъгъла и взехме завоя, без да срещнем когото и да било.

Сякаш пресичахме град на мъртвите. Никъде не се мяркаше жива душа. Улицата с магазина за кукли също пустееше.

Рикори каза на Тони:

— Паркирай точно срещу магазина. Ще слезем там. След това закарай колата зад ъгъла и ни чакай.

Сърцето ми затупа тревожно. Мракът на нощта сякаш поглъщаше светлината от уличните лампи. Магазинът за кукли беше тъмен, а старинният му вход, който беше на нивото на улицата, беше забулен от сенки. Вятърът виеше и аз чувах как вълните се блъскат в стената на Батъри. Чудех се дали ще мога да пристъпя прага, или хипнотичната забрана, която майсторката на кукли ми беше наложила, все още имаше сила над мен.

Маккан излезе от колата с тялото на момичето и го замъкна в сенките на преддверието. Рикори, аз, Ларсен и Картело го последвахме. Колата се отдалечи в указаното от гангстерския бос направление. И отново ме обзе усещането за кошмарна нереалност, което така често ме спохождаше, откакто пътищата ни със загадъчната майсторка на кукли се пресякоха…

Дребният италианец намаза стъклото на вратата с някакво лепкаво вещество и натисна върху него малка вакуумна чашка. Извади от джоба си инструмент и очерта на стъклото кръг с диаметър тридесет сантиметра. Острието режеше стъклото, като че ли то беше от восък. Държейки вакуумната чашка с едната си ръка, той тропна по стъклото с гумен чук. Стъкленият кръг леко падна в ръката му. Картело бръкна в дупката и заопипва безшумно. Чу се тихо щракване и вратата се открехна.

Маккан вдигна мъртвото момиче и ние влязохме в магазина тихо като призраци. Дребният италианец нагласи стъкления кръг обратно на мястото му. Смътно различих пред себе си вратата на коридора, който водеше към зловещата стая. Италианецът я бутна, но се оказа, че е заключена. Той се зае с бравата и след няколко секунди отвори. Рикори водеше, след него вървеше Маккан с мъртвото момиче. Преминахме като сенки през коридора и спряхме пред вратата на стаята в дъното му…

Тя се отвори широко още преди италианецът да я докосне.

И тогава прозвуча гласът на майсторката на кукли:

— Влезте, господа. Много любезно от ваша страна, че водите скъпата ми племенница! Щях да ви посрещна още на входа, но съм твърде стара… и плашлива!

— Шефе, отдръпни се! — прошепна Маккан.

Вдигна тялото на момичето като щит и понечи да се промуши покрай Рикори с револвер в ръка. Но Рикори го спря и с насочен напред автоматичен пистолет прекрачи прага. Аз последвах Маккан. Двамата телохранители също влязоха вътре.

Огледах набързо стаята. Майсторката на кукли седеше на масата и шиеше. Изглеждаше съвършено спокойна. Очевидно не бе разтревожена особено от появата ни. Дългите й бели пръсти танцуваха с ритъма на иглата. Изобщо не вдигна очи към нас. Камината беше запалена и в стаята беше много топло; из нея се разнасяше някакъв силен и непознат аромат.

Всички шкафове бяха отворени. Наредените в тях кукли ни гледаха втренчено със зелени, сини, сиви и черни очи. Бяха толкова живи… като джуджета на някакво гротескно изложение. Бяха стотици. Някои бяха облечени в американски носии, други като германци, испанци, французи, англичани, а имаше и такива, чиито костюми не ми бяха познати. Ето една балерина, един ковач с вдигнат чук… жокей, френски рицар, немски студент със сабя с широко острие и синкави белези по лицето… апах с нож в ръка, на чието жълто лице бе изписана неистова лудост, уличница с порочна уста…

Плячката на майсторката на кукли от десетки страни!

Куклите изглеждаха готови за скок. Да се хвърлят върху нас и да ни пометат.

Прогоних всички нелепи мисли от главата си. Стегнах се и кръстосах очи с тези на батареята живи кукли. Представих си, че са най-обикновени кукли, лишени от каквато и да била жизненост. Имаше един празен шкаф… втори… трети… пет шкафчета без кукли. Липсваха четирите кукли, които бях видял да маршируват към мен, докато бях парализиран от зеленото сияние… Нямаше я и Уолтърс…

С труд откъснах очи от вторачените в нас кукли и отново погледнах майсторката. Тя продължаваше невъзмутимо да си шие… като че ли беше съвсем сама… като че ли изобщо не ни забелязваше… като че ли пистолетът на Рикори не беше насочен към сърцето й… шиеше… и тихичко напяваше…

Куклата Уолтърс лежеше просната на масата пред нея! Мъничките й ръце бяха завързани за китките с усукани кичури от пепелява коса. Тези импровизирани върви бяха омотани многократно около ръцете й, които държаха кинжал-игла!

Дълго е за описване, но в действителност ни трябваха само няколко секунди, за да осъзнаем какво виждаме.

Пълната вглъбеност на майсторката на кукли в шиенето и абсолютното й безразличие към нас създаваха помежду ни някаква преграда, която, макар и невидима, ставаше все по-плътна. Острият аромат се усили още повече.

Маккан пусна тялото на момичето на пода. Опита се да проговори — веднъж, дваж, на третия път успя и каза на Рикори с дрезгав глас, като че ли някой го стискаше за гърлото:

— Убий я… или аз сам ще…

Рикори не помръдна. Стоеше вцепенен, с пистолет, чиято цев бе насочена към сърцето на майсторката на кукли, и очи, приковани в танцуващите й ръце. Като че ли не чу Маккан, или ако го беше чул, не му обърна внимание. Песента на майсторката на кукли продължаваше да се лее… беше като жуженето на пчели… сладко приспивна… създаваше сън, както пчелите мед… сън…

Рикори стисна здраво пистолета си, хвърли се напред и халоса с приклада му китката на старицата.

Ръката й се свлече, дългите бели пръсти се загърчиха… отвратително се заизвиваха… като змии с настъпен гръбнак…

Рикори вдигна пистолета за втори удар, но преди да успее да го нанесе, майсторката на кукли скочи от стола си и го прекатури. По шкафовете се понесе шепот, куклите сякаш се приведоха напред…

Сега вече очите на майсторката на кукли бяха впити в нас. Те като че ли пробождаха поотделно всеки един и всички ни едновременно. И бяха като пламнали черни слънца, по които играеха пурпурни пламъци.

Мощта й се разгъна над нас и ни притисна. Беше осезаема като вълна. Усетих, че ме блъсна подобно на твърд предмет. Обзе ме безсилие и скоро установих, че съм обездвижен. Видях как ръката на Рикори, стискаща пистолета, се схвана и побеля. Разбрах, че го обхваща същата парализа… както и Маккан, и останалите…

Майсторката на кукли пак ни беше уловила в капана си.

Успях да прошепна:

— Рикори, не гледайте към нея… не я поглеждайте в очите…

С титанично усилие отделих собствените си очи от пламтящия и черен поглед и ги насочих към куклата Уолтърс. Със сковано движение посегнах, за да я взема — без да знам защо. Но майсторката на кукли ме изпревари. Грабна куклата с наранената си ръка, притисна я до гърдите си и извика с глас, чиято вибрираща сладост премина по всичките ми нерви и засили пълзящата летаргия:

— Да не ме гледа? Вие не искате да ме гледате! Глупаци! Та вие нямате никакъв друг избор!

И тогава се започна онзи странен, изключително странен епизод, който беше началото на края.

Благоуханието запулсира, разпръсна се на талази и стана още по-силно. Нещо, прилично на искряща мъгла, се понесе във вихрушка и покри като с воал майсторката на кукли, скривайки конското й лице и огромното й туловище. Само очите й блестяха в тази мъгла…

После мъглата се разсея. Пред нас стоеше жена с невиждана хубост — висока, стройна и изящна. Гола, с черна, фина като коприна коса, която я прикриваше до коленете. През къдрите блестеше златисто тяло. Само очите, ръцете и куклата, която притискаше към една от заоблените си високи гърди, издаваха коя е тя.

Автоматичният пистолет на Рикори падна от ръката му. Чух как и останалите оръжия изтропаха на пода. Знаех, че всички се бяха втрещили като мен, зашеметени от невероятното превъплъщение, безпомощни пред силата на излъчването, което струеше от майсторката на кукли.

Тя посочи Рикори и се засмя:

— Вие да ме убиете? Мен! Вдигни оръжието си, Рикори — и опитай!

Рикори започна бавно да се навежда… много бавно… Виждах го с крайчеца на очите си, защото не можех да ги откъсна от тези на жената… Знаех, че и той не може… че заковани в нейните, очите му се извъртаха нагоре и нагоре, докато се навеждаше. По-скоро почувствах, отколкото видях, как опипващата му ръка докосна пистолета… и се помъчи да го вдигне. Чух как Рикори изстена. Майсторката на кукли отново се изсмя.

— Достатъчно, Рикори — няма да можеш!

Тялото на Рикори внезапно се изпъна, като че ли нечия ръка го тласна под брадичката и тъй го изправи…

Зад мен се разнесе шумолене, пошляпване на мънички стъпала и енергично шаване на малки тела.

Видях как в краката на жената застанаха четири човекоподобни същества… същите, които бяха напредвали към мен в зеленото сияние… банкерът-кукла, старата мома, акробатът и изпълнителят на трапец.

Строиха се пред нея и ни загледаха свирепо. Всички те стискаха кинжали като игли за дамска шапка, насочени към нас подобно на малки шпаги. Стаята още веднъж се изпълни със смеха на жената. Тя проговори гальовно:

— Не, не, миличките ми. Не се нуждая от вас! — Посочи ме с пръст. — Ти знаеш, че моето ново тяло е просто една илюзия, нали? Отговори!

— Да.

— И тези в краката ми — както и всички останали мъничета — не са нищо друго освен илюзия?

— Това не зная.

— Ти знаеш твърде много — и твърде малко. Ето защо ти трябва да умреш, мой твърде умни и твърде глупави докторе. — Огромните и очи ме разглеждаха с присмехулно съжаление, красивото й лице придоби заплашително изражение. — И Рикори трябва да умре. Защото му е известно прекалено много. И вие, останалите, също трябва да пукнете. Но не от ръцете на моите мънички човечета. Не тук. Не! В твоя дом, славни ми докторе. Ще се приберете тихомълком и няма да говорите нито помежду си, нито с други хора по пътя. И още щом влезете у вас, ще се нахвърлите един върху друг… всеки ще претрепе другия… ще се ръфате като побеснели вълци… като…

Тя отстъпи крачка назад и се олюля.

Видях — или поне ми се стори, че видях, как куклата Уолтърс се извъртя и бързо, като нападаща змия, вдигна вързаните си ръце и заби кинжала си в гърлото на майсторката на кукли… жестоко го завъртя… извади го от раната и го намушка пак, и пак, в златистото гърло на жената, точно там, където другата кукла беше пронизала Брейл!

И също както изпищя Брейл, сега пищеше майсторката на кукли… ужасно, агонизиращо…

Вещицата отскубна куклата от гърдите си и я метна настрана. Тя се търкулна към камината и се спря до тлеещата жарава.

Блесна ярък пламък и ни блъсна същата гореща вълна, която усетих, когато Маккан драсна кибрита на куклата Питърс. И в този миг куклите в краката на жената изчезнаха. От тях се издигна стълб също така ярък пламък, усука се и уви майсторката на кукли от главата до петите.

Видях как красивата форма се стопи. На нейно място се появи туловището на мадам Мандилип с конското лице… и ослепели, обгорени очи… Дългите бели ръце стискаха разрязаното й гърло, но вече не бяха бели, а алени от кръвта й.

Тя застина така за едно мигновение и рухна на пода.

И веднага, щом се строполи, магията върху нас се разпадна.

Рикори се наведе над безформената купчина, която допреди малко беше майсторката на кукли, и плю върху нея. После извика победоносно:

— Изгори, вещице, изгори!

Изтласка ме към вратата, посочвайки ми предупредително редиците наблюдаващи кукли, които сега, кой знае защо, изглеждаха напълно лишени от живот. Просто кукли! От драпериите и завесите към тях се носеха пламъци. Огънят ги обхващаше като някакъв отмъстителен и пречистващ дух!

Втурнахме се през вратата в коридора и оттам в магазина. Пламъците ни последваха. Изтичахме на улицата.

— Бързо! Към колата! — викна Рикори.

Изведнъж цялата улица се обля в червено от пламъците. Навсякъде се отваряха прозорци, раздаваха се тревожни викове, зави сирена.

Хвърлихме се в чакащата ни кола и се понесохме. Надалеч оттук.

Осемнадесета глава

Тъмното знание

Направиха подобие на моя образ, дадоха му косата ми, одеждите ми, взеха дъха ми, намазаха с глина вдървените ми нозе; натриха ме с мехлем от отровни билки; поведоха ме към смъртта ми. О, Боже на Огъня, унищожи ги!

Три седмици подир гибелта на майсторката на кукли двамата с Рикори бяхме седнали да вечеряме в моя дом. Цареше тишина. Аз я наруших със странния цитат, с който начева тази последна, заключителна глава на моето повествование, и почти не усетих, че съм го изрекъл на глас. Рикори вдигна озадачено глава.

— Вие цитирате нещо? Какво?

— Глинена плочка с надпис, издълбан от жрец-халдеец по времето на Ашурбанипал. Отпреди три хиляди години — отговорих аз.

— И с тези няколко думи той е обобщил всичко, което се случи с нас!

— Може и така да е, Рикори. Там е написано и за куклите, и за мехлема, и за мъчението, и за смъртта, и за пречистващия огън.

— Колко странно — произнесе замислено той. — Още преди три хиляди години са познавали това зло и противодействието срещу него… „подобие на моя образ… взеха дъха ми… мазило от отровни билки… поведоха ме към смъртта ми… О, Боже на Огъня, унищожи ги!“ Si, всичко това стана с нас, доктор Лоуел.

— Куклите, сеещи смърт, са много, много по-древни от Ур Халдейски — казах аз. — По-древни са от самата история. Проследих докъде се простира дирята им назад във вековете след нощта, в която беше убит Брейл. Дълга, много дълга е тяхната диря, Рикори. Били са намирани, погребани дълбоко в огнищата на кроманьонците, а огънят в тези огнища е угаснал преди двадесет хиляди години. Откривали са ги и в още по-студени огнища на още по-древни раси. Кукли от кремък, кукли от камък, кукли, изваяни от мамутски бивни, от костите на пещерна мечка, от зъбите на древния саблезъб тигър. Дори тогава е съществувало тъмното знание, Рикори.

Той кимна.

— Навремето при мен работеше един млад мъж. Много ми се нравеше. Беше трансилванец. Веднъж го попитах защо е дошъл в Америка. И той ми разказа необикновена история. В неговото село имало момиче, за чиято майка разправяли, че знаела неща, които никой християнин не бивало да знае. Довери ми го много предпазливо и се прекръсти. Момичето било привлекателно, но въпреки това той бил безразличен към хубостта й. А тя, изглежда, го обичала или може би се стремяла към него точно поради безразличието му към нея. Един следобед, на връщане от лов, той минал покрай къщата й. Тя му се обадила. Той бил жаден и пил от виното, което му предложила. Било превъзходно вино. От него му станало приятно — но и това не било достатъчно, за да я хареса. Въпреки това влязъл с нея в къщичката й и пил още вино. Смеейки се, й позволил да отреже коса от главата му, да изреже ноктите му, да изцеди няколко капки кръв от дланта му и слюнка от устата му. Тръгнал си весел и се прибрал у дома си. Заспал. Когато се събудил, било привечер и си спомнял само, че пил вино, понеже момичето го почерпило. Не помнел нищо друго.

Нещо му подсказало да отиде на черква. Щом коленичил и започнал да се моли, изведнъж си спомнил още подробности — как момичето отрязало кичур от косата му, изрязало ноктите му, взело от слюнката и кръвта му. И почувствал страхотна необходимост да отиде при това момиче и види какво прави то с косата, ноктите, слюнката и кръвта му. Сякаш иконата на самия светец, пред която бил коленичил, му заповядала да го стори.

И така, промъкнал се през гората, прокраднал се към къщицата на момичето и пропълзял до прозореца й. Надникнал вътре. Тя седяла до огнището и месела тесто за хляб. Той се засрамил, че се е довлякъл дотук, обзет от такива мисли — и тогава забелязал как тя пуснала в тестото косата, която била отрязала от главата му, ноктите, кръвта, слюнката. Замесила ги едно хубаво. Докато я гледал как меси тестото, видял, че започнала да го оформя като малък мъж. Поръсила вода върху главата на фигурката и я кръстила на неговото име, като при това използвала и още думи, които той не знаел.

Уплашил се нашият човек. Но и много се ядосал. А бил куражлия. Наблюдавал я, докато свършила. Видял как увила куклата в престилката си, излязла навън и тръгнала нанякъде. Той я проследил — бил ловец и умеел да стъпва безшумно, така че тя не го усетила. Стигнала до един кръстопът. Било новолуние и тя отправила някаква молитва към луната. После изкопала дупка и поставила в нея куклата от тесто. Поругала я и изрекла: „Зару! (Така се казваше той) Зару! Обичам те. Когато това твое подобие изгние, ти трябва да тичаш подир мен като куче подир кучка. Ти си мой, Зару, телом и духом. Щом подобието ти изгние, ставаш мой. Когато подобието ти се разложи, ще бъдеш само мой. Завинаги, завинаги, завинаги!“

Зарила куклата с пръст. Тогава той скочил върху нея и я удушил. Щял да изрови подобието си, но чул някакви гласове, уплашил се и побягнал. Не се върнал повече в селото и скоро поел с кораб за Америка.

През един от първите дни от плаването почувствал как някакви ръце го стискат за слабините — и го влачат към перилата на кораба, към водата, назад към селото, към момичето. От това разбрал, че не я е убил. Борил се с тези ръце. Много нощи наред се борил с тях. Не смеел да заспи, защото все сънувал, че е на онзи кръстопът и момичето е до него — на три пъти му се случило да се събуди малко преди да се хвърли в морето.

Но силата на тези ръце започнала да отслабва. Най-сетне, подир няколко месеца, усетил, че вече ги нямало. Но го било страх, докато не получил вест от селото. Оказал се прав — не я бил убил. По-късно обаче я убил друг. Момичето владеело това, което нарекохте „тъмно знание“. Si! Възможно е то самото да се е обърнало накрая срещу нея — както се обърна срещу вещицата, която познавахме ние с вас.

— Рикори — казах аз, — учудва ме, че тъкмо вие говорите за „тъмното знание“ и как то се обръща срещу този, който го владее… Но за това по-късно. Любовта, омразата и властта изглежда са краката на триножника, върху който гори тъмният пламък; те са опорите на сцената, от която скачат куклите, сеещи смърт…

А известно ли ви е кой е първият майстор на кукли, за когото има запазени свидетелства? Не? Един бог на име Хнум, съществувал много преди еврейския Йехова, който също е бил майстор на кукли, както знаете. Нали си спомняте, че направил две в Рая, вдъхнал им живот, но им дал само две неотменни права: първото — да страдат; второто — да умрат. Хнум е бил далеч по-милостив бог. Той не отменил правото на смърт, но не смятал, че куклите трябва да страдат. Харесвало му да ги гледа как се наслаждават на краткия си живот. Този Хнум бил толкова древен, че е царствал в Египет много преди на някой да му хрумне да построи пирамидите и сфинкса. Той имал брат бог, Кефер, който бил с глава на бръмбар. Кефер изпратил някаква мисъл, която прошумоляла като слаб вятър по повърхността на Хаоса. Тази мисъл оплодила Хаоса и от него се родил светът…

Само едно прошумоляване по повърхността, Рикори! Ами ако беше пробола кожата на Хаоса… или бе проникнала още по-дълбоко… в сърцето му… какво ли би представлявало човечеството сега? И все пак, само прошумолявайки, мисълта създала това, което днес зовем човек. Оттук нататък работата на Хнум била да прониква в утробите на жените и да оформя тялото на детето, което било в тях. Наричали го Бог-Грънчар. Именно той бил този, който по заповед на Амон, най-великия от по-младите богове, моделирал тялото на царица Хатшепсут, която Амон заченал, лежейки с майка й в облика на фараона, нейния съпруг. Поне така твърдят летописците от онази епоха.

Хиляда години преди това живял един принц, когото Озирис и Изида много обичали — заради красотата, смелостта и силата му. Те смятали, че никъде по земята няма подходяща жена за него. Ето защо повикали Хнум, Бога-Грънчар, да направи съпруга за принца. Той дошъл с дългите си ръце, досущ като тези на… мадам Мандилип… И също както нейните, всеки пръст бил живо същество. Оформил от глина толкова красива жена, че дори богинята Изида изпитала завист. Египетските богове обаче били изключително практични — те приспали принца, поставили до него жената и ги сравнили — точната дума в древния папирус е „нагодили“. Но за беда тя не му подхождала. Била твърде малка. Затова Хнум създал друга кукла. Но тя пък била твърде голяма. И едва след като били направени и унищожени цели шест кукли, била постигната истинска хармония, боговете били удовлетворени, а щастливият принц получил идеалната съпруга — която била кукла.

Векове след това, по времето на Рамзес III, се появил някакъв мъж, който открил тайната на Хнум, Бога-Грънчар. Цял живот я търсил. Вече бил стар, прегърбен и съсухрен, но страстта му към жените била все още силна. Единственото, до което се домогвал чрез тайната на Хнум, било да задоволява своята похот. Но му трябвал модел. А кои били най-красивите жени, които би могъл да използва за тази цел? Естествено съпругите на фараона. Затова той измайсторил кукли по подобие на слугите, които придружавали фараона, когато той посещавал съпругите си. Направил и модел, който много приличал на самия фараон, вселил се в него и го одухотворил. Неговите кукли го внесли на носилка в царския харем, като минали покрай стражите, които заедно със съпругите на фараона помислили, че това е самият фараон. И му доставили съответното удоволствие.

Само че когато си тръгвал, влязъл истинският фараон. Представете си каква ситуация се получила, Рикори — внезапно, чудодейно, в собствения си харем — фараонът в два варианти! Тогава Хнум, като видял какво станало, посегнал от Небесата, докоснал куклите и ги лишил от живот. Те паднали на пода и всички видели, че били най-обикновени марионетки.

Там, където допреди миг стоял единият фараон, лежала кукла, а до нея се свивал и треперел съсухрен старец!

Можете да намерите тази история, заедно с изчерпателното описание на съдебния процес, който последвал, в един папирус от онази епоха; мисля, че сега се съхранява в музея в Торино. Описани са и мъченията, на които бил подложен магьосникът, преди да го изгорят. Няма никакво съмнение, че този процес се е провел, папирусът е автентичен. Но какво стои в действителност зад всичко това? Нещо се е случило — но какво е било то? Дали тази история е просто още едно документирано суеверие, или наистина има връзка с тъмното знание?

— Вие самият видяхте плодовете на това тъмно знание. Още ли не сте убеден в съществуването му? — попита Рикори.

Не отговорих, а продължих да разказвам:

— Връвта с възлите — „стълбата на вещицата“. И тя е много древна. Най-старият документ от правосъдието на франките, Салическата правда, съставен в писмения вид, който познаваме, преди около хиляда и петстотин години, постановява сурови наказания за онези, които връзвали Възела на вещицата…

— La ghirlanda della strega[8] — изстена Рикори. — Ах, колко добре познаваме това прокълнато нещо в моята страна… и колко черна мъка ни е донесло!

Забелязах, че по бледото му лице се изписа уплаха и пръстите му машинално се свиха в юмруци. Побързах да го успокоя:

— Ама, Рикори, вие не разбирате ли, че аз ви разправям само легенди? Чист фолклор. Лишени от всякаква сериозна основа и непотвърдени от научно доказани факти.

Той блъсна стола си назад, надигна се и ме изгледа с изумление. После проговори с усилие:

— И вие все още продължавате да твърдите, че дяволското магьосничество, което се разигра пред очите ни, може да бъде обяснено от вашата наука?

Размърдах се неспокойно.

— Не съм казал точно това, Рикори. Просто твърдя, че мадам Мандилип беше изключителна хипнотизаторка и убийца — майсторка на илюзионизма…

Стиснал с ръце ръба на масата, той ме прекъсна:

— Нима смятате, че нейните кукли… бяха фокуснически трик?

— Вие сам се убедихте колко реалистична беше онази имитация на красиво женско тяло — отговорих уклончиво. — И въпреки това всички видяхме как фалшивото тяло се стопи в пламъците под действието на истинската реалност на огъня. То изглеждаше така правдоподобно, както и куклите, Рикори…

Той отново ме прекъсна:

— А ръката, която ме прободе в сърцето… Ами куклата, която уби Гилмор… куклата, която заколи Брейл… благословената кукла, която промуши вещицата! И тях ли ще наречете илюзия?

Отговорих му малко сърдито, защото пак ме налегна стария ми скептицизъм:

— Възможно е, подчинявайки се на постхипнотичната команда на майсторката на кукли, вие самият да сте забил кинжала като игла за дамска шапка в собственото си сърце! Възможно е, подчинявайки се на подобна команда, не знам кога, къде и как дадена, сестрата на Питърс собственоръчно да е убила съпруга си. Полилеят се стовари върху Брейл, когато аз бях несъмнено под влиянието на същата тази постхипноза — вероятно парче стъкло е срязало сънната му артерия. А колкото до смъртта на самата майсторка на кукли, причинена явно от ръцете на куклата Уолтърс — ами, напълно възможно е да се е случило така, че ненормалният ум на мадам Мандилип да е бил обзет от същите илюзии, които тя внушаваше в съзнанието на другите. Майсторката на кукли беше луд гений. Ръководеше я болезненият импулс да се обкръжава с подобията на хората, които беше затрила с помощта на мехлема. Маргарита дьо Валоа, наварската кралица, винаги е носела със себе си балсамираните сърца на над десетина свои любовници, които били загинали заради нея. Не ги е убивала лично, но е знаела, че именно тя е причината за тяхната смърт и е била абсолютно уверена в това, сякаш ги била удушила със собствените си ръце. Психологическият принцип при колекцията от сърца на кралица Маргарита и колекцията от кукли на мадам Мандилип е един и същ.

Вместо да си седне, Рикори повтори отново със същия напрегнат глас:

— Аз ви попитах дали наричате илюзия гибелта на вещицата.

— Рикори, изпитвам неудобство като ме гледате така… Отговарям на въпроса ви. В собственото си съзнание тя е ставала от време на време жертва на илюзиите, които е внушавала в мозъка на другите хора. Понякога даже самата тя е смятала, че куклите са живи. Възможно е в този странен ум да е възникнала омраза към куклата Уолтърс. И накрая, под влияние на раздразнението от нашето нападение, тази омраза да е рефлектирала върху нея. Точно това си мислех преди малко, когато ви казах, че прави впечатление, как тъмното знание се обръща срещу онези, които го притежават. Тя е измъчвала куклата; очаквала е куклата да си отмъсти, ако и падне сгода. Толкова силно е било това вярване, или очакване, че когато е настъпил удобният момент, тя го е осъществила като в антична драма. Нейната мисъл се е превърнала в действие! Майсторката на кукли, подобно на вас, вероятно сама е забила кинжала в собственото си гърло…

— Глупак такъв!

Думите дойдоха от устата на Рикори — и въпреки това прозвучаха така, като че ли ги произнесе мадам Мандилип в магическата си стая или през мъртвите устни на Лашна. Отпуснах се на стола си разтреперан.

Рикори се беше надвесил над масата. Погледът на черните му очи беше празен и съвсем безизразен. Обзе ме паника и извиках:

— Рикори! Събудете се…

Ужасната празнота в очите му се стопи като искра; погледът му се фокусира и постепенно започна да ме възприема. Той отново заговори трескаво със собствения си глас:

— Не спя, съвсем буден съм. И повече нямам намерение да ви слушам! По-добре вие ме чуйте, доктор Лоуел! Да върви по дяволите вашата наука! Знайте, че отвъд завесата на материалното, което възпира вашия светоглед, съществуват сили и енергии, които ни мразят, но въпреки това Господ с неведомата си мъдрост им позволява да съществуват. Казвам ви, че тези сили могат да преминат през булото на материята и да се претворят в същества като майсторката на кукли. Да, така е! Вещици и магьосници ръка за ръка със злото! Така е! А има сили, които са настроени приятелски към нас, и те също се проявяват чрез свои избраници. Знайте, че мадам Мандилип е прокълната вещица! — продължи той разгорещено. — Оръдие на злите сили! Курва на Сатаната! Тя изгоря, както се полага на всяка вещица. И ще гори вечно — в ада! Знайте, че малката ви медицинска сестра беше инструмент на добрите сили. И сега тя е блажена в Рая — и така ще бъде завинаги!

Той млъкна, разтреперан от собствения си плам. Докосна ме по рамото.

— Кажете ми, доктор Лоуел, кажете ми честно, сякаш сте пред олтара на Бога и вярвате в Него така, както вярвам аз — тези ваши научни обяснения удовлетворяват ли ви истински?

Много тихо му отговорих:

— Не, Рикори.

Истина беше.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6522

Издание:

Абрахам Мерит. Гори, вещице, гори!

Американска, първо издание

Превод: Георги Стойчев

Редактор: Иван Димитров

Коректор: Станимир Стайков

Графичен дизайн: Андрей Петров

ИК „Офир“, 1995 г.

1

Вещицата (итал.). — Б.пр.

2

Проклета вещица (итал.). — Б.пр.

3

На английски език се пише „Diana“. — Б.пр.

4

До скоро (исп.). — Б.пр.

5

На английски език се пише „Diary“. — Б.пр.

6

Довиждане (фр.). — Б.пр.

7

Треперене (лат.). — Б.пр.

8

Гирляндата на вещицата (итал.). — Б.пр.

Content

Абрахам Мерит
Гори, вещице, гори!

Предисловие

Първа глава Неизвестната смърт

Втора глава Въпросникът

Трета глава Смъртта и сестра Уолтърс

Четвърта глава Случаят в колата на Рикори

Пета глава Случаят в колата на Рикори

Шеста глава Странното приключение на полицейски сержант Шевлин

Седма глава Куклата Питърс

Осма глава Дневникът на сестра Уолтърс

Девета глава Краят на куклата Питърс

Десета глава Бонето на медицинската сестра и „стълбата на вещицата“

Единадесета глава Куклата, която убива

Дванадесета глава Техниката на мадам Мандилип

Тринадесета глава Мадам Мандилип

Четиринадесета глава Майсторката на кукли напада

Петнадесета глава Момичето-вещица

Шестнадесета глава Краят на момичето-вещица

Седемнадесета глава Изгори, вещице!

Осемнадесета глава Тъмното знание

Информация за текста

1