Кен Фолет

Иглата

Въведение

В началото на 1944 г. в немското разузнаване постъпиха данни за струпване на огромна военна сила в Югоизточна Англия. Разузнавателни самолети заснеха казарми, летища и военни кораби в Уош[1]. Генерал Джордж С. Патън, обут в розовите бричове, които човек не можеше да сбърка, бе забелязан да разхожда белия си булдог. Ефирът гъмжеше от повиквания, прехвърчаха радиограми от полк до полк, немските шпиони в Англия потвърждаваха онова, което се виждаше от въздуха.

Армия, разбира се, нямаше. Корабите бяха от каучук и дъски, казармите си бяха просто декори от снимачна площадка, Патън нямаше и един войник под свое командване, радиограмите съдържаха хитро измислени лъжи, а шпионите бяха все двойни агенти.

Целта беше да се заблуди врагът, че се подготвя десант при Кале, така че в деня на дебаркирането в Нормандия съюзниците да имат на своя страна преимуществото на изненадата.

Беше огромна по мащаби, невероятна операция. Буквално хиляди хора участваха в подготовката й. Щеше да бъде просто чудо, ако никой от Хитлеровите агенти не подушеше какво става.

Имаше ли въобще някакви агенти? По онова време хората си мислеха, че навсякъде гъмжи от хора на така наречената Пета колона. След войната се разпространи митът, че МИ-5 ги бе заловил всичките до Коледа на 1939-а. Истината май беше, че агентите не бяха кой знае колко много и МИ-5 успя да ги пипне почти всичките.

Но и един стигаше да…

Известно е, че германците видяха онова, което трябваше да видят в Ийст Англиа. Известно е също така, че подозираха някаква измама и се помъчиха — доколкото можаха — да открият истината.

Дотук е история. Нататък започва художествената измислица.

И все пак твърде вероятно е да се е случило нещо подобно.

Камбърли, Съри

Юни 1977 г.

„Бяхме заблудили немците почти изцяло — само Хитлер се досети за истината и се поколеба да последва интуицията си…

А. Д. П. Тейлър

История на Англия 1914—1945“

Първа част

1.

Беше най-студената зима в Англия от четирийсет и пет години насам. Много села бяха откъснати от снега, а Темза замръзна. Един януарски ден влакът от Глазгоу пристигна на лондонската гара Юстън с двайсет и четири часа закъснение. Стана наистина опасно да се движи човек по пътищата при тоя сняг и затъмнения, имаше двойно повече катастрофи и хората се шегуваха, че е по-рисковано да караш „Остин Севън“ по Пикадили през нощта, отколкото да минеш с танк през линията „Зигфрид“.

После дойде пролетта и всичко беше просто прекрасно. Баражни балони се носеха царствено в ясното синьо небе, а войници отпускари флиртуваха с облечените в рокли без ръкави момичета по лондонските улици.

Градът не приличаше много-много на столица на воюваща държава. Имаше някои признаци, разбира се, и те не убягнаха от погледа на Хенри Фейбър, докато въртеше педалите на колелото си от гара Уотърлу в посока Хайгейт: натрупани торби с пясък около важни обществени сгради, укрития в градинките пред къщите, табла с указания за действия при евакуация, инструкции за поведение при въздушна тревога. Фейбър забелязваше такива неща — беше доста по-наблюдателен от средния чиновник, работещ в железниците. Виждаше тълпи деца в парковете и градините и заключаваше, че евакуацията се бе провалила. Не пропускаше и многото коли по шосетата въпреки купоните за бензин и четеше за новите модели, които смятаха да пуснат на пазара производителите на автомобили. Знаеше какво означават нощните смени във фабриките, където само преди месеци едва имаше работа за през деня. И най-вече следеше движението на войските по британските жп линии — нали всичките книжа минаваха през бюрото му. Човек можеше да научи много неща от тях. Днес например бе подпечатал купчина формуляри, които недвусмислено говореха, че се набира нов Експедиционен корпус. Беше съвсем сигурен, че новото попълнение е около 100 000 души и е предназначено за Финландия.

Имаше някои признаци наистина, но всичко беше някак си като на шега. По радиото осмиваха бюрократичността на военновременните разпоредби, в противовъздушните скривалища се пееха разни весели песни, а модните дами носеха противогазите си в чантички, излезли изпод ръцете на най-добрите моделиери. Хората говореха за „Скучната война“ — всичко беше едновременно и внушително, и някак несериозно, като че се прожектираше филм. Всичките предупреждения за въздушна тревога без изключение се бяха оказали фалшиви.

Фейбър имаше друго мнение по въпроса, но Фейбър беше и друг човек в края на краищата.

Той зави по Арчуей Роуд и се наведе леко напред, за да вземе баира: дългите му крака се движеха неуморно нагоре-надолу като буталата на локомотив. Беше в чудесна форма за възрастта си — трийсет и девет години, макар че винаги лъжеше, ако го попитаха за това. Той лъжеше за повечето неща, просто като предохранителна мярка.

Започна да се поти, докато изкачваше хълма към Хайгейт. Сградата, в която живееше, беше една от най-високите в Лондон. Затова я беше и избрал — тухлена викторианска постройка, последната на реда от шест еднакви къщи, високи, тесни и мрачни като умовете на хората, за които ги бяха строили. Всяка по на три етажа, със сутерен и вход за прислугата — английската средна класа държеше на отделен вход дори когато нямаше слуги. Фейбър беше циник по отношение на англичаните.

Собственикът на номер 6 се казваше Харолд Гардън. Малката му фирма за кафе и чай бе банкрутирала по време на Голямата депресия и тъй като цял живот твърдо вярваше, че неплатежоспособността е смъртен грях, разореният мистър Гардън нямаше друг избор, освен да умре. Къщата беше единственото, което остави на вдовицата си и тя се видя принудена да си вземе квартиранти. Харесваше й да бъде хазайка, макар етикетът на средата, към която принадлежеше, да изискваше да се преструва, че малко се срамува от това. Стаята на Фейбър беше на последния етаж, с голяма капандура. Той живееше там от понеделник до петък — беше казал на мисис Гардън, че прекарва съботите и неделите с майка си в Ирит. Всъщност имаше още една хазайка в Блакхийт, която го наричаше „мистър Бейкър“ и мислеше, че квартирантът й продава канцеларски стоки из страната и пътува през цялата седмица.

Той подкара колелото по градинската пътечка под неодобрително смръщените високи прозорци на фасадата, остави го в бараката и го заключи за косачката; беше забранено да се оставя незаключено превозно средство. Картофите, сложени за разсад в кутии около цялата барака, бяха поникнали. Мисис Гардън бе решила да засади цветните си лехи със зеленчуци — нали се водеше война.

Фейбър влезе в къщата, остави шапката си на високата закачалка в антрето, изми си ръцете и отиде в трапезарията.

Трима от другите квартиранти вече ядяха: един пъпчив младеж от Йоркшир, който се опитваше да постъпи в армията, пооплешивял русоляв търговец сладкар и флотски офицер от запаса, който — Фейбър беше убеден в това — бе съвсем изкуфял. Фейбър им кимна и седна.

Търговецът разправяше някакъв виц:

— И командирът му вика: „Рано се връщаш!“, а пък пилотът се обръща и се смее: „Да бе, пуснах ги тия позиви на връзки. Да не съм сбъркал нещо, а?“ А командирът се тюхка: „Мили Боже, можеше да удариш някого!“

Флотският офицер се изкиска, а Фейбър се усмихна. Мисис Гардън се появи с чайника.

— Добър вечер, мистър Фейбър. Нали не ни се сърдите, че почнахме без вас?

Фейбър размаза тънко маргарина по филията черен хляб и усети как ужасно му се прииска една тлъста наденичка.

— Разсадът ви е станал вече — каза й той.

Фейбър приключи бързо с вечерята. Другите споряха дали трябва да се изгони Чембърлейн и да се смени с Чърчил. Мисис Гардън все вземаше думата и поглеждаше Фейбър да види как ще реагира. Беше червендалеста и пълничка, обличаше се като трийсетгодишна, макар че му бе връстница — очевидно си търсеше нов съпруг. Той не се намеси в разговора.

Мисис Гардън пусна радиото, то запращя и после говорителят обяви:

— Вие слушате Би Би Си, предавания за страната, „Пак е оня човек“.

Фейбър познаваше това предаване: в него редовно се явяваше някакъв немски шпионин, наречен Фюнф. Той се извини на останалите и се качи в стаята СИ.

След „Пак е оня човек“ мисис Гардън остана сама. Флотският офицер и търговецът тръгнаха за кръчмата, а момчето от Йоркшир, което беше много набожно, отиде на вечерна служба. Тя седеше в гостната с чаша джин в ръка, взираше се в плътните завеси, спуснати заради затъмнението, и мислеше за мистър Фейбър. Щеше й се той да не седеше толкова много в стаята си. Тя имаше нужда от компания, и то от компанията на мъж като него.

Мисис Гардън се чувстваше виновна, когато подобни неща й минаваха през главата, и за да успокои съвестта си, се помъчи да мисли за мистър Гардън. Спомените й бяха близки, но неясни, като старо филмово копие с вече изтъркана лента и неразбираем звук. Лесно беше да си представи, че е при нея в стаята, но й бе трудно да види ясно лицето му или дрехите, с които е облечен, или пък да чуе коментара му за последните новини от фронта. Беше дребничък и спретнат, бизнесът му вървеше, когато му работеше късметът; спреше ли — и той се проваляше. Тя го обичаше много. Куп жени щяха да изпаднат в нейното положение, ако тая война нещо се закучеше. Мисис Гардън си наля още малко.

Мистър Фейбър беше от тихите — това бе бедата. Сякаш нямаше никакви пороци. Не пушеше, никога не бе подушвала алкохол в дъха му, всяка вечер си седеше в стаята и слушаше класическа музика по радиото. Четеше непрекъснато вестници и много се разхождаше. Изглеждаше доста умен въпреки скромната си служба, защото забележките му по време на разговорите на масата бяха винаги по на място и по-точни от другите. Сто на сто можеше да си намери по-добра работа, ако опиташе. Като че ли просто не желаеше да използва възможностите си.

Имаше чудесна фигура — висок, с масивни плещи и врат, без грам тлъстина и с дълги крака. Лицето му беше изразително, с високо чело, яка челюст и светли сини очи. Не беше като на някой красавец от филмите, но бе лице, което жените харесват. Без устата — тя беше тънка и малка и загатваше, че може да бъде и жесток. Мистър Гардън не беше способен на каквато и да е жестокост.

И все пак на пръв поглед квартирантът й не беше мъж, по когото жените си падат. Панталоните на износения му костюм бяха все смачкани; тя би му ги изгладила, и то с удоволствие, но той никога не я бе молил за това. Ходеше вечно с един опърпан дъждобран и смачкано таке. Нямаше мустаци, а косата си подстригваше късо на всеки две седмици. Сякаш нарочно искаше да изглежда колкото се може по-безличен.

Имаше нужда от жена, ясно беше като бял ден. Тя се запита за миг дали не е от ония, „женствените“, но бързо отхвърли тая мисъл. Той имаше нужда от жена да го стегне, да му вдъхне някаква амбиция. Тя имаше нужда от мъж да й прави компания и… добре де… да я обича.

Но той не предприемаше дори и най-малката стъпка. Понякога й идваше да закрещи от безсилие. Беше сигурна, че мъжете я харесват. Погледна се в огледалото, докато си наливаше още един джин. Имаше хубавичко лице и руси къдрици, а и какво да си пипне един мъж… Тя захихика при тая мисъл. Май че почваше да я хваща.

Отпи от джина и се зачуди дали да не направи сама първата крачка. Мистър Фейбър явно беше срамежлив, прекалено срамежлив. Но не и безполов; беше го усетила по очите му и двата пъти, когато я бе видял по нощница. Може би пък с малко безсрамие от нейна страна щеше да надвие плахостта му? Какво имаше да губи? Опита се да си представи най-лошото, да види как ще се почувства в случай, че я отблъсне. Добре де, ще й бъде неудобно, дори унизително. Удар по гордостта й. Но пък никой друг няма да узнае. А той просто ще трябва да си иде.

Но при мисълта, че може да я отблъснат, идеята малко позагуби от привлекателността си. Мисис Гардън се надигна бавно — не беше тя от ония безсрамници, дето правят така. Ставаше време за лягане. Ако изпиеше още един джин в леглото, щеше да успее да заспи. Тя взе бутилката и се заизкачва по стълбата.

Спалнята й беше под стаята на Фейбър и докато се събличаше, чу радиото му — свиреха някакви цигулки. Сложи си нова нощница, розова, с бродерия около деколтето — и да няма кой да я види! — и си сипа последна чашка. „Как ли изглежда той без дрехи — мина й изведнъж през ума. — Сигурно има плосък корем и космати гърди, и ребрата му направо се четат — нали си е слабичък. А задникът му трябва да е малък.“ Тя се захили отново — ама че съм ужасна, направо срамота!

Мисис Гардън остави чашата до леглото и взе книгата, но да се съсредоточи върху печатните редове изискваше прекомерно голямо усилие. Освен това й бе омръзнало да изживява романи само на книга. Сигурно е много приятно да си четеш за разни опасни любовни авантюри, когато имаш до себе си съпруг на място, но една жена се нуждае и от други неща в тоя живот освен от романчетата на Барбара Картлънд. Мисис Гардън надигна чашата. Прииска й се мистър Фейбър да загаси радиото. Все едно да се мъчиш да заспиш на танцова забава.

Можеше, разбира се, да го помоли да го спре. Тя погледна часовника до леглото — беше след десет. Ако си наметне халата, който бе в тон с нощницата й, и се посреши малко, а после си нахлузи чехличките — толкова бяха кокетни, с малки розички, и се качи по стълбите до горната площадка, и, какво пък, почука на вратата… Той ще й отвори, ще бъде сигурно по панталони и фланелка, после ще я погледне както тогава, когато я срещна да отива по нощница в банята…

— Стара глупачка — заяви мисис Гардън на висок глас. — Просто си търсиш извинение да се качиш горе.

Защо ли въобще й е това извинение? Беше възрастна жена, беше в къщата си и от десет години не бе срещала друг мъж, така подходящ за нея. По дяволите, имаше нужда да усети мъж, як, космат, върху себе си, мъж, който да диша тежко в ухото й, да стиска гърдите и да разтваря краката й със силни, широко разперени длани, защото утре германците може да пуснат бомбите с оня газ и те всички ще загинат, ще се задушат, отровени, останали без глътка въздух, а тя ще е пропуснала последния си шанс.

Така че мисис Гардън гаврътна чашата си, стана от леглото, наметна халата, посреса се малко, нахлузи чехличките и взе връзката си с ключове — да не би той да е заключил вратата и да не я чуе от онова радио.

На площадката нямаше никой. Тя тръгна пипнешком нагоре, в тъмното. Искаше да прескочи скърцащото стъпало, ала се спъна в разръфания мокет и стъпи тежко точно върху него, но никой май не я чу. Тя продължи нагоре и почука на вратата. После натисна леко дръжката. Беше заключено.

Мистър Фейбър намали радиото и извика:

— Да, моля?

Гласът му беше на образован човек — не на кокни, не и на чужденец, просто един приятен, напълно неутрален глас.

— Може ли да поговоря с вас? — рече тя.

Той сякаш се поколеба, после отвърна:

— Не съм облечен.

— И аз не съм — захихика тя и отвори вратата с резервния си ключ.

Той стоеше пред радиото с нещо подобно на отвертка в ръка. Беше по панталони, но без фланелка. Лицето му бе побеляло — изглеждаше уплашен до смърт.

Тя направи крачка напред и затвори вратата зад себе си, без да знае какво да каже. Изведнъж си спомни една реплика от някакъв американски филм и рече:

— Няма ли да почерпите едно самотно момиче?

Беше глупаво наистина, защото знаеше, че той не държи никакво пиене в стаята си, а тя въобще не беше облечена за излизане — но пък звучеше толкова примамливо и възбуждащо.

И като че ли тия думи имаха желания ефект. Той бавно тръгна към нея, без да издаде нито звук. Гърдите му наистина бяха космати. Тя пристъпи напред, ръцете му я обгърнаха, тя притвори очи и вдигна нагоре лице, той я целуна, тя се намести леко в прегръдката му и изведнъж я прониза страшна, ужасна, непоносима болка в гърба. Тя отвори уста да изкрещи.

Фейбър я бе чул да се препъва по стълбите. Ако беше изчакала още една минута, той щеше да успее да прибере радиопредавателя в куфара, а тефтерите с шифъра в чекмеджето и нямаше да се наложи да я убива. Но преди да успее да скрие уликите, бе чул ключа й в ключалката и когато тя отвори вратата, камата бе вече в ръцете му.

Тъй като бе мръднала леко, Фейбър не успя да я прободе в сърцето с първия удар и трябваше да натика пръсти в гърлото й, за да й попречи да извика. Той замахна повторно с камата, но тя пак мръдна и острието се плъзна по реброто, нанасяйки само повърхностна рана. После шурна кръв и той разбра, че няма да свърши работата чисто — винаги става така щом не успееш от първия ПЪТ.

Сега вече тя така се гърчеше, че беше невъзможно да я убие отведнъж. Като продължаваше да натиска с пръсти гърлото й, той заби палец под брадичката й и я блъсна назад към вратата. Главата й се удари с трясък в касата и той съжали, че е намалил радиото, но откъде можеше да знае, че ще стане така.

Фейбър се поколеба, преди да я убие — щеше да бъде много по-добре, ако тя умреше в леглото си, по-добре за легендата, която вече се оформяше в съзнанието му, но не беше сигурен, че ще може да я отнесе толкова далече, без да вдигне шум. Той стисна по-здраво челюстта й, притисна главата й неподвижно към вратата, замахна с камата, описвайки широка, смъртоносна дъга, и я заби в шията й. После довлече трупа до леглото, без да поглежда към гърлото, и го сложи отгоре.

Беше убивал и преди, така че знаеше какво ще последва — реакцията настъпваше винаги щом се усетеше в безопасност. Той отиде до умивалника в ъгъла и зачака. Виждаше лицето си в малкото огледало за бръснене. Беше побелял, очите му бяха изцъклени. Погледна се и си рече: убиец. След това повърна.

Когато свърши, се почувства по-добре. Можеше вече да се залови за работа. Знаеше какво трябва да прави, съзнанието му беше отсяло подробностите още докато я убиваше.

Фейбър си изми лицето, изтърка си зъбите и почисти мивката. След това седна до масата, пред радиото. Погледна в тефтера, намери мястото, където беше спрял, и зачука с клавиша на предавателя. Съобщението беше дълго — за изпращането на нова армия във Финландия, и той бе стигнал до средата, когато го прекъснаха. Беше го шифровал предварително в тефтера си. Накрая завърши с „Поздрави на Вили“. Прибра предавателя в специално приготвения за това куфар, а своите вещи наблъска в друг. Свали панталоните и изтърка кървавите петна, после се изми целият.

Най-накрая се обърна към трупа.

Можеше вече да я гледа хладнокръвно. Беше война, те бяха врагове; ако не я бе убил, тя щеше да причини смъртта му. Бе представлявала заплаха и сега той изпитваше само облекчение, че е ликвидирал опасността. Да не го беше плашила.

Въпреки това последното, което трябваше да свърши, му беше наистина противно. Той разтвори халата и вдигна нагоре нощницата й чак до кръста. Мисис Гардън беше с гащи, той ги скъса така, че да се види венериният хълм. Горката жена, бе искала само да го съблазни. Но не би могъл да я изкара от стаята, без тя да види предавателя, а от британската пропаганда на тия хора им се привиждаха шпиони на всеки ъгъл. Ако Абверът имаше толкова агенти, за колкото пишеха във вестниците, англичаните вече да бяха загубили войната.

Той направи крачка назад и я погледна, навел глава на една страна. Опита се да разсъждава като сексманиак. „Ако бях пощурял от страст по жена като Уна Гардън и я бях убил ей така, само за да я имам, как щях да постъпя по-нататък?“

Съдебният лекар бързо щеше да разбере, че не е била изнасилена, но Фейбър не се безпокоеше от това. Бе изкарал курс по криминалистика в Хайделберг и знаеше, че много сексуални нападения не се консумират. Освен това не можеше да стигне чак дотам, дори и за родината. Не беше от SS. Някои от тях биха се наредили на опашка да изнасилят трупа. Той прогони мисълта от съзнанието си.

После си изми още един път ръцете и се облече. Беше почти полунощ. Щеше да изчака един час, преди да тръгне, по-късно щеше да е по-сигурно.

Той седна и се замисли къде бе сбъркал.

Не ще и дума — бе допуснал някаква грешка. Ако легендата му беше изпипана до съвършенство, щеше да е в пълна безопасност. Ако беше в безопасност, никой нямаше да разкрие тайната му. Мисис Гардън я бе разкрила — или по-точно щеше да я разкрие, ако бе останала жива още няколко мига. Следователно той не беше в пълна безопасност, следователно легендата не бе изпипана до съвършенство, следователно бе направил грешка.

Трябваше да постави райбер на вратата. По-добре да го мислят за ненормално срамежлив, отколкото да остави разни хазайки да се вмъкват по нощница в стаята му, използвайки резервния ключ.

Това беше грешката на повърхността. Истинският недостатък беше, че представляваше твърде добра партия за един ерген. Помисли си го без капчица суета, по-скоро с раздразнение. Знаеше, че е хубав и привлекателен, и нямаше никаква видима причина да живее сам. Трябваше да измисли някакво убедително обяснение, та да не предизвиква апетитите на жени като мисис Гардън.

Източникът на вдъхновение може би се криеше в собствената му персона. Защо беше сам? Той се размърда притеснено — не обичаше да се гледа в огледало. Отговорът бе тъй прост. Беше сам заради работата си. И да имаше някакви по-дълбоки причини, не желаеше да се рови в тях.

Ще се наложи да прекара нощта на открито. Горичката на Хайгейт ще свърши работа. На сутринта ще занесе куфарите си в гардероба на някоя гара, а утре вечер ще отиде в стаята си в Блакхийт.

Ще приеме втората си самоличност. Не се страхуваше, че полицията може да го залови. Търговецът, който спеше в Блакхийт събота и неделя, въобще не приличаше на чиновника от железниците, който бе убил хазайката си. Този от Блакхийт беше шумен, простоват фукльо, носеше ярки вратовръзки, черпеше наред и си решеше косата по друг начин. Полицията щеше да разпространи описанието на един опърпан извратен нещастник, който и на мравката път ще стори, докато не пламне от неудържима похот, и никой не би се усъмнил в хубавеца с раиран костюм, който явно беше от ония мъже, способни да утоляват желанията си и на които не им се налага да убиват жените, за да им видят гърдите.

Ще се наложи да си създаде още една самоличност — винаги имаше на разположение поне две. Трябваше му нова работа, нови документи — паспорт, лична карта, купони, свидетелство за раждане. Всичко беше толкова рисковано. По дяволите тая мисис Гардън! Не можа ли пак да се напие и да заспи както обикновено!

Стана един часът. Фейбър огледа за последен път стаята. Не се тревожеше, че оставя следи — негови отпечатъци имаше из цялата къща, а и никой не би се усъмнил кой е убиецът. Нито пък изпитваше някакви угризения, че напуска мястото, в което бе живял цели две години — никога не се беше чувствал у дома си тук. Никога не се бе чувствал у дома си където и да било.

Щеше да запомни тази своя квартира като мястото, където се бе научил, че на вратата трябва да се поставя райбер.

Той изгаси лампата, взе куфарите, слезе по стълбите, излезе през вратата и изчезна в нощта.

2.

Хенри II бил забележителен крал. В епоха, когато понятието „дипломатическа совалка“ още не съществувало, той сновял между Англия и Франция с такава скорост, че му приписвали едва ли не магически качества, а кралят, естествено, въобще не се стараел да обори тоя слух. През 1173 година — месец юни или септември, зависи кой косвен източник човек предпочита, той пристигнал в Англия и заминал пак за Франция толкова бързо, че нито един негов съвременник летописец не успял да разбере за това. По-късно историците открили, че разходите от пътуването фигурират в годишния отчет на кралското съкровище. По онова време синовете му нападали кралството на север и юг, по границата с Шотландия и в Южна Франция. Но каква точно е била целта на това посещение? С кого се е срещнал? Защо го е държал в тайна, след като митът за магическата му бързина струвал колкото цяла армия? Какво е постигнал?

Тези въпроси тормозеха Пърсивал Годлиман през лятото на 1940 година, когато армиите на Хитлер косяха царевичните ниви на Франция, а английските войници се изливаха от тясното гърло на Дюнкерк като някаква безформена кървава маса.

Професор Годлиман знаеше повече за средновековието от всеки друг човек на света. Книгата му за Черната смърт бе преобърнала с главата надолу всички традиционни представи за средните векове, освен това бе станала бестселър и я бяха издали в „Пенгуин“. С подобно постижение зад гърба той се бе насочил към един малко по-ранен и още по-труден за проучване период.

Един прекрасен юнски ден в Лондон, около 12:30 на обяд, секретарката откри приведения Годлиман да превежда усърдно средновековен латински ръкопис с цветни илюстрации. Собствените му драскулки бяха по-нечетливи и от оригинала. Секретарката, която възнамеряваше да си изяде обяда навън, в градината на Гордън Скуеър, не обичаше стаята с ръкописите, защото й миришеше на умряло. Толкова много ключове трябваха да стигнеш дотам, все едно, че беше някаква гробница.

Годлиман като някаква птица бе кацнал на един крак до нещо като аналой. Студената светлина на крушката над главата озаряваше лицето му — можеше спокойно да мине за призрака на монаха, написал някога тази книга, замръзнал неподвижно в бдение над скъпоценната хроника. Момичето се покашля и зачака ученият да го забележи. Пред нея стоеше нисичък мъж на петдесет и няколко години, със заоблени рамене и късогледи очи, облечен в костюм от туид. Тя знаеше, че той може да реагира съвсем естествено, стига да успееш да го измъкнеш от неговото средновековие, затова се изкашля отново.

— Професор Годлиман?

Той вдигна глава, видя я и се усмихна — сега вече не приличаше на призрак, по-скоро на някакъв малко смахнат чичко.

— Здравейте! — възкликна с такава изненада в гласа, сякаш току-що бе срещнал съседа си насред пустинята Сахара.

— Помолихте ме да ви напомня, че днес ще обядвате в „Савой“ с полковник Тери.

— О, да. — Той извади часовника от джобчето на жилетката си и примигна. — Ако ще ходя пеша, по-добре да тръгна веднага.

Тя кимна.

— Донесох ви противогаза.

— Колко сте внимателна! — усмихна се той пак и тя реши, че е много симпатичен.

Годлиман взе противогаза от ръцете й и запита:

— Да вземам ли палто?

— Сутринта не носехте. Навън е доста топличко. Да заключа ли след вас?

— Благодаря, благодаря. — Той пъхна тетрадката в джоба на сакото си и излезе.

Секретарката се огледа, потрепери и го последва.

Полковник Андрю Тери беше шотландец. Тънък като лист от цял живот пушене, той имаше червеникаво лице и рядка тъмноруса коса, намазана дебело с брилянтин. Годлиман го откри на една маса в ъгъла на „Савой Грил“. Беше облечен в цивилни дрехи. В пепелника имаше три фаса. Той се надигна и подаде ръка.

— Добро утро, чичо Андрю — рече Годлиман. Тери беше най-малкият брат на майка му.

— Как си, Пърси?

— Пиша книга за династията на Плантагенетите. — Годлиман седна.

— Ръкописите ти още ли са в Лондон? Учудваш ме!

— Защо?

Тери запали нова цигара.

— Мислех, че си ги прехвърлил в провинцията, да не пострадат при някоя бомбардировка.

— Трябва ли?

— Половината Национална галерия вече е заровена в огромна дупка нейде в Уелс. Младият Кенет Кларк реагира по-бързо от теб. Няма да е лошо и ти да се изнесеш оттук, докато е време. Не вярвам да са ти останали много студенти.

— Вярно е. — Годлиман пое менюто от келнера и каза: — Не искам нищо за аперитив.

Тери даже и не погледна менюто.

— Сериозно, Пърси, защо си още в града?

Погледът на Годлиман се проясни, като образ на екран, който преди това не е бил на фокус, сякаш едва сега му се налагаше да се замисли.

— Редно е да заминават децата и национални институции като „Бертран Ръсел“. Но за мен… добре де, прилича ми малко на бягство, все едно да оставиш другите да се бият вместо теб. Съзнавам, че обяснението ми не е много логично, но при мен това е въпрос на чувства, не на логика.

Тери се усмихна като човек, чиито очаквания са се сбъднали, но не продължи започнатата тема, а се взря в менюто. След секунда възкликна:

— Мили Боже! „Le Lord Woolton Pie“.

— Сигурен съм, че въпреки това си е само картофи и разни други зеленчуци — ухили се Годлиман.

Когато поръчката бе направена, Тери попита:

— Какво мислиш за новия ни премиер?

— Този човек е магаре. Но я виж пък Хитлер! Такъв глупак, а колко добре се справя. Ти как мислиш?

— Ще я караме с Уинстън. Поне е достатъчно войнствен.

— „Ще я караме“? — повдигна вежди Годлиман. — Пак ли се върна в играта?

— Никога не съм я напускал окончателно, да знаеш.

— Но ти каза…

— Пърси, я се сети за някой отдел, чиито служители до един да твърдят, че не работят за армията!

— Дяволите да ме вземат! През всичките тия години…

Първото ястие пристигна и те отвориха бутилка бяло бордо. Годлиман чоплеше консервираната сьомга и изглеждаше някак тъжен.

— Мислиш за предишната, а? — рече накрая Тери.

— Млади бяхме — кимна Годлиман. — Страшно време беше. — Но в тона му сякаш имаше някакво съжаление.

— Сегашната война въобще не прилича на оная. Момчетата ми вече не ходят да броят укрития зад огневата линия като вас. Тъй де, ходят, но този път това не е толкова важно. Сега просто слушаме радио.

— Предаванията им не са ли шифровани?

— Всеки шифър може да бъде разчетен — сви рамене Тери. — Откровено казано, сега можем да научим почти всичко, което ни е нужно.

Годлиман се огледа — добре, че наоколо нямаше кой да ги чуе. Пък и най-малко той трябваше да напомня на Тери, че безгрижното дрънкане може да коства живота на някого.

— Всъщност работата ми е да се погрижа те да не получат сведенията, които им трябват — продължи Тери.

И двамата си бяха поръчали пиле за второ. В менюто нямаше говеждо. Годлиман мълчеше, но Тери продължаваше да говори:

— Странна личност е тоя Канарис, да знаеш. Адмирал Вилхелм Канарис, началник на Абвера. Запознах се с него, преди да почне тая война. Харесва Англия. И ми се струва, че не обича много-много Хитлер. Както и да е, знаем, че му е било наредено да проведе голяма разузнавателна операция срещу нас, като подготовка за нападението — но той не направи кой знае какво. Арестувахме най-добрия им агент в Англия в деня на избухването на войната. Сега е в затвора в Уондзуърт. Безполезна работа се оказаха тия шпиони на Канарис. Стари дами в разни пансиони, луди фашисти, дребни престъпници…

— Виж, старче — прекъсна го Годлиман, — наистина прекаляваш. — Той потрепера леко, беше от яд и недоумение. — Всичко това е секретна информация. Не желая да слушам.

— Искаш ли нещо друго? — продължи невъзмутимо Тери. — Аз ще си поръчам шоколадов сладолед.

— Не, струва ми се — изправи се Годлиман. — Връщам се на работа, ако не възразяваш.

— Светът може да почака за твоята преоценка на Плантагенетите, Пърси — погледна го хладно Тери. — Води се война, мило момче. Искам да работиш за мен.

Годлиман се втренчи в него и млъкна. После, след няколко мига, запита:

— Но какво, по дяволите, бих могъл да правя?

— Да ловиш шпиони — оголи зъби като някой стар вълк Тери.

На връщане Годлиман усети, че се чувства потиснат въпреки времето. Щеше да приеме предложението на полковник Тери, в това нямаше никакво съмнение. Страната му е във война, една справедлива война, и ако се окаже вече твърде стар да се бие, то е още достатъчно млад да помогне с каквото може.

Но да изостави работата си — и за колко години? Това го потискаше. Той обичаше историята и от смъртта на жена си преди десет години се бе потопил изцяло в средновековна Англия. Обичаше да разнищва загадки, да открива и най-слабите следи, да разрешава противоречия и изобличава лъжи, пропагандни трикове или митове. Новата му книга щеше да бъде най-доброто, написано по този въпрос през последните сто години, а нищо по-хубаво нямаше да се появи и през следващия век. Беше определяла живота му толкова дълго време, че мисълта да я изостави изглеждаше просто нереална, толкова трудна за предъвкване, колкото, да речем, откритието, че си сираче и нямаш никаква кръвна връзка с хората, които винаги си наричал мама и татко.

Сирената за въздушна тревога прекъсна рязко тия разсъждения. Той се поколеба дали въобще да й обърне внимание — толкова хора не го правеха тия дни, а и беше само на десетина минути път пеша от колежа. Всъщност защо ли да се връща в кабинета си — знаеше, че днес повече нищо няма да свърши. Той се отправи бързешком към спирката на метрото и се сля с гъстата тълпа лондончани, изпълнили стълбите до долу, чак до мръсните перони. Стоеше близо до стената, взираше се в голямата реклама за говежди бульон и си мислеше: „Не, не е само до работата.“

Връщането обратно в играта също беше потискащо. Някои страни в нея му харесваха: значението на детайла или просто на човешкия ум, изпипването до най-малката подробност, разработването на хипотези. Но други мразеше — изнудването, измамата, отчаянието, както и неизбежното забиване на ножа в гърба на врага.

Тълпата на перона се увеличаваше. Годлиман седна, докато все още имаше място, и откри, че се притиска в човек с униформата на автобусен шофьор. Мъжът се усмихна и рече:

— О, да дойдеш в Англия, когато лятото е тук. Знаеш ли кой го е казал?

— Когато април е тук — поправи го Годлиман. — Браунинг го е казал.

— Аз пък чух, че бил Адолф Хитлер — заяви шофьорът. Жената до него изквича от смях и той се обърна към нея. — А знаете ли какво казал евакуираният на жената на фермера?

Годлиман престана да слуша и си спомни един април, когато бе копнял за Англия, кацнал на върха на висок чинар, вперил поглед в обвитата със студена мъгла френска долина зад противниковата линия. Не се виждаше нищо, дори и през бинокъла, само някакви неясни, тъмни очертания, и тъкмо се канеше да се смъкне долу и да се придвижи миля и нещо напред, когато отнякъде се появиха трима немски войници, седнаха под дървото и запалиха цигари. След малко извадиха карти и започнаха да играят и младият Пърсивал Годлиман разбра, че просто са успели да се измъкнат от частта си да прекарат там целия ден. Той клеча на дървото, без почти да помръдне, докато накрая не почна да трепери: крайниците му изтръпнаха, а мехурът му сякаш всеки момент щеше да се спука. Тогава извади револвера си и ги застреля и тримата, един по един, отгоре, право в късо подстриганите глави. Трима души, трима смеещи се, ругаещи, разиграващи на карти заплатите си мъже бяха престанали да съществуват. За първи път убиваше и единствената мисъл в съзнанието му беше: само защото трябваше да пикая.

Годлиман се размърда на студения цимент и остави споменът да избледнее. Топъл вятър полъхна от тунела и заедно с него влетя един влак. Хората, които слязоха, си намериха места и зачакаха с другите. Годлиман се заслуша в разговорите наоколо.

— Чухте ли Чърчил по радиото? Слушахме го до паметника на Уелингтън. Старият Джак Торнтън заплака. Горкият нещастник…

— Не съм виждал филе в менюто от толкова време, че съвсем му забравих вкуса, дяволското. Слава Богу, че момчетата, дето отговарят за вината, усетиха, че ще има война, та закупиха някъде към двайсетина хиляди дузини…

— Да, ще бъде малка сватба, но има ли смисъл да чакаш, когато не знаеш какво ти носи утрешният ден?

— Не, Питър не се върна от Дюнкерк…

Шофьорът му предложи цигара. Годлиман поклати отрицателно глава и извади лулата си. Някой запя:

Патрулът нощен нареди:

„Мамче, я дръпни пердето,

че виж какво се вижда пак“,

а ние ревнахме: „Глупак,

я, мамче, покажи крачето…“

Песента се поде от тълпата, докато накрая се включиха всички. Пееше и Годлиман, съзнавайки, че тази нация губи войната и пее, за да скрие страха си, като човек, който си свирка, докато минава нощем през гробище; той знаеше, че обзелата го изведнъж любов към Лондон и лондончаните е мимолетна и граничи с масовата истерия; не вярваше на вътрешния глас, който упорстваше: „Това е то войната, затова си струва да се бие човек“; знаеше, но не му пукаше, защото за първи път от толкова години насам изпитваше чисто физическата тръпка на другарството — и това му харесваше.

Когато засвириха отбой, всички тръгнаха нагоре по стълбите към улицата, а Годлиман влезе в една телефонна будка и се обади на полковник Тери, за да попита кога може да започне.

3.

Фейбър… Годлиман… двете страни на триъгълник, който един ден щяха да затворят окончателно Дейвид и Люси, главните действащи лица в церемонията, която се извършваше в момента в една малка, стара и много красива селска църква. Груба каменна стена ограждаше гробището, където цъфтяха диви цветя. Самата църква — е, поне част от нея — бе свидетелка на последното чуждо нашествие на острова преди близо хиляда години. Северната стена на кораба, дебела няколко стъпки и само с две тесни прозорчета, помнеше това последно нападение — беше строена по време, когато църквите бяха място както за духовно, така и за физическо убежище, та малките закръглени отгоре отвори бяха по-подходящи за изстрелване на стрели, отколкото за пропускане на Божията светлина. Наистина местната доброволна организация за отбрана бе разработила подробни планове за използването на църквата, ако — и когато — първите хулигани от Европа прекосяха Ламанша.

Но в този августовски ден на 1940 г. по плочите не кънтяха високи ботуши. Още не. Слънцето искреше през цветните стъкла, които бяха преживели иконоборците на Кромуел и алчността на Хенри VIII, а покривът ечеше от акордите на органа, който още не знаеше що е дървояд или гниене.

Беше чудесна сватба. Люси беше в бяло, естествено, а петте й сестри бяха шаферки с кайсиеви на цвят рокли. Дейвид носеше парадната униформа на летец от кралските ВВС, нова-новеничка, защото я обличаше за първи път. Пяха псалм 23, „Господ е моят пастир“, по мелодията на популярен шлагер.

Бащата на Люси изглеждаше много горд, както би изглеждал всеки в деня, когато най-голямата и най-хубавата му дъщеря се омъжва за чудесно момче в униформа. Той беше фермер, но много отдавна не бе сядал на трактор; даваше под аренда обработваемата си земя, а останалата част използваше да отглежда състезателни коне, макар че тая зима, разбира се, пасището му щеше да бъде разорано и засадено с картофи. Въпреки че всъщност беше по-скоро благородник, отколкото фермер, той имаше кожата на човек, работещ на открито, здравия гръден кош и големите, яки ръце на земеделец. Повечето мъже от тая страна на църквата приличаха на него — мъже с гърди като мехове и обрулени от вятъра червендалести лица; онези, които не бяха сложили фракове, предпочитаха костюмите от туид и здравите обуща.

Шаферките приличаха на баща си — това бяха момичета, израсли на село. Но булката беше като майка си. Косата й беше тъмночервена, много тъмно при това, дълга, гъста, лъскава и пищна, широко раздалечените кехлибарени очи озаряваха нежно овално лице и когато ясният й, прям поглед прониза викария, преди да произнесе онова „да“, свещеникът изумено си помисли: „За Бога, тя наистина мисли така“, а това беше доста странно поведение от страна на църковен служител в средата на брачна церемония.

Фамилията от другата страна също си имаше свой облик. Бащата на Дейвид беше адвокат; зад постоянно свъсеното лице — една чисто професионална превземка — се криеше слънчев характер. (Той беше стигни до майор в последната война и считаше целия тоя шум около кралските ВВС и въздушните боеве за временен каприз, мода, която скоро ще мине.) Но никой не приличаше на него, дори и синът му, който, изправен сега пред олтара, се вричаше да обича жена си до самата си смърт, а тя, Боже опази, можеше да дойде много скоро. Не, всички приличаха на майката на Дейвид, която седеше до съпруга си; тя имаше матова кожа, тъмна, почти черна коса и дълги, тънки крайници.

Дейвид стърчеше най-високо от всички. Миналата година бе поставил рекорд на висок скок в Кеймбридж Юнивърсити. Беше прекалено хубав за мъж — лицето му щеше да е даже женствено, ако не беше тъмната сянка на наболата гъста брада. Той се бръснеше по два пъти на ден. Имаше дълги мигли, изглеждаше интелигентен — и наистина беше, и чувствителен.

Всичко беше съвсем идилично: двама щастливи и хубави млади, деца на солидни, материално обезпечени семейства — самият гръбнак на Англия, се женеха в селската църква, а за по-хубаво време просто не можеше и да се мечтае.

Когато ги обявиха за мъж и жена, очите на майките си останаха сухи, а бащите се просълзиха, и двамата.

„Да се целува булката, е просто варварски обичай — помисли си Люси, докато още едни застаряващи, мокри от шампанското устни я мляснаха по бузата. — Сигурно идва от още по-варварските първобитни времена, когато всеки мъж в племето можел да… както и да е, време е да се цивилизоваме и да престанем с всичко това.“

Знаеше си, че тази част от сватбата няма да й хареса. Обичаше шампанско, но хич не си падаше по пилешки бутчета или буци черен хайвер върху квадратни хлебчета, да не говорим за речите и снимките, и сватбарските вицове… Е, можеше да бъде и по-лошо. Ако не беше война, татко щеше да наеме „Албърт Хол“.

Досега девет души я бяха поздравили все с „Дано да нямате никакви проблеми в живота!“, а някакъв чичо с претенции (уви, празни!) за оригиналност, бе заявил: „И ти желая пълна къща с малки палавници!“ Люси беше стиснала безброй ръце и се бе престорила, че не чува подмятания от рода на: „Не бих имал нищо против да облека пижамата на Дейвид тая вечер.“ Дейвид бе произнесъл реч, в която благодари на родителите на Люси, че му дават дъщеря си, а баща й заяви буквално, че вместо да губи дъщеря, печели син. Всичко беше безнадеждно лигаво и глупаво, но човек ги правеше тия неща заради родителите.

Някакъв далечен чичо се зададе, полюлявайки се леко, откъм бара с напитките и Люси с мъка се сдържа да не потрепери. Последва представяне на съпруга.

— Дейвид, това е чичо Норман.

Чичо Норман раздруса кокалестата ръка на Дейвид.

— Е, момчето ми, кога почва службата?

— Утре, сър.

— Ами? А меден месец няма ли да има?

— Само едно денонощие.

— Но нали току-що свърши обучението — така поне ми казаха?

— Да, но аз и преди това можех да летя. Научих се в Кеймбридж. Пък и докато тая война продължава, никой не може да си позволи да държи пилоти на склад. Мисля, че утре вече ще съм във въздуха.

— Стига, Дейвид — промълви тихо Люси, но чичо Норман продължи да досажда.

— На какво ще летиш? — запита той с момчешки ентусиазъм.

— „Спитфайър“. Видях го вчера. Страхотно самолетче. — Дейвид говореше вече с пренебрежението на стар летец за самолетчета и щайги, за къркачка и нощни удари. — Има шест оръдия, вдига триста и петдесет възела и може да направи завой върху носна кърпичка.

— Браво, браво, момчета! Перете ги яката тия от Луфтвафе, а?

— Вчера свалихме шейсет от техните срещу единайсет наши — заяви Дейвид с такава гордост, сякаш сам ги бе поразил всичките. — Оня ден се опитаха да ударят в Йоркшир, знаете, и като я насметохме тая пасмина, та чак до Норвегия — побягнаха като псета с подвити опашки. Без да загубим нито една машина.

Чичо Норман сграбчи Дейвид за рамото с пиянски плам.

— Никога досега толкова много хора не са дължали тъй много на шепа храбреци. Чърчил го каза оня ден.

— Сигурно е имал предвид сметките в стола — усмихна се уж скромно Дейвид.

Люси не беше съгласна така да се обезличават пролятата кръв и разрушението.

— Трябва да тръгваме да се преоблечем, Дейвид — каза тя.

До дома на Люси отидоха в отделни коли. Докато й помагаше да свали сватбената рокля, майка й рече:

— Виж, миличка, не знам какво точно очакваш от брачната нощ, но трябва да ти кажа…

— О, мамо, вече сме 1940 година!

— Чудесно, миличка — поруменя леко майка й. — Но по-нататък ако искаш да поговорим за нещо…

Люси изведнъж осъзна, че тоя разговор коства на майка й голямо усилие, и съжали за острия си отговор.

— Благодаря ти — рече тя и докосна майчината ръка. — Ще си поговорим друг път.

— Тръгвам си тогава. Обади ми се, ако имаш нужда от нещо. — Тя целуна дъщеря си по бузата и излезе.

Люси седна пред тоалетката по комбинезон и започна да се реши. Знаеше точно какво я очаква довечера. Прониза я лека тръпка на доволство — спомни си какво се бе случило.

Беше през юни, една година след като се бяха запознали на някакъв бал с маски. Вече се срещаха всяка седмица и Дейвид бе прекарал част от великденската ваканция при семейството на Люси. Родителите й го одобряваха — беше хубав, умен и възпитан, а и бе човек от тяхната черга, така да се каже. Татко й мислеше, че е май прекалено самоуверен, но според майка й земевладелците говорели така за студентите вече шестстотин години, а тя самата била убедена, че Дейвид ще бъде добър с жена си, което в крайна сметка било най-важното. Така през юни Люси отиде да прекара една събота и неделя в дома на Дейвид.

Квадратната къща, построена по времето на кралица Виктория, беше копие на селско имение от XVIII век, имаше девет спални и тераса с чудесен изглед. Люси бе поразена най-много от факта, че хората, засадили градината, са знаели, че когато тя разцъфти в пълната си красота, те отдавна ще бъдат мъртви. Всичко беше много непринудено и следобед двамата млади пиха бира на терасата, под топлите лъчи на залязващото слънце. Тогава Дейвид й каза, че е приет в школата на кралските ВВС заедно с още четирима приятели от университетския любителски клуб. Искаше да стане летец-изтребител.

— Мога да летя съвсем добре — рече той, — а на тях ще им трябват хора, избухне ли веднъж тая война. Казват, че този път всичко ще се реши във въздуха.

— Не се ли страхуваш? — попита тихо тя.

— Ни най-малко — отвърна той. После я погледна и добави: — Всъщност да, страхувам се.

Люси реши, че той е много смел, и стисна ръката му.

Малко по-късно те сложиха банските костюми и слязоха на езерото. Водата беше бистра и хладна, слънцето още силно, а въздухът топъл. Двамата се хвърлиха във водата, заливайки се от смях.

— Можеш ли да плуваш?

— По-хубаво от теб.

— Добре. Обявявам ти състезание до острова.

Тя заслони очи, за да погледне към слънцето, и застина неподвижно за около минута, преструвайки се, че не съзнава колко съблазнителна изглежда в мокрия бански костюм с вдигнати нагоре ръце и изправени рамене. Покритото с храсталаци и дървета островче беше на около триста ярда, в средата на езерото.

Тя отпусна ръце, извика „Старт!“ и се понесе напред в бърз кроул.

Дейвид спечели, разбира се, с тия негови безкрайно дълги ръце и крака. Люси усети, че изостава някъде на около петдесет ярда от островчето. Премина на бруст, но беше твърде изтощена и за това, та трябваше да се обърне на гръб и да се остави водата да я носи. Дейвид, който вече седеше на брега, пъхтейки като морж, се плъзна обратно във водата и заплува да я посрещне. Той мина зад нея, подхвана я под раменете, както правят спасителите, и я изтегли бавно на брега. Ръцете му я държаха току под гърдите.

— Знаеш ли, че ми харесва така — рече той и тя захихика, макар че бе останала почти без дъх.

— Май ще трябва да ти кажа — продължи Дейвид след малко.

— Какво? — изпъхтя тя.

— Езерото е дълбоко само четири стъпки.

— Ах, ти!… — Тя се изтръгна от ръцете му с пляскане и смях и се изправи на крака.

Той я хвана за ръка и я поведе към брега, после навътре, към дърветата. Показа й стара дървена лодка, която гниеше с дъното нагоре под един глог.

— Когато бях малък, идвах тук с тая лодка. Носех една от лулите на баща ми, кутия кибрит и щипка тютюн, завита в хартия. Тук се криех да пуша.

Бяха на една полянка, заобиколена отвсякъде с храсти. Тревата под нозете им беше чиста, мека. Люси се стовари тежко на земята.

— На връщане ще плуваме бавно — рече Дейвид.

— Не ми се говори още за това — отвърна тя.

Той седна до нея и я целуна, после бавно натисна раменете й назад и тя се отпусна в цял ръст на тревата. Започна да я гали по бедрата, да я целува по шията и скоро тя спря да трепери. И когато нежно и колебливо постави ръка върху меката издутина между краката й, тя се изви нагоре, та да може по-добре да усети тази ръка. Люси притегли лицето му към своето и го целуна страстно, с разтворени устни. Ръцете му посегнаха към презрамките на банския и той ги смъкна от раменете й.

— Не! — възкликна тя.

Той зарови лице между гърдите й.

— Моля те, Люси!

— Не.

— Може да е последният ми шанс — погледна я умолително той.

Тя се извъртя настрани и стана. После, понеже беше война и понеже младото му зачервено лице бе толкова жално, и понеже огънят вътре в нея не искаше да угасне, тя свали с бързо движение банския си и дръпна плувната шапка, при което махагоновата коса се разпиля по раменете й. После коленичи пред него, обхвана лицето му с ръце и притегли устните му към гърдите си.

Люси загуби девствеността си безболезнено, ентусиазирано и някак си доста бързо.

Пикантният привкус на вина само правеше спомена по-приятен. Дори и да бяха я съблазнили съвсем съзнателно, тя се бе оказала напълно готова, да не кажем нетърпелива, особено към края.

Люси почна да се облича за път. Беше го изненадала на два пъти оня следобед на острова — веднъж, когато го накара да я целува по гърдите, и отново, когато със собствените си ръце го насочи в себе си. Явно такива неща не се случваха в книжките, които той четеше. Като повечето свои приятелки, Люси черпеше информация по проблемите на секса от романите на Д. Х. Лорънс. Вярваше на хореографията, описана там, но не и на звуковите ефекти — нещата, които героите му правеха един на друг, звучаха добре, но не чак толкова, и Люси не очакваше никакви тръби, гръмотевични бури или звън на цимбали в мига на сексуалното си пробуждане.

Дейвид беше малко по-невеж от нея, но пък се оказа нежен — явно държеше да й достави наслада, а това беше най-важното в случая.

Бяха го правили само веднъж оттогава. Любиха се точно седмица преди сватбата — и за първи път се скараха.

Този път беше в къщата на родителите й, сутринта, когато всички излязоха. Той дойде в стаята й по халат и се вмъкна в леглото при нея. Тя почти си промени мнението за ония тръби и цимбали. Веднага след това Дейвид скочи.

— Не ставай! — рече тя.

— Някой може да влезе.

— Е, риска поемам аз. Ела си легни пак. — Беше й приятно топло, някак си отмаляло и искаше той да е до нея.

— Притеснявам се — облече халата си той.

— Преди пет минути не се притесняваше толкова — протегна ръка към него тя. — Легни до мен. Искам да опозная по-добре тялото ти.

Прямотата й явно го смути и той се извърна настрана. Тя скочи от леглото, прекрасните й гърди се надигаха буйно.

— Караш ме да се чувствам като някоя евтина… — Люси седна на края на леглото и избухна в сълзи.

— Прости ми, прости ми, прости ми! — прегърна я Дейвид. — И ти си ми първата, не знам как да се държа, така съм объркан… Тъй де, никой не ти казва нищо за тия работи, нали така?

Тя подсмъркна и кимна, после й хрумна, че него всъщност истински го притеснява мисълта, че след осем дни трябва да излети във въздуха с някакъв паянтов самолет, за да води бой на живот и смърт там горе, над облаците, така че му прости, той пресуши сълзите й и двамата се върнаха обратно в леглото. После беше чудесен…

Почти готова, Люси се огледа в голямото огледало. Костюмът й беше с полувоенна кройка, с подплънки и пагони, но блузата отдолу беше женствена — за баланс. Косата й се спускаше на букли изпод гиздавата кръгла шапчица. Нямаше да е редно да се кипри в някакви си там фантастични одеяния, не и тази година, още повече, че определено бе постигнала оня небрежно практичен и въпреки това женствено привлекателен силует, който неусетно се налагаше навсякъде.

Дейвид я чакаше в антрето.

— Изглеждате прекрасно, мисис Роуз — целуна я той.

Закараха ги обратно да си вземат довиждане с всички. Щяха да прекарат нощта в Лондон, в хотел „Кларидж“, после Дейвид щеше да продължи за военновъздушната база в Бигин Хил, а Люси — да се върне у дома. Тя щеше да живее при родителите си, а когато Дейвид си дойдеше в отпуска, щяха да имат на разположение отделна вила.

След още половин час ръкуване и целувки младоженците излязоха навън, при колата. Неколцина от братовчедите на Дейвид бяха действали по откритата му „Ем Джи“. По калниците висяха на върви консервени кутии и някакъв стар ботуш, стъпалата бяха посипани с конфети, а по цялата дължина с ярко червило бе надраскано „Младоженци“.

Те потеглиха, махайки усмихнато на гостите, които изпълниха улиците зад тях. Една миля по-надолу спряха и почистиха колата.

Здрачаваше се, когато тръгнаха отново. Фаровете на Дейвид бяха със специални маски — заради затъмнението, но въпреки това той караше много бързо.

— В жабката има бутилка шампанско — рече той. Люси дръпна капака и извади шампанското заедно с две чаши, завити внимателно в кърпа. Бутилката беше още студена. Тапата изгърмя силно и отлетя в нощта. Дейвид запали цигара, докато Люси наливаше виното.

— Ще закъснеем за вечеря — каза той.

— Много важно — подаде му чашата тя.

Всъщност Люси беше прекалено уморена, за да пие.

Приспа й се. Колата просто летеше със страшна скорост. Дейвид изпи повечето шампанско и започна да си подсвирква „Сейнт Луис Блус“.

Да се кара по време на затъмнение, беше странно и някак зловещо. Нямаше ги светлините, които преди войната никой не забелязваше — лампите на верандите или в прозорците на селските къщи, отблясъците по шпиловете на катедралите и фирмите на странноприемниците и най-вече далечното сияние, там някъде към хоризонта, на хилядите светлинки от близкия град. И пътни знаци нямаше — бяха ги махнали, за да се объркат немските парашутисти, които очакваха всеки момент. (Само преди няколко дни фермери от Средна Англия бяха намерили парашути, радиопредаватели и карти, но тъй като следи от стъпки наоколо нямаше, се стигна до заключението, че чужди войници не са стъпвали на английска земя и че цялата тая работа е само някакъв мижав опит на нацистите да всеят паника сред населението.) Както и да е, Дейвид познаваше пътя за Лондон.

Малката спортна кола гълташе с лекота баира. Люси се взираше с полузатворени очи в тъмнината пред тях. Спускането беше стръмно, с много завои. Люси чу далечното буботене на приближаващ се камион.

Гумите изсвириха — Дейвид вземаше твърде спортно завоите.

— Май караш доста бързо — рече Люси меко.

На един ляв завой задницата на колата занесе. Дейвид превключи на по-ниска скорост, не посмя да натисне спирачка, да не би да поднесе отново. Засенените фарове осветяваха едва-едва храстите от двете страни. Следваше рязък десен завой и Дейвид отново загуби контрол над колата. Завоят сякаш нямаше край. Малката кола се подхлъзна настрани и се завъртя на 180 градуса, тръгна със задницата напред, после продължи да се върти в същата посока.

— Дейвид! — изпищя Люси.

Неочаквано се показа луната и те видяха камиона. Пълзеше нагоре по баира като охлюв, а лунната светлина посребряваше гъстия дим, струящ през стеснения като зурла покрив. Люси успя да види лицето на шофьора, дори и платнената му шапка, и мустаците; зяпнал от изумление, той удари спирачки.

Колата летеше отново напред. Имаше място точно колкото да се разминат, ако Дейвид успееше да я овладее. Той завъртя кормилото и натисна газта. Беше грешка.

Колата се удари челно в камиона.

4.

Чужденците си имат шпиони, Англия си има военно разузнаване. И като че ли този евфемизъм не е достатъчен, та се прибягва и до съкращението МИ. През 1940 година МИ беше част от военното министерство, растеше неудържимо, като див бурен — ясно защо, и разните му там отдели бяха известни само с номерата си: МИ-9 отговаряше за каналите за бягство от военнопленническите лагери в окупирана Европа до някоя неутрална страна; МИ-8 следеше вражеските радиопредавания и струваше колкото шест полка и повече; МИ-6 изпращаше агенти във Франция.

През есента на 1940 година професор Годлиман започна да работи за МИ-5. Той се появи във военното министерство на Уайтхол едно хладно септемврийско утро, след като цяла нощ бе гасил пожари в Ийст Енд — въздушните нападения бяха в разгара си, а той беше помощник-пожарникар.

В мирно време разузнаването се ръководеше от военни, макар че тогава, по мнението на Годлиман, от шпионаж полза нямаше; сега обаче той откри, че отделът е пълен с аматьори, и с възторг установи, че познава поне половината от тях. Първия ден срещна познат адвокат, с когото членуваха в един и същи клуб, един експерт по история на изкуството, с когото бяха учили заедно в колежа, един специалист по архивите от неговия университет, както и любимия си автор на детективски романи.

В 10 часа сутринта го заведоха в кабинета на полковник Тери. Полковникът явно беше дошъл преди няколко часа — в кошчето имаше два празни пакета цигари.

— Трябва ли вече да ти викам „сър“? — попита Годлиман.

— Нямаме време за глупости, Пърси. И „чичо Андрю“ става. Сядай.

Въпреки всичко сега от Тери се излъчваше някаква деловитост, каквато по време на обяда им в „Савой“ нямаше. Годлиман забеляза, че чичо му не се усмихва, а погледът му непрекъснато бяга към непрочетения куп сводки на бюрото.

Тери погледна часовника си и заяви:

— Ще те въведа набързо в положението, така да се каже, и ще приключим лекцията, която започнахме на оня обяд.

— Този път няма да се правя на толкова важен — усмихна се Годлиман.

Тери запали нова цигара.

Шпионите на Канарис в Англия се оказали големи некадърници. (Тери заприказва така, сякаш разговорът им бе прекъснат преди пет минути, а не преди три месеца.) Дороти О’Грейди била типичен пример — заловили я да реже телефонните кабели около военната база на остров Уайт. Тя пишела писма до Португалия със симпатично мастило, каквото можеше да се купи във всеки магазин за играчки.

Новата вълна шпиони дошла в Англия през септември. Задачата им била да проведат разузнаване из страната като част от подготовката за общо нападение: да начертаят карти на плажовете, подходящи за десант, на полетата и пътищата, годни за кацане на безмоторни транспортни самолети, на противотанкови заграждения, пътни препятствия и бариери от бодлива тел.

Групата се оказала наистина зле подбрана, набързо подготвена, недостатъчно обучена и лошо екипирана. Типичен пример в това отношение били четиримата агенти, пристигнали през нощта на 2 срещу 3 септември — Майер, Кибом, Поне и Валдберг. Кибом и Поне се приземили на зазоряване близо до Хайт и били арестувани от редник Толърви от Леката пехота на Съмърсет, който ги изненадал, докато настървено режели голям, мръсен салам сред пясъчните дюни.

Валдберг всъщност успял да изпрати съобщение до Хамбург:

„ПРИСТИГНАХ БЛАГОПОЛУЧНО. ДОКУМЕНТЪТ УНИЩОЖЕН. АНГЛИЙСКИ ПАТРУЛ НА 200 МЕТРА ОТ БРЕГА. ПЛАЖЪТ С МРЕЖИ И ЖП ТРАВЕРСИ НА РАЗСТОЯНИЕ 50 МЕТРА. МИНИ НЯМА. МАЛКО ВОЙНИЦИ. НЕЗАВЪРШЕНО УКРЕПЛЕНИЕ. НОВ ПЪТ. ВАЛДБЕРГ“

Явно не знаел къде се намира, нито имал псевдоним. Каква информация можеш да искаш от човек, който не знае кога се продава алкохол в Англия — влязъл в някаква кръчма в девет сутринта и поискал чаша ябълково вино.

(Тук Годлиман се изсмя, а Тери рече:

— Чакай, ще стане още по-смешно.)

Кръчмарят казал на Валдберг да дойде в десет. Предложил му дотогава да разгледа селската църква. Колкото и невероятно да звучи, Валдберг се върнал точно в десет, при което двама полицаи, дошли с велосипеди от съседното село, го арестували.

(— Прилича на епизод от „Пак е оня човек“ — рече Годлиман.)

Майер бил открит няколко часа по-късно. Още единайсет агенти били заловени през следващите няколко седмици, повечето просто часове след кацането им на английска земя. Почти всички щели да отидат на бесилката.

(— Почти всички? — възкликна Годлиман.

— Да — отвърна Тери. — Двама предадохме на нашите от Б-1 (а). След малко ще се върна на този въпрос.)

Други пък се приземили в Ейре. Единият бил Ернст Вебер-Дрол, прочут акробат, който имал две незаконни деца в Ирландия и бил обиколил цирковете като „най-силния мъж“ на света. Арестувала го местната гвардия — Garde Siochana, глобили го три лири и го предали на Б–1 (а).

Още един, някой си Херман Гьоц, се спуснал с парашут в Ълстър вместо в Ейре, ограбили го някакви от ИРА, преплувал Бойн в зимното си бельо и най-накрая глътнал зашитото в ревера хапче. Носел фенерче с надпис „Произведено в Дрезден“.

(— Ще попиташ, щом толкова лесно ги ловим тия глупаци — заяви Тери, — защо тогава ни трябват такива умници като теб да ги търсим? По две причини: първо, няма как да разберем колко не сме успели да хванем. Второ, важното е какво се прави с ония, които не отиват на бесилката. И тук на сцената излиза Б-1 (а). Но за да ти го обясня, трябва да се върнем на 1936 година.)

Алфред Джордж Оуенс работел като електроинженер във фирма, която изпълнявала държавни поръчки. През трийсетте години ходил няколко пъти в Германия и доброволно предавал на Военноморското разузнаване всичката техническа информация, до която успявал да се докопа там. Накрая от флота го прехвърлили на МИ-6, а те пък започнали да го използват като свой агент. Абверът го завербувал почти по същото време — в МИ-6 го разбрали, когато хванали негово писмо до разкрита от тях немска явка. Явно този човек не знаел що е лоялност — просто искал да бъде шпионин. Ние го наричахме „Сноу“, а немците „Джони“.

През януари 1939 година Сноу получил писмо съдържащо (1) инструкции за боравене с радиостанция и (2) разписка от гардероба на гара Виктория.

Арестували го ден след като войната започнала; Сноу и радиото му (беше взел куфара с предавателя, представяйки разписката в гардероба на гарата) били затворени в Уондзуърт. Връзката с Хамбург продължавала да се поддържа, но сега всички съобщения се пишели от отдел Б-1 (а) на МИ–5.

Абверът му възложил да се свърже с други двама агенти в Англия и тук веднага ги прибрали. Освен това му изпратили шифър и подробно описание на техниката на радиопредаване, които били направо безценни.

Сноу бил последван от Чарли, Рейнбоу, Съмър, Бискит и в крайна сметка от цял легион вражески шпиони — всички те поддържали редовна връзка с Канарис; явно се радвали на пълното му доверие и били изцяло под контрола на британското разузнаване.

И в този момент в МИ-5 почнали да съзират неясните очертания на една грандиозна и безкрайно съблазнителна възможност: с малко повече късмет можели да контролират и манипулират цялата немска шпионска агентура в Англия.

— Да направиш един шпионин двоен агент, вместо да го обесиш, си има две основни преимущества — заключи Тери. — Тъй като врагът мисли, че шпионите му още действат, не се опитва да ги замени с други, които може и да не бъдат заловени. И тъй като ние подаваме информацията, която агентите предават нагоре, можем да излъжем врага и да го насочим към погрешна стратегия.

— Не ще да е толкова лесно — рече Годлиман.

— Разбира се, че не е. — Тери отвори прозореца да излезе димът от цигарите и лулата. — За да функционира системата, трябва да е на практика всеобхватна. Ако доста истински агенти останат неразкрити, информацията им няма да съвпадне с тая на двойните агенти и Абверът ще подуши измамата.

— Звучи интересно — рече Годлиман. Лулата му бе изгаснала.

Тери се усмихна, за първи път тази сутрин.

— Хората тук ще ти кажат, че се работи здравата, ден и нощ, с много напрежение, често безсмислено — но пък, разбира се, е интересно. — Той погледна часовника си. — Сега искам да се запознаеш с един от моите хора, много умно момче.

Двамата излязоха от стаята, качиха се по някакви стълби и тръгнаха по разни коридори.

— Казва се Фредрик Блогс — продължи Тери. — Отмъкнахме го от Скотланд Ярд — беше инспектор в Специалния отдел. Ако се нуждаеш от ръце и крака, използвай него. Ти имаш, естествено, по-висок чин, но аз не бих наблягал много-много на това — тук не държим на тия неща. Сигурно е излишно да ти го казвам точно на теб.

Влязоха в малка гола стая; прозорецът гледаше към сива стена. Килим нямаше. На стената висеше снимката на хубаво момиче, а на закачалката имаше чифт белезници.

— Фредрик Блогс, Пърсивал Годлиман — представи ги Тери. — А сега ви оставям сами.

Мъжът зад бюрото беше рус, нисък и набит. „С този ръст сигурно едва са го взели в полицията“, помисли си Годлиман. Връзката му беше направо обида за окото, но лицето му бе симпатично и открито, а усмивката — обезоръжаваща. Той стисна здраво ръката на госта.

— Слушай, Пърси, тъкмо се канех да отскоча до вкъщи за обяд — рече той. — Защо не дойдеш с мен? Жената прави страшни наденички с пържени картофи. — Говореше провлачено като истински кокни.

Годлиман не си падаше кой знае колко по наденичките с пържени картофи, но тръгна с Блогс. Двамата отидоха пеша до Трафалгар Скуеър и взеха автобуса за Хокстън.

— Жена ми е чудесен човек, да знаеш, но въобще не може да готви, горката. Всеки ден ям наденички с пържени картофи.

Източната част на Лондон още димеше от бомбардировките през предната нощ. Групички пожарникари и доброволци копаеха из развалините, пръскаха с маркучи гаснещи огньове и разчистваха натрупаните отломъци по улиците. Видяха старец да изнася скъпоценното си радио от полуразрушена къща.

— Значи ще ловим шпиони заедно — опита се да завърже разговор Годлиман.

— Ще си опитаме късмета, Пърси.

Блогс живееше в къща-близнак с три спални. Всичките къщи по улицата бяха съвсем еднакви. Миниатюрните градинки отпред бяха засадени със зеленчуци. Мисис Блогс се оказа хубавото момиче от снимката на стената. Изглеждаше уморена.

— Тя кара линейка по време на бомбардировките, нали така, любов моя? — рече Блогс. Явно се гордееше с нея. Тя се казваше Кристин.

— Всяка сутрин, като се прибирам, се питам дали ще заваря къщата на мястото й — каза тя.

— Забележи, че се тревожи за къщата, а не за мен — изсмя се Блогс.

Годлиман взе от камината красива кутийка, в която имаше медал за храброст.

— Как го получи?

— Отне пушката от един крадец, който бе тръгнал да обира пощата — отвърна вместо мъжа си Кристин.

— Страшна двойка сте вие двамата — рече Годлиман.

— Женен ли си, Пърси? — попита Блогс.

— Вдовец.

— Извинявай.

— Жена ми умря от туберкулоза през 1930. Нямахме деца.

— И ние нямаме засега — кимна Блогс. — Поне докато на света стават такива работи.

— О, Фред, нашият гост не се интересува от тия неща — рече Кристин и отиде в кухнята.

Седнаха да ядат на квадратна маса в средата на стаята. Годлиман бе развълнуван от тези двама млади и от домашния уют. Той осъзна, че мисли за своята Елинор. А това само по себе си беше необичайно — от години не бе в състояние да изпитва каквото и да било. Може би чувствата му отново се събуждаха за живот най-накрая. Странни неща вършеше войната.

Кристин наистина готвеше ужасно. Наденичките бяха прегорели. Блогс заля всичко обилно с доматен сос и Годлиман бодро го последва.

Щом се върнаха на Уайтхол, Блогс показа на Годлиман папката с неоткритите вражески агенти, за които се смяташе, че действат в Англия.

Имаше три вида източници на информация за тези хора. Първият — това бяха данните на Емиграционната служба към вътрешното министерство. Паспортният отдел отдавна работеше за военното разузнаване; имаше един списък от миналата война с имената на чужденците, които бяха влезли в страната, но не я бяха напуснали или бяха уредили положението си по някакъв начин — я бяха умрели, я се бяха натурализирали. Когато войната избухна, те всички бяха изправени пред трибунали, които ги разпределиха в три групи. Отначало интернираха само чужденците от група „А“, но след като журналистите от Флийт Стрийт понаплашиха обществеността с разни шпионски истории, до юли 1940 година и групи „Б“ и „В“ бяха изтеглени от обращение. Остана някакъв малък контингент емигранти, които тъй и не можаха да бъдат открити и беше логично да се предположи, че някои от тях са шпиони.

Документите им бяха в папката на Блогс.

Другият източник бяха радиопредаванията. В отдел „В“ от МИ-8 прослушваха всяка нощ ефира, записваха всичко, което им се струваше чуждо, и го препращаха в Школата за шифроване и декодиране. Това звено, което неотдавна бяха преместили от лондонската Бъркли Стрийт в една вила в Блечли Парк, въобще не беше никаква школа, а подбран екип от шампиони по шах, музиканти, математици и любители на кръстословици, които безрезервно вярваха, че щом един човек може да измисли един шифър, друг може да го разчете. Сигналите, които се подаваха от територията на британските острови, без някоя от службите да знае за тях, се третираха като шпионски радиограми.

Разчетените съобщения бяха в папката на Блогс.

Накрая идваха двойните агенти, но ползата от тях щеше да се види по-късно, не сега. Съобщения на Абвера до тях бяха предупредили англичаните за пристигането на неколцина агенти и бяха издали една пребиваваща в страната шпионка — мисис Матилда Крафт от Бърнмут, която бе изпратила пари на Сноу по пощата и беше съответно изпратена в затвора „Холоуей“. Но двойните агенти не успяха да идентифицират или открият местонахождението на онези действащи тихо и кротко професионалисти, които вършеха най-много работа на тайните служби. Никой не се съмняваше, че такива хора има. Имаше и следи — някой например бе донесъл предавателя на Сноу от Германия и го бе оставил в гардероба на гара Виктория, за да си го вземе той оттам. Но или Абверът, или самите шпиони се бяха оказали твърде предпазливи, за да се оставят да ги заловят двойните агенти.

Както и да е, следите, водещи към тях, бяха в папката на Блогс.

Разработваха се и други източници: експерти се трудеха да усъвършенстват начините за откриване на радиопредаватели и в МИ-6 се мъчеха да възстановят агентурата си в Европа, която бе пометена от унищожителната вълна на Хитлеровите армии.

Малкото информация по този въпрос беше в папката на Блогс.

— Направо се вбесявам понякога, да знаеш — каза той на Годлиман. — Виж го това.

Той извади от папката дълга радиограма за британските планове да се изпрати експедиционен корпус във Финландия.

— Уловена е в началото на годината. Информацията е просто безупречна. Нашите тъкмо се гласели да го засекат, когато той изведнъж спрял, без някаква видима причина — може би някой го е прекъснал. След няколко минути почнал да предава отново, но изчезнал от ефира, преди нашите да успеят да се включат.

— Какво означават тия „Поздрави на Вили“? — запита Годлиман.

— Виж, това е много важно — възкликна Блогс. Започваше да се пали. — Ето откъс от друго предаване. Съвсем прясно. Виж — пак „Поздрави на Вили“. Този път имаше и отговор, адресиран до „Die Nadel“.

— Иглата.

— Този е професионалист. Виж му само информацията: сбита, икономична и същевременно подробна и съвсем ясна.

Годлиман се взря във втората радиограма.

— Май че е за последиците от бомбардировките.

— Явно е обикалял из Ийст Енд. Професионалист, абсолютен професионалист.

— Какво друго знаем за Иглата?

— Боя се, че това е всичко. — Пламналото от младежки ентусиазъм лице на Блогс изведнъж посърна.

— Името на агента е Иглата, съобщенията му завършват с „Поздрави на Вили“, много добре е информиран — и това е всичко?

— За жалост.

Годлиман седна на края на бюрото и се загледа през прозореца. На стената отсреща, под натруфения перваз на прозореца, имаше лястовиче гнездо.

— При това положение какви са шансовете да го хванем?

— При това положение никакви — сви рамене Блогс.

5.

За места като това е било измислено словосъчетанието „мрачен и студен“.

Островът представлява J-образна скала, издигаща се намусено от водите на Северно море. На картата изглежда като горната половина на счупен бастун, проснал се успоредно на екватора, но много, много по на север; извитата му дръжка е от страната на Абърдийн, а счупеният ръбат край сочи заплашително към далечна Дания. Дълъг е десет мили.

По-голямата част от брега са все скали, стърчат направо от студеното море; няма плаж, който да посреща по-приветливо прибоя, та да смекчи удара. Възмутени от тази липса на любезност, вълните блъскат по тях в безсилна ярост, но вече десет хиляди години островът понася безнаказано тия пристъпи на лошо настроение.

Вътре в чашата на J-то морето е по-спокойно — осигурило си е по-приятно посрещане. Приливите са довлекли толкова много пясък и водорасли в тази чаша, толкова много плавей, камъчета и морски раковини, че сега между подножието на скалата и водата има нещо във формата на полумесец, което много наподобява суша или поне някакъв плаж.

Всяко лято от тревите на върха на скалата се посипват шепичка семенца, все едно богаташ хвърля дребни монети на просяк. Ако зимата е мека и пролетта дойде рано, някои от тези семена пускат по едно слабо коренче, но на растението тъй и никога не му стигат силите да разцъфти и само да пръсне семена, така че плажът разчита всяка година на милостиня.

На сушата, на истинската суша, предпазвана чрез непристъпните скали от алчното море, расте зеленина и се множи. Растителността е всъщност предимно жилава трева, която едва стига да изхрани няколко мършави овце, но е достатъчно здрава да прикрепи почвения слой към скалата. Тук-там се виждат храсталаци, все бодливи, където се крият зайците, а откъм подветрената страна на склона в източната част се издига стена борове, дръзнали да предизвикат стихиите.

По платото властва пиренът. На всеки няколко години човекът — да, тук живее човек — го подпалва и на негово място израства трева, та овцете могат да пасат и тук, но след година-две пиренът се завръща, Бог знае откъде, и прогонва овцете, докато човекът не го запали отново.

Зайците са тук, защото са родени тук; овцете са тук, защото са били докарани тук, а човекът е тук, за да се грижи за овцете. Само птиците са тук, защото им харесва. Има стотици хиляди птици: дългокраки скални бъбрици, които си подсвиркват своето „пийп-пийп-пийп“, докато се реят в небето, или писукат пронизително, „пи-пи-пи“, връхлитайки от висините като „Спитфайър“-и срещу „Месершмит“-и; дърдавци — човекът рядко ги вижда, но знае, че са там, понеже грубият им крясък го буди посред нощ; гарвани и черни врани, и гларуси, и безброй чайки, и двойка златни орли, по които човекът стреля, като ги зърне, защото знае — независимо какво му говорят естествениците и специалистите от Единбург, че те наистина нападат живи агнета, а не само мърша.

Най-редовният посетител на острова е вятърът. Идва главно от североизток, от наистина студени места, където има фиорди, ледници и айсберги, и често носи нежелани дарове — сняг, пороен дъжд и ледена мъгла. Понякога пристига с голи ръце, просто да повие, да пореве и да полудува, мачкайки храсти и превивайки дървета, а неспокойното море изпада в нови пристъпи на запенена ярост. Не знае умора този вятър и това му е грешката. Ако идваше от време на време, можеше да изненада острова и наистина да направи големи бели, но понеже почти постоянно е тук, островът се е научил да живее с него. Растенията пускат дълбоки корени и зайците се крият в гъсталаците, дърветата подлагат с готовност гръб на ударите и птиците вият гнезда на завет, а къщата на човека е яка, квадратна, построена от майстор, който му знае цаката на този вятър.

Къщата е изградена от големи сиви камъни и плочи с цвета на морето. Има малки прозорци, плътно затварящи се врати и комин отгоре. Кацнала е на върха на хълма в източната част на острова, близо до чукана на счупения бастун, и властва над всичко наоколо, предизвиквайки вятъра и дъжда, но не за да се перчи, не, а за да може човекът да вижда овцете.

На десет мили оттук, в отсрещния край на острова, има друга къща, много подобна на тая. Близо е до така наречения плаж, но там никой не живее. Едно време тук е имало още един човек. Той си мислел, че може да надхитри острова, мислел, че ще може да отглежда овес и картофи, и няколко крави. Три години се борил с вятъра, студа и почвата, преди да признае, че е сгрешил. Когато си отишъл, никой не пожелал да живее в дома му.

Сурово място е това. И само сурови неща могат да оцелеят: твърда скала, жилава трева, здрави овце, свирепи птици, яки къщи и силни хора.

За места като това е било измислено словосъчетанието „мрачен и студен“.

— Нарича се Островът на бурите — каза Алфред Роуз. — Мисля, че ще ви хареса.

Дейвид и Люси седяха на кърмата на рибарската лодка и се взираха в развълнуваното море. Беше хубав ноемврийски ден, студен и ветровит, но въпреки това ясен и без дъжд. Слабото слънце искреше по вълничките.

— Купих го през 1926 година — продължи татко Роуз, — тогава мислехме, че ще има революция и ще трябва някъде да се крием от работническата класа. Място само за оздравяващи болни.

На Люси й мина през ума, че свекърът й е прекалено възторжен, но трябваше да признае, че всичко наистина изглеждаше прекрасно — прочистено от вятъра, естествено и свежо. Нужно им беше това преместване. Трябваше да се отделят от родителите си и да започнат наново съвместния си живот. Нямаше смисъл да отиват в града под бомбите, когато и двамата не бяха достатъчно добре, за да помагат, и тогава бащата на Дейвид бе споменал, че има остров, недалеч от шотландския бряг, и всичко им се бе видяло прекалено хубаво, за да е вярно.

— И овцете са мои — каза татко Роуз. — Всяка пролет идват да ги стрижат, а от вълната вземам колкото да платя надницата на Том Макавити. Старият Том е овчар тук.

— На колко години е? — попита Люси.

— Мили Боже, трябва да е някъде към… седемдесетте.

— Сигурно е някой чешит. — Лодката зави и влезе в залива и Люси видя две малки фигурки на кея — мъж и куче до него.

— Чешит? И ти би станала същата, ако живееш двайсет години сама. Той си говори с кучето.

— На колко време идвате на острова? — обърна се Люси към лодкаря.

— През седмица, госпожо. Нося храната на Том, която хич не е много, и пощата му, а тя е още по-малко. Само ми давайте списък всеки втори понеделник и ще имате всичко, което може да се купи в Абърдийн.

Той угаси мотора и хвърли въжето на Том. Кучето залая и затича в кръг, явно извън себе си от възбуда. Люси стъпи на перилото и скочи на мостика.

Том й стисна ръката. Имаше лице сякаш от обработена кожа и огромна лула с капак. Беше по-нисък от нея, но набит, и изглеждаше невероятно здрав. Носеше най-мъхнатото сако от туид, което някога бе виждала, пуловер, който сигурно бе изплела някога по-голямата му сестра, карирана шапка и войнишки ботуши. Носът му беше огромен, червен, набразден от кръвоносни съдове.

— Радвам се да ви видя — посрещна я той така учтиво, сякаш тя му беше деветият посетител за деня, а не първото човешко лице, което виждаше от две седмици насам.

— Дръж, Том. — Лодкарят му подаде два кашона. — Тоя път яйца няма, но пък ти нося писмо от Девън.

— От племенницата ще да е.

„Ето откъде е пуловерът“, помисли си Люси.

Дейвид беше още в лодката. Лодкарят застана зад него и попита:

— Готов ли сте?

Том и татко Роуз се наведоха към лодката да помогнат; тримата вдигнаха Дейвид с количката му и го оставиха на мостика.

— Ако не си тръгна сега, ще трябва да чакам две седмици за следващия автобус — заяви с усмивка татко Роуз. — Къщата е стегната доста добре, ще видите. Всичките ви неща са там. Том ще ви покаже кое къде е. — Той целуна Люси, стисна Дейвид за рамото и раздруса ръката на Том. — Поживейте няколко месеца заедно, починете си, оправете се съвсем и се връщайте обратно — и двамата ви чака доста работа през тая война.

Люси знаеше, че няма да се върнат скоро, не преди да свърши войната. Но не го беше казала още на никого.

Татко Роуз се качи в лодката. Тя описа малък кръг и започна да се отдалечава. Люси махаше, докато изчезнаха зад носа.

Том вече буташе количката, така че Люси взе покупките. От края на кея до върха на склона над малкия плаж се издигаше нещо като дълга, стръмна тясна рампа, подобна на мост. На Люси щеше да й е трудно да изтика количката до върха, но Том се справяше без никакво видимо усилие.

Къщата беше прекрасна.

Малка, сива, заслонена от вятъра от едно възвишение. Дограмата беше прясно боядисана, а до вратата растеше дива роза. От комина се виеше дим и морският бриз го разпиляваше в небето. Малките прозорчета гледаха към залива.

— Прекрасно е! — възкликна Люси.

Вътре беше почистено, проветрено и боядисано: каменният под беше застлан с дебели килими. Имаше четири стаи: долу — напълно обзаведена кухня и гостна с каменна камина, горе — две спални. В единия край бяха направили основен ремонт и бяха поставили тръби и канал, така че горе имаше баня, а долу — разклонение за кухнята.

Дрехите им бяха в гардеробите. В банята имаше хавлиени кърпи, в кухнята — храна.

— Трябва да ви покажа нещо в обора — каза Том.

В скритата отзад пристройка, която съвсем не приличаше на обор, ги чакаше лъскав нов джип.

— Мистър Роуз каза, че е специално пригоден за младия господин — рече Том. — Скоростите се сменят автоматично, а клаксонът и спирачката се натискат с ръка. Така каза той. — Повтаряше думите като папагал, като че ли не му беше много ясно какво представляват тия скорости, спирачки и клаксони.

— Нали е страхотно, Дейвид? — възкликна Люси.

— Връх. Но къде ще ходя с него?

— Винаги сте добре дошли при мен — рече Том, — ще изпушим по една лула, ще пийнем по чашка уиски. Отдавна си мечтая да си имам пак съседи.

— Благодаря — каза Люси.

— Това тук е генераторът — обърна се Том и посочи с ръка. — И аз имам същия. Сипвате горивото тук. Дава променлив ток.

— Странно — малките генератори обикновено са за прав ток — каза Дейвид.

— Вярно. Не знам точно каква е разликата, но казват, че тоя е по-безопасен.

Върнаха се обратно в къщата.

— Е, вие си се настанявайте, а аз да си гледам овцете, та ще ви кажа довиждане. Ох! Щях да забравя — в случай на нужда мога да се свържа с Абърдийн по радиото.

— Имаш предавател? — изненада се Дейвид.

— Аха — заяви Том гордо. — Аз съм сътрудник на Кралския корпус за наблюдение и трябва да откривам вражески самолети.

— Досега да си открил някой? — запита Дейвид.

Усетила сарказма в гласа му, Люси го стрелна неодобрително с поглед, но Том сякаш нищо не забеляза.

— Още не — отвърна той.

— Страхотно.

— Той просто иска да е полезен — каза Люси, когато Том си отиде.

— Много от нас искат да са полезни — заяви Дейвид.

„И там е бедата“, помисли си Люси. Тя замълча и забута количката със сакатия си съпруг към новия им дом.

Когато в болницата помолиха Люси да отиде при психиатъра, тя моментално реши, че Дейвид има мозъчно увреждане. Не беше така.

— Нищо му няма на главата, само дето се е понатъртил лошо по лявото слепоочие — заяви лекарката. И продължи: — Но загубата на двата крака несъмнено го е травмирала и не се знае как ще се отрази това на психиката му. Много ли искаше да стане летец?

Люси се замисли за миг.

— Страх го беше, но ми се струва, че въпреки това много искаше да лети.

— Е, сега той има нужда от утеха и подкрепа. И от търпение. Едно можем да кажем със сигурност — известно време ще е раздразнителен и постоянно в лошо настроение. Нуждае се от любов и почивка.

Първите няколко месеца на острова обаче Дейвид сякаш не се нуждаеше нито от едното, нито от другото. Не правеха любов, може би защото той чакаше раните му да заздравеят напълно. Но не си и почиваше. Хвърли се изцяло в отглеждането на овцете и кръстосваше непрекъснато острова с джипа, количката стоеше отзад. Той направи огради покрай по-коварните стръмнини, стреляше по орлите, помагаше на Том да дресира новото куче, когато Бетси почна да ослепява, и запали пирена, а през пролетта всяка нощ излизаше да изражда агнета. Един ден отсече голям стар бор близо до къщичката на Том и две седмици го кастри, за да го насече на удобни за носене пънове, които после превози до къщата — трябваха им дърва за огрев. Дейвид изпитваше удоволствие от истински тежкия физически труд. Научи се да се привързва здраво към стола, за да държи тялото си неподвижно, докато замахва с брадвата или големия чук. Издяла си чифт бухалки и с часове се упражняваше с тях, когато Том не можеше да му намери някаква работа. Мускулите на ръцете и гърба му заякнаха неимоверно, като на шампион в състезание по културизъм.

Люси не беше нещастна. Беше се страхувала, че Дейвид ще вземе да седи до огнището по цял ден, обзет от черни мисли, и ще оплаква лошия си късмет. Работеше направо като луд, наистина, и това беше донякъде обезпокоително, но поне не вегетираше.

Тя му каза за бебето на Коледа.

Сутринта му подари бензинова резачка, а той на нея — топ коприна. Том дойде за обяд — ядоха дивата гъска, която той бе застрелял. След чая Дейвид откара овчаря, а когато се върна, Люси отвори бутилка коняк после каза:

— Имам още един подарък за теб, но няма да можеш да го отвориш до май.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш? — засмя се той. — Колко коняк изпи, докато ме нямаше?

— Ще имам дете.

Той се втренчи в нея, а усмивката изчезна от лицето му.

— Мили Боже, само това ни липсваше сега.

— Дейвид!

— Добре де, но… Господи… Кога, по дяволите, е станало?

— Не е толкова трудно да се пресметне, струва ми се — рече тя. — Трябва да е било някъде седмица преди сватбата. Цяло чудо е, че е оцеляло след катастрофата.

— Ходи ли на доктор?

— Ха… че кога да ида?

— Значи не си сигурна?

— Ох, Дейвид, не бъди толкова досаден. Сигурна съм, защото мензисът ми спря и ме болят гърдите, и повръщам всяка сутрин, а талията ми се е увеличила поне с десет сантиметра. Ако ме беше погледнал поне един път, ти самият щеше да бъдеш сигурен.

— Добре де.

— Какво ти става? Би трябвало да се зарадваш!

— Да, естествено. Може да имаме син и тогава ще го водя на разходка, ще играем футбол заедно и той ще порасне с мечтата да стане като баща си, героя от войната, онова безкрако нещастно посмешище.

— О, Дейвид, Дейвид! — прошепна тя и коленичи пред количката му. — Не мисли такива неща, Дейвид. Той ще те уважава. Ще се гордее с теб, защото си успял да започнеш живота си отново и защото вършиш работа за двама от инвалидната си количка, и защото понасяш нещастието си с кураж и бодрост, и…

— Недей да се държиш така снизходително, по дяволите! — озъби се той.

— Говориш като някой лицемерен поп.

— А ти не се дръж така, сякаш аз съм виновна! — изправи се Люси. — И мъжете могат да вземат предпазни мерки, знаеш.

— Не и срещу невидими камиони по време на затъмнение!

Беше глупаво да си разменят подобни реплики и двамата го знаеха, затова Люси не отвърна нищо. Цялото й старание да отпразнуват истински Коледа й се стори безсмислено, напразно — и цветните гирлянди по стените, и елхата в ъгъла, и остатъците от гъската в кухнята, които трябваше да се изхвърлят, нямаха нищо общо с истинския живот. Тя се запита какво ли прави на този мрачен и студен остров с мъж, който явно не я обича, и се кани да ражда дете, което той не иска. Защо да не… защо пък… добре де, можеше… И тогава тя осъзна, че няма къде да отиде и какво друго да стори; че не може да бъде нищо друго освен мисис Дейвид Роуз.

— Отивам да си легна — каза най-после Дейвид. Той завъртя колелата, стигна до антрето, изтегли се на ръце от количката и продължи заднишком нагоре по стълбите. Чу го как се влачи по пода, чу леглото да изскърцва под стоварилото се върху него тяло, чу дрехите му да падат в ъгъла и последното стенание на пружините, докато той се нагласи за сън и придърпа одеялата върху себе си.

Сълзите още не идваха.

Тя погледна бутилката с коняка. „Ако изпия цялото шише и взема една вана, може и да няма дете на сутринта“, мина й през ума.

Мисли за това дълго време и накрая стигна до заключението, че животът без Дейвид, без острова и детето ще бъде още по-лош, защото ще бъде празен.

Така че Люси не заплака и не изпи бутилката, и не напусна острова; вместо това се качи горе и си легна, но не можа да заспи; лежа будна до спящия си съпруг, вслушваше се във вятъра и се опитваше да не мисли, докато накрая чайките се разкрещяха, сивата дъждовна зора пропълзя над Северно море, изпълвайки малката спалня със студената си бледа светлина, и тя най-после се унесе.

През пролетта бе обзета от някакво странно спокойствие, сякаш всички опасности се отлагаха до след раждането на детето. Когато февруарският сняг се стопи, тя посади цветя и зеленчуци между кухненската врата и пристройката, без да се надява, че нещо ще порасне изобщо. Изчисти основно къщата и заяви на Дейвид, че ако иска ново чистене преди август, ще трябва сам да си го прави. Писа на майка си, изплете много неща и си поръча пелени по пощата. Родителите й предложиха да си отиде у дома да роди, но тя знаеше или по-точно се боеше, че ако си тръгне оттук, никога няма да се върне. Разхождаше се дълго из мочурищата с книжка за птици под мишница, докато накрая натежа толкова, че не можеше да ходи много. Беше скрила бутилката с коняка в един шкаф, който Дейвид никога не отваряше, и когато се почувстваше потисната, отиваше да я погледне и да си припомни какво едва не бе загубила.

Три седмици преди датата на раждането отиде с лодката в Абърдийн. Дейвид и Том махаха от кея. Морето беше толкова бурно, че и тя, и лодкарят бяха обзети от панически страх да не вземе да роди, преди да са стигнали сушата. Тя влезе в болницата в Абърдийн и четири седмици по-късно донесе бебето със същата лодка.

Дейвид не разбра нищо от цялата работа. Сигурно си мислеше, че жените раждат тъй лесно като овцете. Той нямаше представа какво значи болката при контракциите, нито пък онова ужасно, невъзможно разпъване или пък пламтящата рана след това и всезнаещите сестри, които не ти дават да пипнеш собственото си бебе, защото не си оправна като тях и не си толкова квалифицирана и стерилна. Дейвид я видя само как замина бременна и се върна с едно хубаво, повито в бяло, здраво момченце и каза:

— Ще го наречем Джонатан.

Към името добавиха и Алфред — заради бащата на Дейвид, и Малкълм — за този на Люси, и Томас — за стария Том, но викаха на момчето Джо, защото беше прекалено мъничък за Джонатан, да не говорим за Джонатан Алфред Малкълм Томас Роуз.

Дейвид се научи да го храни с биберон, да го държи да се оригне и да му сменя пеленките, и дори от време на време го подрусваше в скута си, но интересът му към малкия изглеждаше някак си далечен, непридружен от чувства. Подхождаше към детето като към изпълнението на задължение, съвсем като сестрите. Синът му не беше за него онова, което бе за Люси. Том бе по-близко до малкия, отколкото Дейвид. Люси не даваше на стареца да пуши в стаята при бебето и той прибираше голямата лула от изтравниче в джоба си и с часове гугукаше на Джо или го гледаше как ритка с крачета, или помагаше на Люси да го изкъпе. Тя подхвърли небрежно, че е позанемарил овцете, но Том заяви, че те не чувствали липсата му, докато ядат и той самият предпочитал да гледа как яде Джо. Старецът издяла една дрънкалка от изхвърлено на брега дърво, напълни я с малки кръгли камъчета и просто засия от радост, когато Джо я сграбчи и размаха още първия път, без да трябва някой да му показва.

Дейвид и Люси все още не спяха заедно.

Първо бяха неговите рани, после тя забременя, после трябваше да се възстановява след раждането, но сега повече причини нямаше.

— Вече се оправих съвсем — каза тя една нощ.

— Какво искаш да кажеш?

— От раждането. Физически съм съвсем наред. Оправих се.

— О, така ли? Чудесно.

Тя се постара да си лягат по едно и също време та да може той да я гледа, докато се съблича, но Дейвид просто й обръщаше гръб.

И докато лежаха един до друг, унасяйки се в сън, тя все се наместваше така, че да го докосне я с ръка, я с бедро — поканата беше уж случайна, но недвусмислена. Ответна реакция нямаше.

Люси бе твърдо убедена, че при нея всичко е наред. Не беше нимфоманка, не искаше просто мъж, искаше да се люби с Дейвид. Беше сигурна, че дори и да имаше друг мъж под седемдесет години на острова, нямаше да го пожелае. Не беше зажадняла за плътски удоволствия, а просто копнееше за любов.

Нещата се изясниха през една от ония нощи, когато и двамата лежаха по гръб един до друг, и двамата будни, и се вслушваха във виенето на вятъра отвън и въртенето на Джо в съседната стая. На Люси изведнъж й хрумна, че е крайно време Дейвид или да направи нещо, или да каже открито защо не ще; той щеше да отбягва този въпрос, докато не му го постави ребром, и при това положение беше по-добре да го стори сега.

И Люси прекара ръка по бедрото му и тъкмо отвори уста да заговори, когато едва не изкрещя от изумление — значи можеше да го направи. И искаше, иначе защо… и ръката й тържествуващо обхвана доказателството за неговото желание; тя се притисна до него и въздъхна:

— Дейвид…

— За Бога! — стисна я за китката той, блъсна ръката й и се обърна настрана.

Но този път Люси нямаше намерение да приема отказа му със скромно мълчание.

— Защо не, Дейвид?

— Исусе Христе! — Той отметна одеялото, смъкна се на пода, сграбчи пухения юрган с една ръка и започна да се влачи към вратата.

— Защо не, Дейвид? — изкрещя Люси и седна в леглото.

Джо заплака.

Дейвид дръпна нагоре празните крачоли на отрязаната пижама, посочи подпухналата белезникава кожа на ампутираните чукани и изкрещя на свой ред:

— Затова! Затова!

Той се смъкна надолу по стълбите — щеше да спи на канапето, а Люси отиде оттатък да успокои Джо.

Наложи се дълго да го люлее, докато заспи, може би защото самата тя се нуждаеше така много от успокоение. Бебето облиза сълзите по бузите й и тя се запита дали разбира какво означават — дали сълзите не са сред първите неща, които едно дете започва да разбира. Люси тъй и не успя да затананика или да му прошепне, че всичко ще е наред, а само го притискаше здраво към себе си и го люлееше и когато накрая сам успя да я успокои с топлината и безпомощността си, Джо заспа в ръцете й.

Тя го остави в креватчето и постоя малко до него. Нямаше смисъл да си ляга. Чуваше хъркането на Дейвид от гостната — той спеше дълбоко, защото взимаше силни хапчета, иначе не можеше да мигне от болка. Люси усети, че трябва да се махне, да отиде някъде, където и да е, само да не го вижда и да не го чува — някъде, където той няма да може да я намери, поне за няколко часа, дори и да иска. Тя навлече някакви панталони и пуловер, сложи дебело палто и ботуши, слезе на пръсти по стълбите и се измъкна навън.

Обгърна я влажна, пронизваща до кости ледена мъгла — един от специалитетите на острова. Люси вдигна яката си и се поколеба за миг дали да не се върне да си вземе шал, но в последна сметка се отказа и зашляпа по калната пътека. Мъглата щипеше гърлото й и това усещане бе добре дошло — тънките иглички на вятъра й помагаха да не мисли за голямата рана вътре в нея.

Тя се изкачи до платото и тръгна надолу по стръмната, тясна рампа, стъпвайки предпазливо по хлъзгавите дъски. Като стигна брега, скочи на пясъка и се приближи до морето.

Вятърът и водата продължаваха вечната си кавга — той се спускаше с рев върху вълните, а те съскаха и плющяха, и се стоварваха с всичка сила върху сушата. Обречени бяха да се карат во веки веков.

Люси тръгна по твърдия пясък, шумът от прибоя и воят на вятъра ечаха в главата й. Плажът изведнъж свърши там, където скалата се врязваше в морето. Тя се обърни и тръгна обратно. И така цяла нощ. Зазоряваше се, когато неочаквано в съзнанието й изплува мисълта: „Та това е начин да докаже силата си.“

Но току-що озарилото я хрумване не й помогна кой знае колко — истинското му значение бе скрито в здраво стиснат юмрук. Люси обаче продължи да упорства и юмрукът се разтвори, за да блесне перличката истина, сгушени в дланта — може би студенината на Дейвид към нея беше породена от същото онова чувство, което го караше да сече дървета и да се обслужва сам, и да надува джипа, и да подхвърля бухалките, и да дойде да живее на тоя студен, жесток остров в Северно море…

Как го беше казал? „…баща ми, героят от войната, онова безкрако посмешище…“ Дейвид искаше да докаже нещо, нещо, което би се обезсмислило, ако се изрече с думи, нещо, което можеше да стори като летец-изтребител, но сега за това трябваше да използва дървета, огради, бухалки и инвалидната си количка. Нямаше да го допуснат до изпита, ала той искаше да има правото да каже: „Щях да го издържа на всяка цена, вижте само как умея да страдам.“

Идеше й да закрещи, толкова жестоко несправедливо беше всичко: той бе имал куража и бе изстрадал раните си, но не можеше да се гордее с тях. Ако някой „Месершмит“ му бе отнел нозете, инвалидната количка щеше да е като медал за храброст. А сега цял живот трябваше да обяснява: „Беше през войната, не, не, никога не съм участвал в сражение, току-що бях свършил с обучението и на другия ден трябваше да излетя във въздуха… А самолетчето ми беше наистина страхотно…“

Да, това е начин да докаже силата си. Навярно и тя можеше да бъде силна, да успее да позакърпи някак си разбития си живот. Едно време Дейвид беше добър и мил, и нежен: сега тя трябваше да се научи да чака търпеливо, докато той се бореше да заживее отново като пълноценен човек. Тя можеше да си измисли нови надежди, нещо ново, за което да живее. Други жени бяха имали силата да преодолеят загубата на близките си, да се примирят с разрушените от бомбите домове или изчезналите в лагери за военнопленници съпрузи.

Люси взе едно камъче, замахна и с всичка сила го запрати към морето. Не го чу да плясва във водата — навярно бе изчезнало завинаги и сега щеше да кръжи около Земята като спътник от някой фантастичен разказ.

— И аз мога да бъда силна, по дяволите! — изкрещя тя, обърна се и тръгна нагоре по рампата към къщата. Беше почти време за първото хранене на Джо.

6.

Къщата приличаше много на замък, разположила се властно всред голямото имение в потъналото в зеленина градче Волдорф досами Северен Хамбург. Можеше да бъде дом на притежател на мина или на преуспяващ търговец, или на фабрикант. Всъщност беше собственост на Абвера.

Дължеше съдбата си на климата — не тук, а на 200 мили на югоизток, в Берлин, където атмосферните условия не бяха подходящи за поддържане на радиовръзка с Англия.

Беше къща само до приземния етаж. Под него имаше две огромни бетонни халета и в тях — радиооборудване за неколкостотин милиона райхсмарки. Електронната система беше създадена от някой си майор Вернер Траутман и той си бе свършил добре работата. Във всяко хале имаше двайсет чудесни шумоизолирани радиокабини, а операторите в тях можеха да разпознаят своя агент по почукването, така както човек разпознава почерка на майка си на пощенския плик.

Приемниците бяха направени така, че да се гарантира качеството на постъпващата радиограма, докато за давателите основното изискване беше не толкова да са мощни, колкото компактни и леснопреносими. Повечето бяха поставени в специални куфарчета и бяха създадени от „Телефункен“ за адмирал Вилхелм Канарис, шефа на Абвера.

Тази нощ ефирът беше сравнително спокоен, така че всички разбраха, когато Иглата се обади. Радиограмата прие един от по-старите оператори. Той изчука потвърждението, разшифрова полученото съобщение, откъсна бързо листа от тефтера си, отиде до телефона, прочете съдържанието по пряката линия с Главната квартира на Абвера в Софиентерасе в Хамбург и се върна обратно в кабината да изпуши една цигара.

Предложи папироса на младежа в съседната кабинка и двамата запалиха, облегнали гърбове един до друг на стената.

— Нещо ново? — запита младият.

— Винаги има нещо, когато той се обажда — сви рамене по-старият мъж. — Тоя път не е много. Луфтвафе пак не са успели да уцелят катедралата „Сейнт Пол“.

— Няма ли да има отговор?

— Той не чака да му отговарят. Независимо копеле, винаги си е бил такъв. Аз го обучавах да предава, знаеш, и след като свършихме, той реши, че е научил занаята по-добре от мен.

— Значи познаваш Иглата? Какво представлява?

— Страшен сухар! Но пък е най-добрият ни агент. Някои казват, че е „Номер едно“ на всички времена. Говорят, че е изкарал пет години в Русия, стигнал до върховете на НКВД и приключил кариерата си като един от най-доверените съветници на Сталин. Не знам дали е вярно, но той ги прави тия работи. Истински професионалист. И фюрерът го знае.

— Хитлер го познава?

— По едно време искаше да чете лично всички съобщения на Иглата — кимна старият. — Не знам дали още го прави. Не че има някакво значение за Иглата. Нищо не може да го развълнува тоя човек. Да ти кажа ли нещо? Той гледа на всички по един и същи начин — като че ли пресмята как ще те ликвидира, ако направиш погрешен ход.

— Добре, че не се наложи аз да го обучавам.

— Бързо схващаше, признавам му го. Работеше по двайсет и четири часа на ден, а после, като се научи, едно добро утро не ми казваше. Да се сети да поздрави Канарис, е голям подвиг за него. Винаги завършва радиограмите си с „Поздрави на Вили“. Толкова ги бръсне той началниците.

Те хвърлиха фасовете на пода и ги угасиха с крак. По-възрастният се наведе, вдигна ги и ги прибра в джоба си, защото в подземието беше забранено да се пуши. Приемниците още мълчаха.

— Да, той не иска да използва кодовото си име — продължи инструкторът. — Фон Браун му го измисли, но той никога не го е харесвал. И фон Браун не харесва. Помниш ли, когато… не, беше, преди да дойдеш при нас. Фон Браун нареди на Иглата да отиде на летището във Фарнбъро, графство Кент. Радиограмата оттам гласеше:

„Летище във Фарнбъро, графство Кент, няма. Има едно във Фарнбъро, графство Хампшир. Добре, че в Луфтвафе знаят географията по-добре от теб, тъпак такъв“.

Направо си му го каза.

— Разбирам го, да знаеш. Когато ние грешим, те рискуват живота си.

По-старият се намръщи. Той беше човекът, който трябваше да прави подобни заключения, и не обичаше слушателите му да вземат инициативата и да привеждат решаващия аргумент в спора, изразявайки личното си мнение.

— Може би — измърмори той неохотно.

— Но защо не си харесва името?

— Казва, че в него има смисъл, а това може да го издаде. Фон Браун не ще и да чуе.

— Смисъл? Иглата? Какво може да означава?

Но в този момент приемникът на по-стария изпиюка и той се върна бързо на поста си, така че обяснение не последва.

Втора част

7.

Дошлото по радиото нареждане ядоса Фейбър — принуждаваха го да се захваща с нещо, от което се опитваше да се изплъзне.

Хамбург се бе постарал заповедта наистина да бъде получена. Фейбър бе дал своя сигнал за повикване и вместо обичайното „Прието. Продължавай.“ му бяха наредили „Готовност за среща първа“.

Той потвърди, че заповедта е приета, предаде доклада си и сложи предавателя обратно в куфара. След това се метна на колелото и побърза да напусне блатата около Ирит — версията му беше, че е любител орнитолог, — отправяйки се по шосето за Блакхийт. Докато въртеше педалите към тясното си двустайно апартаментче, непрестанно се питаше дали да изпълни заповедта.

Имаше две причини да не се подчини — една професионална и една лична.

Професионалната бе, че „среща първа“ беше всъщност стара явка, измислена от Канарис още през 1937 година. Той трябваше да отиде до едно магазинче за цигари между Лестър Скуеър и Пикадили Съркъс и на входа да се срещне с друг агент. Щяха да се познаят по библиите, които трябваше да носят. Следваше размяна на пароли:

— Коя глава се чете днес?

— Царе, Книга първа, глава тринайсета.

След това, ако са сигурни, че никой не ги е проследил, би трябвало да се съгласят, че тази глава е „много поучителна“. В противен случай единият щеше да каже: „Опасявам се, че не съм я чел още.“

Магазинчето можеше вече да го няма, но не това безпокоеше Фейбър. Той беше убеден, че Канарис бе дал тая явка на най-безнадеждните аматьори, които бяха преминали Ламанша през 1940 година и бяха попаднали в ръцете на МИ-5. Фейбър знаеше, че са ги хванали, защото присъдите им — смърт чрез обесване — бяха оповестявани публично, за да се успокои несъмнено обществеността, че се прави нещо за Петата колона. Тези хора сто на сто бяха проговорили, преди да умрат, така че сега англичаните вероятно знаеха старата парола за срещата. А пък ако бяха засекли и тая радиограма от Хамбург, пред магазинчето вече сигурно гъмжеше от млади, високообразовани англичани с библии под мишница, които се упражняваха старателно да произнасят „много е поучителна“ с немски акцент.

В ония безумни дни, когато нацисткото нападение бе изглеждало така близо, Абверът беше запратил всякакъв професионализъм по дяволите. Оттогава Фейбър не вярваше на Хамбург. Не им съобщаваше къде живее, отказваше да установи контакт с другите немски агенти в Англия, сменяше честотата, на която предаваше, без да се интересува дали няма да навлезе в нечий друг обхват.

Ако се бе подчинявал безпрекословно на господарите си, нямаше да оцелее толкова дълго време.

При Улуич към Фейбър се присъедини голяма група колоездачи — предимно жени; дневната смяна във фабриката за амуниции бе свършила. Жизнерадостната им умора напомни на Фейбър, че си има и лична причина да не послуша началството — струваше му се, че неговата страна губи войната.

Във всеки случай не печелеха. Руснаците и американците се бяха намесили, Африка бе загубена, италианците бяха разбити; съюзниците щяха сто на сто да завземат Франция през тази година. Беше 1944-та.

Фейбър не желаеше да рискува живота си напразно.

Той пристигна в квартирата си и остави колелото отвън. Докато се миеше, осъзна, че противно на всякаква логика иска да отиде на тая среща.

Беше глупаво да се поема такъв риск в името на една загубена кауза, но той просто изгаряше от нетърпение да се захване с работа. По простата причина, че направо умираше от скука. Редовните предавания, претенциите за някакъв интерес към птиците, колелото, чаят в пансиона — от четири години май беше забравил какво значи да действаш. По всичко личеше, че за момента не го грози никаква опасност, и това го изнервяше още повече, защото си въобразяваше, че го заобикалят невидими заплахи. Беше най-щастлив, когато можеше да установи опасността и да вземе мерки за ликвидирането й.

Да, щеше да отиде на срещата. Но не както те очакваха.

В Уест Енд пак имаше тълпи въпреки войната; Фейбър се запита дали и в Берлин е същото. Той си купи една Библия от книжарницата на Хатчард на Пикадили и я пъхна във вътрешния джоб на палтото си, да не се вижда. Времето беше меко и влажно, непрекъснато ръмеше и Фейбър си бе взел чадъра.

Срещата беше определена за между 9 и 10 часа сутринта или между 5 и 6 часа следобед. Единият трябваше да ходи там всеки ден, докато се появи другият. Ако в продължение на пет дни не се осъществеше контакт, се ходеше през ден още две седмици. След това човек просто се отказваше.

Фейбър стигна Лестър Скуеър в 9,10. Връзката беше там, на входа на магазинчето за цигари, с подвързана в черно Библия под мишница — правеше се, че се крие от дъжда. Фейбър го мярна с крайчеца на окото си и отмина бързешком, с наведена глава. Агентът беше млад мъж с руси мустаци, добре охранен. Носеше черен двуреден шлифер, четеше „Дейли Експрес“ и дъвчеше дъвка. Фейбър не го беше виждал преди.

Когато мина за втори път по отсрещния тротоар, забеляза и „опашката“ — нисък и набит мъж с мушама и мека шапка, така обичана от цивилните английски полицаи. Стоеше във фоайето на някаква административна сграда, до самата врата, и гледаше през стъклото към мъжа отсреща.

Имаше две възможности. Ако агентът не знаеше, че е следен, Фейбър просто трябваше да го измъкне оттам и да се отърве от „опашката“. Но другата възможност бе истинският агент да е заловен и мъжът пред магазина да е изпратен от противниковата централа — в такъв случай нито на него, нито на „опашката“ трябваше да се позволи да видят лицето на Фейбър.

Фейбър реши да допусне най-лошото, а после да измисли как да се справи с положението.

На площада имаше телефонна будка. Фейбър влезе вътре и запомни номера. После отвори Библията на Първа книга на Царете, глава тринайсета, скъса страницата и надраска в полето: „Иди в телефонната будка на площада.“

Наложи се да обикаля из страничните улички, докато най-после намери едно десетинагодишно момче, което седеше на прага пред къщи и мяташе камъни по локвите.

— Знаеш ли продавача на цигари на площада? — запита го Фейбър.

— Ъхъ.

— Обичаш ли дъвка?

— Ъхъ.

— Пред магазинчето стои един мъж. — Фейбър му подаде откъснатата страница. — Дай му това и той ще ти даде дъвка.

— Добре — рече момчето. — Тоя дядка да не е янки?

— Ъхъ — отвърна Фейбър.

Момчето хукна натам. Фейбър го последва. В момента, когато малкият се доближи до агента, Фейбър се шмугна във входа на отсрещната сграда. „Опашката“ все още надничаше през стъклото. Фейбър застана до вратата, така че „опашката“, да не вижда какво става отвън, и се опита да разпъне чадъра си. Направи се, че нещо заяжда, че се бори с него. Видя, че агентът дава нещо на момчето и тръгва. Театърът с чадъра свърши и Фейбър се отправи в противоположната посока. Погледна през рамо и видя, че „опашката“ изтича на улицата и почна да се оглежда за изчезналия агент.

Фейбър спря до най-близкия телефон и набра номера на будката на площада. Минаха няколко минути, преди някой да вдигне слушалката. Накрая плътен глас изрече:

— Ало?

— Коя глава ще се чете днес? — попита Фейбър.

— Много поучително.

— Да, нали?

„Глупакът няма представа в каква беда е попаднал“, помисли си Фейбър и каза:

— Е?

— Трябва да ви видя.

— Невъзможно.

— Трябва! — Някаква нотка в гласа му подсказа на Фейбър, че младежът е на ръба на отчаянието. — Информацията идва от най-горе, разбирате ли?

Фейбър се престори, че се колебае.

— Добре тогава. Ще се срещнем след една седмица под арката на гара Юстън в девет сутринта.

— Не може ли по-скоро?

Фейбър затвори и излезе навън. С бърз ход мина двете преки и излезе на площада, така че да вижда телефонната будка. Видя агента да тръгва към Пикадили. От „опашката“ нямаше и следа. Фейбър тръгна след русокосия.

Той отиде на спирката на метрото на Пикадили Съркъс и си купи билет за Стокуел. Фейбър светкавично съобрази, че може да стигне дотам по по-пряк път, излезе от метрото, отправи се бързо към Лестър Скуеър и се качи на влака, пътуващ по Северната линия. Агентът трябваше да се прехвърля на Уотърлу, докато влакът на Фейбър беше директен, така че щеше да пристигне в Стокуел пръв или в най-лошия случай щяха да пристигнат с един и същи влак.

На практика се наложи да чака на гарата в Стокуел цели двайсет и пет минути, преди русокосият да се появи. Фейбър тръгна след него. Мъжът влезе в едно кафене.

Наоколо нямаше абсолютно никакво подходящо местенце, дето човек би могъл да се поспре — нито магазини, та да зяпаш витрините, нито пейки, на които да седнеш, нито градинки — да се разходиш, нито автобусни спирки, колонки за такси или обществени сгради. Фейбър трябваше да кръстосва улицата от единия край до другия, придавайки си вид на забързан за някъде, щом преминеше покрай кафенето, след което се връщаше по отсрещния тротоар, докато агентът седеше в топлото помещение с изпотени прозорци, пиеше горещ чай и нагъваше препечени филийки.

Излезе чак след половин час Фейбър го проследи до квартала, към който се бе запътил. Младежът знаеше къде отива, но не си правеше труд да бърза. Вървеше като човек, който се прибира вкъщи, приключил с работата си за деня. Не поглеждаше назад и Фейбър си помисли: „Още един аматьор.“

Накрая влезе в някаква къща — в един от онези мизерни, анонимни, невзрачни пансиони, които навсякъде по света обитават главно шпиони и кръшкащи съпрузи. На покрива имаше капандура — сигурно там беше стаята на агента, нависоко, та по-лесно да се приемат радиограмите.

Фейбър отмина, плъзгайки поглед по отсрещната страна на улицата. Да — ето ги. Леко движение зад прозореца на горния етаж, мярва се някакво сако и вратовръзка, наблюдателят се отдръпва назад — ясно, противникът беше тук. Агентът сигурно бе ходил на уреченото място и предния ден, оставяйки МИ-5 да го проследят до квартирата му. Ако, разбира се, самият той не беше от МИ-5.

Фейбър зави зад ъгъла и тръгна надолу по първата успоредна улица, като броеше къщите. Точно зад сградата, в която бе влязъл русокосият, стърчаха само външните стени на две изкорубени от бомбите къщи-близнаци. Добре.

По обратния път към гарата походката му стана някак си по-чевръста, сърцето заби учестено; Фейбър се вглеждаше във всичко наоколо с блеснали от интерес и възбуда очи. Играта продължаваше.

Тази нощ той се облече в черно. Вълнената шапка, пуловерът под късото и свободно кожено яке, пъхнатите в чорапите панталони, обувките с гумени подметки — всичко беше черно. Щеше да е почти невидим, защото и в Лондон всичко беше черно — имаше затъмнение.

Той подкара колелото по притихналите улички със загасени светлини, като гледаше да избягва главните пътища. Беше след полунощ и наоколо нямаше жива душа. Фейбър остави колелото на четвърт миля от крайната си цел и го заключи за оградата в двора на една къща.

После се отправи не към квартирата на агента, а към изтърбушената развалина на задната улица. Мина предпазливо през натрупаните отломъци в градината отпред, влезе през зеещата рамка на вратата и се насочи към задния зид. Беше много тъмно. Ниски гъсти облаци бяха затулили луната и звездите. Фейбър трябваше да се движи пипнешком, протегнал ръце напред.

Той излезе от разрушената къща, стигна до края на градината, прехвърли се през оградата и прекоси следващите две дворчета. Някъде пролая куче, но бързо се укроти.

Градината на пансиона беше съвсем запусната. Фейбър се оплете в някакъв къпинов храст, бодлите го издраха по лицето. Той се наведе да мине под въжето с простряно пране — бе успял да го забележи на слабата светлина.

Откри прозореца на кухнята и извади от джоба си малък инструмент с прилично на лопатка острие. Маджунът около стъклото беше стар и се ронеше лесно — на места даже бе опадал. След двайсетина минути мълчалива работа той извади стъклото от рамката и го положи внимателно на тревата, светна с фенерчето в празната дупка, за да се увери, че няма да се натъкне на нещо, дето ще вдигне шум, вдигна куката, после рамката на прозореца и се вмъкна вътре.

Потъналата в тъмнина къща миришеше на варена риба и дезинфектанти. Преди да влезе в антрето, Фейбър отключи задната врата — трябваше да бъде готов в случай, че се наложеше бързо да бяга. За секунда светна пак с джобното си фенерче и обхвана с поглед покрития с плочки под, бъбрековидната маса, която трябваше да заобиколи, редицата палта на закачалки и вдясно — стълбите, постлани с пътека.

Той тръгна тихо нагоре.

Беше по средата на площадката между първия и втория етаж, когато видя ивица светлина под една врата. Миг след това се чу астматична кашлица и пускането на вода в тоалетната. Фейбър стигна с два скока до вратата и замръзна, прилепен до стената.

Вратата се отвори и светлината заля площадката. Фейбър изхлузи камата от ръкава си. От тоалетната излезе някакъв старец и прекоси площадката; беше забравил лампата да свети. Като стигна до спалнята си, той изръмжа, обърна се и се върна обратно.

„Не може да ме е видял“, помисли си Фейбър и стисна по-силно дръжката на ножа. Полуотворените очи на стареца бяха наведени към земята. После той вдигна глава и посегна към шнура на лампата; Фейбър едва не го уби тогава, но старецът протегна треперливи пръсти към ключа и Фейбър осъзна, че на този човек всъщност толкова му се спи, че се движи като истински сомнамбул.

Светлината угасна, старецът се потътри към леглото си и Фейбър отново си пое дъх.

Имаше само една врата на площадката на втория етаж и Фейбър натисна леко дръжката. Беше заключено.

Той извади друг инструмент от джоба на якето си. Шумът от водата, пълнеща казанчето в тоалетната, заглуши изщракването на ключалката. Фейбър отвори вратата и се ослуша.

Чу дълбоко равномерно дишане и влезе вътре. Някой спеше в отсрещния ъгъл на стаята. Не се виждаше нищо — беше тъмно като в рог. Той прекоси стаята много бавно, като опипваше пространството пред себе си на всяка стъпка, докато стигна до леглото.

Държеше фенерчето с лявата си ръка — камата беше в ръкава му, а дясната бе свободна. Запали фенерчето и сграбчи спящия за гърлото, лишавайки го от възможността да отвори уста.

Агентът се ококори, но не можа да издаде нито звук. Фейбър седна върху него с разкрачени крака и пошепна: „Царе, Книга първа, глава тринайсета“, охлабвайки хватката си.

Агентът се взря в снопа светлина, опитвайки се да види лицето на Фейбър, и разтърка врата си, където го бяха стиснали.

— Тихо! — Фейбър насочи лъча на фенерчето към очите му, а с дясната си ръка измъкна камата.

— Може ли да стана?

— Предпочитам да си лежиш в леглото, за да не можеш да вършиш повече бели.

— Бели? Какви бели?

— Остави да те проследят на Лестър Скуеър, после позволи и аз да те проследя дотук, а в момента къщата ти е под наблюдение. Мога ли изобщо да ти се доверя за нещо?

— Господи, съжалявам!

— Защо те пратиха?

— Заповедта трябваше да се предаде лично. Идва от най-горе.

— Аха… Каква заповед?

— Аз… трябва да съм сигурен, че сте вие.

— Как ще се убедиш в това?

— Трябва да видя лицето ви.

Фейбър се поколеба за миг, после насочи фенерчето към себе си за миг.

— Доволен ли си?

— Иглата.

— А ти кой си?

— Майор Фридрих Калдор, сър.

— Аз трябва да ви наричам „сър“.

— О, не, сър. Във ваше отсъствие на два пъти ви повишиха. Сега сте полковник.

— Нямат ли си друга работа в Хамбург?

— Не сте ли доволен?

— Ще съм доволен, ако мога да се върна и да пратя майор фон Браун да мие клозети.

— Може ли да стана, сър?

— Разбира се, че не. Ами ако майор Калдор си лежи в затвора Уондзуърт, а ти си вражески агент и само чакаш удобен случай да свирнеш на приятелчетата си отсреща… Хайде, каква е тая заповед от най-горе?

— Смята се, че тази година Англия ще нападне Франция, сър.

— Страхотна проницателност, страхотна. Давай нататък.

— Смята се, че генерал Патън струпва Първа американска армия в Англия, в района, наречен Ийст Англиа. Ако тази армия планира десант, то явно ще атакуват при Па дьо Кале.

— Звучи логично. Но не съм видял и следа от тая армия на Патън.

— Сред най-висшите кръгове в Берлин цари известно съмнение! Астрологът на фюрера…

— Какво?

— Да, сър, при него има астролог, който го съветва да чака удара в Нормандия…

— Господи Боже! Дотам ли са стигнали при вас!

— Фюрерът получава и много твърде земни съвети, сър. Аз лично смятам, че той използва оня астролог за параван, когато мисли, че генералите грешат, но не може да обори доводите им.

Фейбър въздъхна. Беше се опасявал от подобни новини.

— Продължавай.

— Вашата задача е да направите оценка на мощта на Първа американска армия — брой военнослужещи, артилерия, подкрепления по въздуха…

— Знам как се оценява една армия.

— Разбира се. — Младежът замълча. — Възложено ми с да наблегна на важността на мисията, сър.

— И ти го стори. Кажи сега, толкова зле ли вървят нещата в Берлин?

— Не, сър — отвърна след минута колебание агентът. — Бойният дух е висок, производството на боеприпаси се увеличава ежедневно, хората плюят по английските бомбардировачи…

— Достатъчно, младежо, пропаганда мога да си слушам и по радиото.

Пратеникът замълча.

— Имаш ли да ми предадеш нещо друго? — запита Фейбър. — Официално, имам предвид.

— Да. Ако се заемете със задачата, ще разполагате със специален канал за бягство.

— Значи наистина мислят, че е важно — заключи Фейбър.

— Наша подводница ще ви чака в Северно море, на десет мили от някакъв град, наречен Абърдийн. Просто ги повиквате на обичайната си честота и те ще изплуват. Каналът започва да действа от момента, когато вие или аз съобщим в Хамбург, че заповедта е изпълнена. Подводницата ще бъде там всеки петък и понеделник в шест следобед и ще чака до шест сутринта.

— Абърдийн е голям град. Имаш ли точните координати по картата?

— Да. — Агентът изрецитира цифрите и Фейбър моментално ги запомни.

— Това ли е всичко, майоре?

— Да, сър.

— Какво смяташ да правиш с господата от МИ-5 отсреща?

— Ще трябва да ги пратя за зелен хайвер — сви рамене младият немец.

„Нищо не става от него“, помисли си Фейбър.

— Какви заповеди имаш оттук нататък? Имаш ли канал?

— Не, трябва да отида в някакъв град на име Уеймът, да открадна лодка и да се върна във Франция. — Явно за този човек нищо не бе подготвено. „Значи Канарис е знаел какво ще стане — помисли си Фейбър. — Много добре.“

— Ами ако англичаните те хванат и почнат да те измъчват? — попита той.

— Имам отрова.

— И ще я глътнеш ли?

— Естествено.

— Може и да го направиш — изгледа го Фейбър, постави лявата си ръка на гърдите му и пренесе тежестта върху нея, сякаш се канеше да стане от леглото. Напипа къде точно свършват ребрата и почва мекият корем, и заби камата под тях.

— Ти видя лицето ми — рече Фейбър.

8.

— Струва ми се, че изгубихме контрол върху нещата — заяви Пърсивал Годлиман. Фредрик Блогс кимна в знак на съгласие и добави:

— Аз съм виновен.

„Изглежда изтощен“, помисли си Годлиман. Блогс изглеждаше така вече почти година, от оная нощ, когато измъкнаха смазаното до неузнаваемост тяло на жена му изпод развалините на разрушената им от бомба къща в Хокстън.

— Нямам намерение да деля с някого вината — рече Годлиман. — Но е факт, че нещо се е случило на Лестър Скуеър в ония няколко секунди, в които си изгубил Русолявия от погледа си.

— Мислиш ли, че контактът е бил осъществен?

— Вероятно.

— Когато го сбарахме отново в Стокуел, реших, че се е отказал да чака повече този ден.

— Ако беше така, щеше да дойде на явката и вчера, и днес. — Годлиман редеше фигурки от кибритени клечки по бюрото си. Бе му станало навик да го прави, докато мисли усилено. — Все още ли няма никакво раздвижване в къщата?

— Нищо. Вътре е вече четирийсет и осем часа. Аз съм виновен — повтори Блогс.

— Не ставай досаден, старче — каза Годлиман. — Аз взех решението да го оставим на свобода, та да ни отведе до някой друг, и продължавам да мисля, че постъпихме правилно.

Блогс седеше неподвижно, с безизразно лице и ръце, мушнати в джобовете на шлифера.

— Ако контактът е бил осъществен, трябва веднага да пипнем Русолявия и да разберем каква е била задачата му.

— Така ще загубим и минималния шанс той да ни отведе до някоя по-важна птица.

— Ти решаваш.

Годлиман бе направил църква от кибритените клечки. Той се загледа в нея за секунда, после извади монета от половин пени от джоба си и я подхвърли във въздуха.

— Тура — оповести той. — Ще му дадем още двайсет и четири часа.

Хазаинът, ирландец републиканец на средна възраст от Лисдорнварна, графство Клеър, таеше тайничко надеждата, че немците ще спечелят и така ще освободят веднъж завинаги Смарагдовия остров — любимата Ирландия, от английско владичество. Изкривен от артрита, той куцукаше из старата къща да събира всяка седмица наема и си мислеше колко повече пари щеше да има, ако оставеха наемите да се покачат до истинската си пазарна цена. Не беше богат, имаше само две къщи — тази и една по-малка, в която живееше. И непрекъснато беше в лошо настроение.

На първия етаж той почука на вратата на стареца. Този квартирант винаги се радваше, като го видеше. Май се радваше на всекиго, но както и да е.

— Здравейте, мистър Райли, искате ли чашка чай? — възкликна той сега.

— Днес нямам време.

— Е, добре. — Старецът подаде парите. — Предполагам, че сте видели прозореца на кухнята.

— Не, не съм влизал там.

— Така ли? Ами едно стъкло е извадено. Аз го затулих с дебелото перде, но пак става течение, естествено.

— Кой го счупи? — попита хазаинът.

— Смешна работа, ама не е счупено въобще. Лежи си на тревата. Сигурно старият маджун просто е паднал. Аз сам ще го сложа, ако ми намерите нов.

„Стар глупак“, помисли си хазаинът.

— Май не ви е минало през ума, че може и да са крадци? — рече той на глас.

— Виж, въобще не се сетих за това. — Старецът изглеждаше искрено изненадан.

— На някого да му е изчезнало нещо ценно?

— Никой не се е оплакал.

— Добре, ще погледна, като сляза — рече хазаинът и тръгна към вратата.

Старецът го последва.

— Не знам дали новичкият е горе — рече той. — Не съм го чувал да шава последните два дни.

— Да не си готви в стаята? — задуши с нос хазаинът.

— Откъде да знам, мистър Райли?

Двамата се заизкачваха по стълбите.

— Много е тихо вътре — рече старецът.

— Каквото и да готви, ще трябва да спре. Смърди ужасно.

Хазаинът почука на вратата. Отговор не последва. Той отвори и влезе; старецът го последва.

— Така, така — възкликна бодро старият сержант. — Май че сте се уредили с един труп, а? — Той стоеше на прага и оглеждаше стаята. — Пипал ли си нещо, Пади?

— Не — отвърна хазаинът. — И името ми е Райли, мистър Райли.

Полицаят не обърна внимание на последното.

— Не е умрял отдавна. Попадал съм и на по-гадни миризми. — Погледът му се спря последователно на стария скрин, на куфара върху ниската масичка, на избелелия килим, мръсното перде и разхвърляното легло в ъгъла. Следи от борба нямаше.

Сержантът се приближи до леглото. Лицето на младия мъж беше спокойно, ръцете му бяха скръстени на гърдите.

— Щях да кажа, че е инфаркт, ако не беше толкова млад. — Нямаше празно шишенце от приспивателно, та да се мисли за самоубийство. Той взе кожения портфейл, оставен върху скрина, и го отвори. Вътре имаше лична карта, купони и доста дебела пачка банкноти. — Документите му са в ред. Не е и ограбен.

— Тук е само от седмица и нещо — каза хазаинът. — Почти нищо не знам за него. Дошъл от Северен Уелс да работи в някаква фабрика.

— Ако беше толкова здрав, колкото изглежда, щеше да е в армията — забеляза сержантът и отвори куфара на масата. — По дяволите, каква е тази чудесия?

Хазаинът и старият квартирант вече се бяха намъкнали в стаята.

— Това е радио — рече хазаинът и в същия миг старецът възкликна:

— По него има кръв!

— Не пипайте тялото! — разпореди сержантът.

— Някой му е забил нож в корема — упорстваше старецът.

Сержантът повдигна внимателно една от вкочанените ръце и под нея, по гръдния кош, имаше засъхнала струйка кръв.

— Малко кръв е текла — рече той. — Къде наблизо има телефон?

— Пет къщи по-надолу — отвърна хазаинът.

— Заключете стаята и стойте отвън, докато се върна.

Сержантът излезе и почука на вратата на съседа с телефона. Отвори му някаква жена.

— Добро утро, госпожо. Може ли да се обадя по телефона?

— Заповядайте. — Тя му показа телефона — беше на поставка в антрето. — Какво се е случило? Нещо интересно ли?

— Горе, в пансиона, е умрял един от квартирантите — каза сержантът, докато набираше номера.

— Убит ли е? — ококори се тя.

— Оставям това на специалистите. Ало? Може ли да говоря с главния инспектор Джоунс? Обажда се Кантър. — Той погледна жената. — Може ли да отидете в кухнята, докато говоря със своя началник?

Тя си тръгна разочарована.

— Ало, шефе, тоя труп има рана от нож и портативен радиопредавател в куфара.

— Повторете адреса, сержант.

Сержант Кантър изпълни заповедта.

— Да, точно него държаха под наблюдение. Това е работа за МИ-5, сержант. Идете на номер четирийсет и две и кажете на групата там какво сте намерили. Аз ще се свържа с шефа им. Действайте.

Кантър поблагодари на жената и пресече улицата. Беше ужасно възбуден — за трийсет и една години работа в полицията това беше едва второто убийство, и то да се окаже шпионска история. Може пък и да успее да стане инспектор накрая.

Той почука на вратата на номер 42. Тя се отвори и двама мъже застанаха на прага.

— Вие ли сте тайните агенти от МИ-5? — попита сержант Кантър.

Блогс пристигна едновременно с човека от Специалния отдел, инспектор Харис, когото познаваше от работата си в Скотланд Ярд. Кантър ги заведе при трупа.

Те се взряха мълчаливо в спокойното младо лице с русите мустаци.

— Кой е той? — попита Харис.

— Псевдоним Русолявия — отвърна Блогс. — Смятаме, че е скочил с парашут преди няколко седмици. Засякохме радиограма до друг агент, в която уточняваха мястото на срещата с него. Разчетохме шифъра им и поставихме веднага мястото под наблюдение. Надявахме се, че Русолявия ще ни отведе до някой резидент и далеч по-опасен противник.

— И какво е станало тука?

— Да пукна, ако знам.

Харис погледна раната на гърдите на мъртвеца.

— Кама ли?

— Нещо такова. Страшно чиста работа. Под ребрата и право в сърцето. Бързо. Искаш ли да видиш откъде е влязъл?

Кантър поведе Харис и Блогс надолу по стълбите към кухнята. Двамата огледаха рамката на прозореца и непокътнатото стъкло на тревата.

— А ключалката на вратата е отворена с шперц.

Те седнаха на масата в кухнята и Кантър направи чай.

— Станало е през нощта, след като го изгубих на Лестър Скуеър. Аз обърках цялата работа.

— Не бъди толкова строг към себе си — рече Харис.

Те продължиха да пият чай мълчаливо. След малко Харис попита:

— Между другото как вървят работите при теб? Не идваш вече в Скотланд Ярд.

— Зает съм.

— Как е Кристин?

— Загина при една бомбардировка.

— Горкият! — Очите на Харис се разшириха.

— При теб всичко наред ли е?

— Брат ми го убиха в Северна Африка. Ти познаваше ли Джони?

— Не.

— Чудесно момче беше. А само как пиеше. Друг такъв не си срещал! Толкова пари харчеше за къркане, че не можа да се ожени — то май и по-добре стана, както се развиха после нещата.

— Повечето хора загубиха по някой близък в тая война.

— Ако си сам, отбий се някой път у нас в неделя — ще обядваме заедно.

— Благодаря ти, но сега работя и в неделя.

— Добре, когато ти се прииска тогава — кимна Харис.

Един от кварталните подаде глава през вратата и се обърна към Харис:

— Може ли да почнем да събираме доказателствения материал, шефе?

Харис погледна към Блогс.

— Аз приключих — каза Блогс.

— Добре, синко, действай — отсече Харис.

— Да предположим, че е осъществил контакта си, след като го изпуснах, и че са решили резидентът да дойде тук. Той може да е подушил клопката, което обяснява защо е влязъл през прозореца и е отворил с шперц ключалката.

— Излиза, че е адски подозрително копеле — отбеляза Харис.

— Може би затова не успяхме да го заловим досега. Както и да е, той влиза в стаята на Русолявия и го събужда. Вече знае, че това не е клопка.

— Точно така.

— Тогава защо ще убива Русолявия?

— Може да са се скарали.

— Нямаше никакви следи от борба.

Харис се намръщи над празната чаша.

— Може да е усетил, че следим Русолявия, и се е уплашил да не пипнем момчето и да не го накараме да пропее.

— Излиза, че е адски безмилостно копеле.

— Може би затова не успяхме да го заловим досега.

— Влизай. Сядай. Току-що ми се обадиха от МИ-6. Канарис е уволнен.

Блогс влезе, седна и попита:

— Това добро ли е или лошо?

— Много лошо — заяви Годлиман. — И става във възможно най-неподходящия момент.

— Ще ми се обясни ли защо?

Годлиман го погледна изпитателно и каза:

— Струва ми се, че ти трябва да знаеш. В момента имаме четирийсет двойни агенти, които подават на Хамбург фалшива информация за съюзническите планове за десант във Франция.

— Не знаех, че играта е толкова голяма — подсвирна Блогс. — Тия агенти сигурно съобщават, че ще нападнем Шербург, докато всъщност ударът ще бъде при Кале или точно обратното.

— Нещо подобно. Очевидно не е необходимо да знам всички подробности. Във всеки случай не са ми ги съобщили. Но сега целият план е изложен на опасност. Познавахме Канарис, бяхме уверени, че сме го измамили, усещахме, че можем да продължаваме да го мамим. Новата „метла“ може да не вярва толкова на агентите, вербувани от предшественика й. И още нещо — неколцина от оная страна избягаха при нас, все хора, които биха могли да издадат агентите на Абвера тук, ако вече не са били издадени от други. Още един повод немците да почнат да подозират двойните ни агенти.

После има вероятност от изтичане на информация. Буквално хиляди знаят вече за системата ни на двойно засичане. Имаме двойни агенти в Исландия, Канада и Цейлон. Проведохме подобна операция и в Близкия Изток.

А миналата година направихме голяма грешка, че върнахме обратно един немец на име Ерих Карл. По-късно установихме, че бил агент на Абвера — истински при това — и че докато е бил затворен на остров Ман, може да е разбрал за двама двойни — Мът и Джеф, и вероятно за още един — Тейт.

Така че ледът под краката ни е доста тънък. Ако един свестен немски агент в Англия узнае за операция „Кураж“ — това е кодовото название на плана за заблуда на противника, — цялата ни стратегия ще бъде поставена на карта. Да не си играем на думи — може да загубим цялата шибана война.

Блогс едва се сдържа да не се усмихне — спомняше си времето, когато професор Годлиман не знаеше какво означават подобни думички.

— Комитетът на двайсетте даде ясно да се разбере, че очакват от мен да се постарая в Англия да не останат свестни немски агенти — завърши професорът.

— До миналата седмица бяхме почти сигурни, че останали няма — рече Блогс.

— Сега знаем, че има поне един.

— И го оставихме да ни се изплъзне измежду пръстите.

— Значи трябва пак да го открием.

— Не ми се вярва да успеем — заяви Блогс мрачно. — Не знаем в коя част на страната действа, нямаме представа как изглежда. Прекалено опитен е да се остави да го засечем, докато предава, иначе щяхме отдавна да го пипнем. Дори не знаем какъв псевдоним има. Та откъде да почнем?

— От неразкритите престъпления — каза Годлиман. — Слушай, един шпионин просто няма как да не наруши закона. Той фалшифицира документи, краде бензин или боеприпаси, промъква се покрай граничните пунктове, навлиза в забранени райони, прави снимки и когато някой го усети, той го убива. Полицията трябва да е регистрирала разни такива нарушения, щом нашият човек действа от известно време. Ако прегледаме досиетата с неразкритите престъпления от началото на войната, ще открием някакви следи.

— Не си ли наясно, че повечето престъпления остават неразкрити?! — възкликна изумено Блогс. — Папките ще напълнят догоре „Албърт Хол“.

— Тогава ще се ограничим с Лондон — сви рамене Годлиман — и ще започнем с убийствата.

Намериха онова, което търсеха, още през първия ден. Годлиман пръв се натъкна на него и отначало просто не осъзна важността му.

Беше досието по убийството на някоя си мисис Уна Гардън в Хайгейт през 1940 година. Гърлото й бе прерязано, а тялото — подложено на сексуално насилие, макар че изнасилване не бе имало. Бяха я открили в стаята на неин наемател със значително количество алкохол в кръвта. Картината бе сравнително ясна — имала е някаква закачка с квартиранта си, той е поискал нещичко повече от онова, което тя е била готова да му даде, скарали са се, той я е убил и убийството е охладило либидото му. Полицията тъй и не бе успяла да открие квартиранта.

Годлиман бе готов да затвори папката — шпионите не си падаха по перверзиите. Но той беше педант в работата с документи, затова препрочете подробно всяка дума, в резултат на което откри, че нещастната мисис Гардън е получила няколко удара с кама в гърба освен смъртоносната рана в гърлото.

Годлиман и Блогс седяха един срещу друг на дървената маса в стаята с архивите на Олд Скотланд Ярд. Годлиман хвърли папката към Блогс и заяви:

— Това е то, струва ми се.

Блогс я прегледа набързо и рече:

— Камата.

Те се разписаха за досието и тръгнаха пеш към военното министерство — беше съвсем наблизо. Когато се върнаха в кабинета на Годлиман, на бюрото му имаше разшифрована радиограма. Той я прочете набързо и удари по масата от възбуда:

— Той е!

— „Заповедта получена. Поздрави на Вили“ — изрече на глас Блогс.

— Помниш ли го? — попита Годлиман. — Die Nadel? Иглата?

— Да — заяви Блогс колебливо. — Иглата. Но това май не ми говори много.

— Мисли, човече, мисли! Камата е като игла. Това е същият човек: убийството на мисис Гардън, всички ония радиограми през 1940-а, които не можахме да засечем, явката с Русолявия…

— Възможно е — поклати замислено глава Блогс.

— Мога да го докажа — заяви Годлиман. — Помниш ли оная радиограма за Финландия — показа ми я още първия ден? Оная, прекъснатата?

— Да. — Блогс отвори папката да я потърси.

— Ако не ме лъже паметта, денят, в който е предавана, съвпада с деня на убийството… и се хващам на бас, че времето на убийството съвпада с това на прекъсването.

Блогс се втренчи в папката.

— Прав си, и за двете неща.

— Видя ли?

— Той си е в Лондон поне от пет години, а ние чак сега попадаме на следа от него — отбеляза замислено Блогс. — Няма лесно да го пипнем.

Годлиман изведнъж заприлича на някой стар вълк.

— Може да е умен, но не колкото мен — заяви той сухо. — Ще го натикам аз в миша дупка, тоя шибан скапаняк.

— Боже Господи, вие сте се променили, професоре! — изсмя се високо Блогс.

— А ти знаеш ли, че за първи път от година насам се смееш, момчето ми? — рече Годлиман.

9.

Лодката с провизиите заобиколи носа и се плъзна в залива на Острова на бурите. Небето беше кристалносиньо. В лодката имаше две жени: съпругата на лодкаря — него го бяха взели в армията и сега тя въртеше бизнеса, и майката на Люси.

Мама скочи от лодката. Беше облечена в грубоват костюм с почти мъжко сако и пола над коленете. Люси я прегърна здраво.

— Мамо! Каква изненада!

— Но аз ти писах.

Писмото се оказа в купа с другата поща в лодката. Мама беше забравила, че писмата на Острова на бурите пристигат веднъж на две седмици.

— Това ли е моят внук? Колко е пораснал само!

Малкият Джо, вече почти на три години, се засрами и се скри зад полата на майка си. Беше тъмнокос, хубав и висок за възрастта си.

— Май прилича на баща си — рече мама.

— Да — отвърна Люси. — Сигурно си замръзнала. Да вървим у дома. Откъде я изрови тая пола?

Те взеха покупките и се заизкачваха по рампата към платото. Мама не млъкна догоре:

— Такава е модата, миличка. Така се пести плат. Пък и на големия остров не е чак толкова студено. Какъв вятър! Дано не сбърках, дето си оставих куфара долу — нали няма кой да го открадне! Джейн се сгоди за един американски войник — бял е, слава Богу! Той е от някакво място, наречено Милуоки, и не дъвче дъвка. Чудесно, нали? Остава ми да оженя само още четири дъщери. Баща ти е капитан от Националната гвардия, казах ли ти? Почти по цяла нощ патрулира из мерата, чака немски парашутисти. Складът на чичо Стивън бе разрушен от бомба, не знам какво ще прави сега, дали ще му платят застраховката, като е война, или…

— Не бързай толкова, мамо, имаш две седмици да ми разкажеш новините — засмя се Люси.

Стигнаха до къщата.

— Изглежда страхотно! — възкликна мама. Двете жени влязоха вътре. — Направо страхотно!

Люси сложи мама да седне на масата в кухнята и направи чай.

— Том ще ти донесе куфара. Ще дойде за обяд.

— Овчарят ли?

— Да.

— Той трябва да намира работа на Дейвид значи.

— Стана точно обратното — засмя се Люси. — Но той ще ти обясни най-добре всичко самичък. А ти не си ми казала защо дойде.

— Мила моя, крайно време беше да те видя. Знам, че не бива да се впускаме в излишни пътувания, но един път на четири години — никой не би казал, че е много, нали така?

Чуха джипа да спира отвън и след секунда Дейвид влезе с количката. Той целуна тъща си и представи Том.

— Ще си изкараш обяда като донесеш куфара на мама, Том — рече Люси, — защото тя пък донесе покупките ти.

Дейвид топлеше ръцете си на печката.

— Студеничко е днес.

— Ти май сериозно си се хванал с овцете — каза мама.

— Сега стадото е два пъти по-голямо, отколкото преди три години — съобщи й важно Дейвид. — Баща ми го беше занемарил тоя остров. Построил съм шест мили ограда по края на платото, разчистих нови пасища и използвам най-модерни начини за отглеждане. Сега и овцете са повече, и дават повече месо и вълна.

— Сигурно Том върши физическата работа, а ти даваш нарежданията — изрече мама колебливо.

— Работим наравно, мамо — засмя се Дейвид.

За обяд имаше печени сърца и двамата мъже изядоха по една препълнена чиния с картофи към тях. Мама заяви, че е възхитена от държането на Джо на масата. После Дейвид запали цигара, а Том натъпка лулата си.

— Всъщност искам да знам кога ще ни зарадвате с още внуци? — запита мама и се усмихна лъчезарно.

Последва дълго мълчание.

— Е, Дейвид се справя с всичко просто чудесно — продължи мама.

— Да — съгласи се Люси.

Двете вървяха по края на платото. Вятърът бе спрял на третия ден от пристигането на мама, а времето беше достатъчно меко за разходка. С тях беше и Джо, облечен в дебел, плетен на ръка пуловер и кожено палтенце. Бяха спрели на върха на едно възвишение да погледат как Дейвид, Том и кучето се оправят с овцете. По лицето на майка си Люси виждаше, че у старата жена се борят загрижеността и желанието да бъде дискретна. Тя реши да й спести неудобството да задава трудни въпроси.

— Той не ме обича — каза тя.

Майка й се огледа бързо да не би Джо да ги чуе.

— Сигурна съм, че не е чак толкова лошо, миличка. Различните мъже показват любовта си по различен…

— Мамо, ние не сме били мъж и жена… в истинския смисъл… откакто сме се оженили.

— Ами… — Майка й кимна към Джо.

— Това беше една седмица преди сватбата.

— Така ли? О, Господи! Да не би от катастрофата…

— Да, но не каквото си мислиш. Нищо му няма физически. Той просто… не иска. — Люси плачеше тихо, сълзите се стичаха по помургавелите от вятъра бузи.

— Говори ли с него за това?

— Опитах се.

— Може би с течение на времето…

— Минаха вече почти четири години!

Настана мълчание. Те тръгнаха през пирена, под слабите лъчи на следобедното слънце. Джо гонеше чайките.

— Един път за малко не напуснах баща ти — каза майка й.

— Кога? — Беше ред на Люси да се учудва.

— Малко след като се роди Джейн. Не бяхме толкова добре материално тогава, знаеш — баща ти още работеше при дядо ти, а имаше и спад в производството. За три години вече трети път бях бременна и по всичко изглеждаше, че ме очакват само безкрайни раждания и борба да свържем двата края, без никаква перспектива за разнообразие в тоя скучен живот. Тогава разбрах, че той се вижда с някаква стара изгора — Бренда Симънс; не я знаеш, тя отиде в Бейсингстоук. Изведнъж си зададох въпроса защо го правя всичко това и не можах да стигна до смислен отговор.

Люси имаше някакви неясни, откъслечни спомени от онова време — дядо с белите мустаци, татко — много по-слаб, разбира се, дълги семейни обеди в голямата кухня във фермата, много смях, слънце и животни. Дори тогава бракът на родителите й сякаш излъчваше сигурност, спокойствие, доволство и увереност за дълговечно щастие.

— Но защо не го направи? Не го напусна, искам да кажа? — възкликна тя.

— О, такива неща просто не ставаха тогава. Нямаше толкова много разводи и една жена трудно можеше да си намери работа.

— Сега жените вършат какво ли не.

— И през миналата война беше така, но после дойде безработицата и нещата се промениха. Струва ми се, че и сега ще стане същото. В общи линии мъжете винаги постигат своето, знаеш.

— И ти си доволна, че остана при него. — Това не беше въпрос.

— Хората на моята възраст не бива да дават рецепти как да се живее. А животът ми в крайна сметка се оказа напълно поносим, същото се отнася и за повечето жени, които познавам. Издръжливостта винаги прилича на саможертва, но обикновено не е така. Както и да е, не искам да давам съвети. Няма да ме послушаш, пък дори и да го направиш, после ще ме обвиняваш мен, ако нещо стане.

— Ама си и ти една… — усмихна се Люси.

— Ще се връщаме ли? — попита възрастната жена. — Май че повървяхме достатъчно за днес.

— Ще ми се мама да остане още две седмици, ако иска — каза една вечер Люси на Дейвид. Седяха в кухнята. Мама беше горе — разказваше на Джо приказка, за да заспи.

— Две седмици не ви ли стигат, за да разнищите моята персона? — позапита той.

— Не ставай глупав, Дейвид!

Той завъртя с ръце колелата и се доближи до стола й.

— Искаш да кажеш, че не сте говорили за мен?

— Естествено, че говорихме за теб. Ти си мой мъж.

— И какво й каза?

— Защо се вълнуваш така? — попита Люси с известна злоба. — От какво толкова се срамуваш?

— Дяволите да те вземат, няма от какво да се срамувам аз! Но никой не обича две жени да клюкарстват за личния му живот.

— Ние не сме клюкарствали!

— Какво й каза?

— Ама че сме чувствителни!

— Отговори ми на въпроса.

— Добре, казах й, че искам да те напусна, а тя се помъчи да ме разубеди.

— Кажи й да не се грижи за мен.

— Така ли да й кажа? — извика тя.

Той спря.

— Нямам нужда от никого, разбираш ли? Мога да се оправям и сам.

— Ами аз? — прошепна тя тихо. — Може би аз се нуждая от някого.

— За какво?

— Да ме обича.

Мама влезе и усети, че нещо е станало.

— Бързо заспа — рече тя. — Още преди Пепеляшка да отиде на бала. Ще ида да си поприбера багажа, да не оставям всичко за утре. — Тя отново излезе.

— Мислиш ли, че нещата някога ще се променят, Дейвид? — попита Люси.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Дали някога ще бъдем… както бяхме преди сватбата.

— Краката ми няма да пораснат отново, ако това имаш предвид.

— О, Господи, не разбираш ли, че това не ми пречи? Просто искам някой да ме обича.

— Това си е твой проблем — сви рамене Дейвид и излезе, преди тя да заплаче.

Мама не остана още две седмици. На другия ден Люси я изпрати до мостика. Валеше силно и двете бяха с мушами. Стояха мълчаливо и чакаха лодката, съзерцавайки малките кратерчета, които дъждовните капки издълбаваха в морето. Мама държеше Джо на ръце.

— Нещата ще се променят с времето — рече тя. — Четири години са нищо за един брак.

— Не знам, но май нямам кой знае какъв избор — отвърна Люси. — Джо, войната, а и състоянието на Дейвид — как мога да си ида?

Лодката пристигна и Люси получи срещу мама три кашона с храна и пет писма. Морето беше неспокойно. Майка й седна в кабинката. Махаха й, докато лодката зави зад носа. Люси се почувства много самотна.

— Не искам баба да си ходи! — заплака Джо.

— И аз — притисна го към себе си Люси.

10.

Годлиман и Блогс вървяха рамо до рамо по тротоара. Магазините около тях бяха превърнати в развалини от последната бомбардировка. Бяха чудновата двойка: прегърбеният, приличен на птица професор с изпъкнали лещи на очилата и стърчаща от устата лула, който подтичваше напред, без да гледа къде стъпва, и забързано крачещият до него млад рус дюстабанлия с дълъг полицейски шлифер и смешна шапка — същинска карикатура, която само чакаше да напишат текста към нея.

— Струва ми се, че Иглата има големи връзки — тъкмо казваше Годлиман.

— Защо?

— Само така би могъл да проявява безнаказано такова неподчинение. Спомни си онова „Поздрави на Вили“. Сигурно става дума за Канарис.

— Мислиш, че е близък с Канарис?

— Близък е с човек дори по-могъщ от Канарис.

— Имам чувството, че това ще ни доведе до някъде.

— Хората с големи връзки обикновено завързват важните си познанства в училище, в университета или колежа. Я поразрови тая следа.

Бяха пред някакъв магазин. Вместо витрината зееше огромна дупка. Груба, ръчно написана табела, закована за рамката на прозореца, провъзгласяваше: „Още по-отворено от преди“.

— Видях друга пред един изтърбушен полицейски участък — изсмя се Блогс. — Гласеше: „Бъдете добрички, още сме тук“.

— Писането на табели се превърна в нещо като изкуство.

Те продължиха нататък.

— И така, каква полза, ако Иглата е ходил на училище заедно с някой ас от Вермахта? — попита Блогс.

— В училище винаги се правят снимки. Потърси при Мидълтън, в мазето на оная къща в Кензингтън, където преди войната се помещаваше МИ-6. Той има колекция от хиляди снимки на немски офицери — в училище, на гуляй в офицерския стол, по време на парада при завършване на школата или когато се ръкуват с Хитлер, снимки по вестниците, изобщо какво ли не.

— Разбирам — кимна Блогс. — Ако се окажеш прав и Иглата е преминал през немския еквивалент на „Итън“ и „Сандхърст“, вероятно ще имаме и негова снимка.

— Почти сигурно е. Известно е, че шпионите не обичат фотоапаратите, но никой на става шпионин в училище. В папките на Мидълтън ще открием ученика, който ще стане после Иглата.

Заобиколиха огромен кратер пред някаква бръснарница. Тя самата беше непокътната, но обичайният прът на червени и бели ивици отпред лежеше на парчета на тротоара. Табелата на прозореца гласеше: „Нас бомбата едва ни бръсна, заповядайте да ви обръснем“.

— Как ще го познаем? Никой не го е виждал! — възкликна Блогс.

— Напротив, виждали са го. В пансиона на мисис Гардън в Хайгейт го познават твърде добре.

Викторианската къща беше кацнала на един хълм над Лондон. Беше от червени тухли, „сякаш почервеняла от гняв заради щетите, които Хитлер нанася на града й“, помисли си Блогс. Беше нависоко — чудесно място за изпращане на радиограми. Иглата сигурно бе живял на най-горния етаж. Какви ли тайни бе предавал оттук до Хамбург в мрачните дни на 1940-а? Координатите на фабрики за самолетни части и заводи за стомана, подробности за бреговата отбрана, политически клюки, складове за противогази, противовъздушни скривалища и укрепления с пясъчни торби, информация за духа на англичаните, за резултатите от бомбардировките. „Браво, момчета, видяхте й сметката на тая Кристин Блогс най-накрая…“ Стига глупости!

Вратата отвори възрастен човек с черно сако и раирани панталони.

— Добро утро. Аз съм инспектор Блогс от Скотланд Ярд. Може ли да поговоря с хазаина?

Блогс видя как в очите на хазаина се надига страх; после зад него се появи млада жена и рече:

— Влезте, моля.

Покритото с плочки антре миришеше на препарат за лъскане. Блогс окачи шапката и палтото си на закачалката. Старецът изчезна някъде, а жената отведе Блогс в хола. Мебелите бяха скъпи и стари. На масичката на колелца имаше бутилки уиски, джин и шери, всичките запечатани. Жената седна на фотьойла с дамаска на цветя и кръстоса крака.

— Защо се страхува от полицията старецът?

— Свекърът ми е немски евреин. Дойде тука през 1935-а, защото бягаше от Хитлер, а вие го пратихте в концлагер. Жена му се самоуби, понеже я очакваше същото. Пуснаха го съвсем наскоро от остров Ман. Получи писмо от краля, с което му се извиняват за неприятностите, които са му причинили.

— При нас няма концлагери.

— Ние сме ги изобретили. В Южна Африка. Не знаехте ли? Много говорим за историята, но забравяме отделни подробности. Страшно ни бива да си затваряме очите пред неприятните факти.

— Може да е за добро.

— Кое?

— През 1939-а си затворихме очите пред неприятния факт, че сами не можем да спечелим войната с Германия — и вижте какво стана.

— И свекър ми твърди същото. Той не е циничен като мен. С какво можем да помогнем на Скотланд Ярд?

Блогс бе изпитал удоволствие от спора и сега с неохота заговори за работа.

— Става дума за едно убийство, извършено тук преди четири години.

— Толкова отдавна?

— Може да са се появили някои нови доказателства.

— Знам за него, разбира се. Квартирант убил предишната собственичка. Мъжът ми купи къщата от адвоката й — нямаше наследници.

— Искам да открия другите квартиранти от онова време.

— Добре. — Враждебността на жената бе изчезнала и интелигентното лице се смръщи в усилието да си спомни нещо. — Когато дойдохме тук, бяха останали трима отпреди убийството — един флотски офицер от запаса, един търговец и едно момче от Йоркшир. То отиде в армията и още ни пише. Търговеца също го взеха и загина в морето. Знам го, защото две от петте му жени ни се обадиха. Но капитанът още е тук.

— Още е тук! — Това беше истински късмет. — Може ли да поговоря с него?

— Разбира се. — Тя стана. — Доста е остарял. Ще ви заведа в стаята му.

Те се качиха по застланото с пътека стълбище до първия етаж.

— Докато говорите с него, ще потърся последното писмо от онова войниче — каза тя и почука на вратата. „Моята хазайка нямаше да е толкова любезна“, мина през ума на Блогс.

— Отворено е — провикна се някой отвътре и Блогс влезе.

Капитанът седеше на стол до прозореца, с метнато на коленете одеяло. Беше облечен със сако, бяла риза и вратовръзка и носеше очила. Косата му бе изтъняла, мустаците сивееха, кожата висеше сбръчкана и отпусната по лицето, което някога е било изразително и силно. Стаята говореше, че този човек живее със спомените си — по стените висяха картини с ветроходни кораби, имаше секстант и бинокъл, и снимка на самия него като юнга на борда на кораба „Уинчестър“ от флота на Нейно кралско височество.

— Вижте го тоя тук — рече той, без да се обръща. — Кажете ми, защо такъв младеж не е във флота?

Блогс прекоси стаята и застана до прозореца. На тротоара пред къщата бе спряла колата на хлебарницата, теглена от стар кон, който беше забил глава в торбата със сено, докато разнасяха поръчките. Тоя „младеж“ се оказа жена с късо подстригана руса коса. Беше обута в панталони и имаше прекрасен бюст.

— Това е жена, но с панталони — засмя се Блогс.

— Господ да ми е на помощ, така е! — обърна се капитанът. — Човек не може да ги различи тия дни. Жени да ходят с панталони!

Блогс се представи.

— Възобновихме делото по убийството, извършено тук през 1940-а. Казаха ми, че сте живели заедно с главния заподозрян, някой си Хенри Фейбър.

— Така е. Как мога да ви помогна?

— Спомняте ли си добре Фейбър?

— Идеално. Висок младеж, тъмнокос, тих, образован. Доста опърпани дрехи — ако човек съди по облеклото, може лесно да се заблуди. Беше ми симпатичен и нямаше да имам нищо против да се опознаем по-добре, но той не пожела. Ваша възраст беше май.

Блогс успя да прикрие усмивката си — беше свикнал да го вземат за доста по-възрастен, просто защото бе полицай.

— Сигурен съм, че не го е направил той — добави старецът. — Аз познавам човешката природа, младежо, не можеш да командваш кораб без това, и ако този човек е бил сексманиак, тогава аз съм Херман Гьоринг.

Блогс изведнъж свърза блондинката в панталони с грешката по отношение на собствената му възраст и изводите му се сториха доста потискащи.

— Знаете ли, трябва винаги да искате от полицая да ви покаже картата си — каза той.

Капитанът леко се стресна.

— Добре де, дайте да я видя.

Блогс извади портфейла си и го разтвори — виждаше се снимката на Кристин.

— Ето, заповядайте.

Капитанът се взря в нея за миг, после каза:

— Много хубава снимка.

Блогс въздъхна. Старецът беше почти сляп.

— Това е всичко засега — изправи се той. — Благодаря ви.

— Няма защо. По всяко време съм на ваше разположение. Ще се радвам да ви помогна с нещо. Явно не мога да свърша кой знае какво за Англия вече — трябва да си съвсем зле, та да те освободят от Националната гвардия, знаете.

— Довиждане. — Блогс излезе навън.

Жената беше долу, в антрето. Тя подаде на Блогс едно писмо.

— Ето адреса на момчето — всъщност това е пощенската кутия на частта му — каза тя. — Името му е Паркин… Не се съмнявам, че ще го откриете.

— Знаехте, че капитанът не го бива за нищо, нали? — рече Блогс.

— Предполагах. Но сега цял ден ще има за какво да си мисли. — Тя отвори вратата.

— Искате ли да вечеряме заедно? — импулсивно попита Блогс.

По лицето й мина сянка.

— Съпругът ми още е на остров Ман.

— Прощавайте… мислех, че…

— Няма нищо. За мен това е комплимент.

— Исках само да ви докажа, че ние не сме Гестапо.

— Знам, че не сте. Но една самотна жена се ожесточава срещу всичко.

— Моята жена загина при една бомбардировка — рече Блогс.

— Тогава знаете какво значи да мразиш.

— Да — отвърна Блогс, — човек започва наистина да мрази. — Той слезе по стълбите. Вратата се затвори зад него. Бе започнало да вали…

И тогава валеше. Блогс бе окъснял — трябваше да прегледат новополучените документи с Годлиман. Бързаше, искаше да бъде поне половин час с Кристин, преди тя да излезе с линейката. Беше тъмно и бомбардировките бяха вече започнали. Кристин виждаше такива ужасии всяка нощ, че бе престанала да говори за тях.

Блогс се гордееше с нея, наистина се гордееше. Хората, с които тя работеше, казваха, че струва колкото двама мъже. Кристин сновеше из потъналия в мрак Лондон, въртеше волана като стар шофьор, вземаше завоите на две колела, подсвиркваше и разправяше вицове, докато всичко наоколо гореше. Викаха й Безстрашната. Блогс знаеше истината — тя трепереше от ужас, но не го показваше. Знаеше го, защото виждаше очите й сутрин, когато той ставаше, а тя си лягаше и маската й падаше за няколко часа; знаеше, че това не е безстрашие, а кураж, и се гордееше с нея.

Когато слезе от автобуса, заваля по-силно. Той нахлупи шапката си и вдигна яката на шлифера. От една будка купи цигари за Кристин — напоследък бе започнала да пуши, като много други жени. Продавачът му даде само пет — такива бяха дажбите. Блогс ги сложи в евтина бакелитова табакера.

Някакъв полицай го спря и му поиска личната карта — още две минути бяха загубени. Покрай него мина линейка, подобна на тази, която караше Кристин — реквизиран камион за плодове, боядисан в сиво.

Колкото повече се приближаваше към дома си, толкова по-нервен ставаше. Обзе го някакъв необясним страх. Бомбите избухваха все по-близко и той ясно чуваше рева на самолетите. Ийст Енд щеше да изкара още една тежка нощ. Блогс реши да спи в скривалището. Последва страшен гръм, някъде съвсем наблизо, и той ускори крачка. Щеше дори да вечеря в скривалището.

Зави по тяхната улица, видя линейките и пожарните коли и се затича.

Бомбата бе паднала някъде по средата на улицата откъм тяхната страна. Близо до тяхната къща. „Мили Боже, ти, който си на небесата, не нашата, само не…“

Директно попадение — къщата бе буквално изравнена със земята. Той хукна към тълпата съседи, пожарникари и доброволци.

— Жена ми добре ли е? Навън ли е? Да не е вътре?

— Никой не е излизал оттам, приятелю — погледна го един пожарникар.

Спасителите ровеха из развалините. Изведнъж един от тях извика:

— Насам, всички насам! — После възкликна: — Господи, това е Безстрашната Блогс!

Фредрик се хвърли натам. Кристин лежеше затисната под огромен блок зидария. Виждаше се само лицето, очите бяха затворени.

— Дайте нещо да повдигнем туй чудо, момчета, нещо остро ни трябва! — извика мъжът.

Кристин простена и леко помръдна.

— Жива е! — рече Блогс. Той коленичи до нея и промуши ръката си под парчето стена.

— Няма да можеш да го поместиш, сине — рече човекът от спасителната команда.

Стената леко помръдна.

— Господи, ще се убиеш, човече! — възкликна другият и се наведе да помага.

Когато повдигнаха стената на две стъпки от земята, те я подпряха отдолу с рамене. Сега тежестта не притискаше Кристин. Към тях се присъедини трети, после четвърти. Всички се заизправяха едновременно.

— Аз ще я вдигна и ще я измъкна — каза Блогс.

Той изпълзя изпод наклонената тухлена стена и пое жена си на ръце.

— По дяволите, плъзга се! — изкрещя някой.

Блогс се измъкна светкавично отдолу, притискайки здраво Кристин до гърдите си. Спасителите пуснаха стената и отскочиха назад. Тухлената зидария се стовари на земята с ужасяващ грохот и когато Блогс осъзна, че това нещо бе паднало върху Кристин, той разбра, че тя ще умре.

Отнесе я до линейката и колата веднага потегли. Преди да умре, Кристин отвори още един път очи и рече:

— Ще трябва да спечелиш войната без мен, миличък.

Повече от година след това, докато се спускаше надолу от Хайгейт към дълбините на Лондон, а дъждът по лицето му се смесваше със стичащите се сълзи, Фред Блогс си помисли, че жената от къщата, където бе живял шпионинът, бе изрекла една голяма истина. Човек наистина започва да мрази.

По време на война момчетата стават мъже, мъжете стават войници, а войниците — офицери, и така осемнайсетгодишният Бил Паркин, който до неотдавна живееше в един пансион в Хайгейт и трябваше да чиракува в работилницата за щавене на кожи на баща си в Скарбъро, излъга, че е на двадесет и една години, взеха го в армията, произведоха го в чин сержант и му възложиха да води своя разузнавателен отряд през душната, суха гора към някакво прашно, варосано италианско село.

Италианците се бяха предали, но не и германците, а именно те защищаваха Италия от обединените британско-американски сили. Съюзниците отиваха в Рим и отряда на сержант Паркин го чакаше дълъг път.

Те излязоха от гората — бяха стигнали до върха на хълма — и се проснаха по корем да огледат селото. Паркин извади бинокъла си и рече:

— Ташаците си давам, мамка му, за чашка чай. — Бе започнал да пие, да пуши, да спи с жени и говореше съвсем като стар войник. Вече не ходеше на богослужение.

В някои села имаше немски гарнизони, в други — не. Паркин признаваше, че това е добра тактика — не знаеш кои се охраняват, кои не и се приближаваш предпазливо към всяко, а предпазливостта изисква време.

По склона надолу нямаше къде да се крие човек — само тук-там по някой храст, а селото беше в самото подножие. Имаше няколко варосани къщи, река с дървено мостче, после още къщи около площадчето с кметството и часовниковата кула. От нея до мостчето всичко се виждаше като на длан; ако тук имаше немци, сто на сто щяха да са в кметството. Някакви фигурки се движеха по полето — един Господ знаеше какви бяха. Можеше да са истински селяни или пък някоя от безбройните групировки в тая страна — фашисти, мафиози, корсикански бандити, партизани, комунисти или даже… немци. Човек не знаеше на коя страна ще застанат, докато не почнеше да се стреля.

— Добре, ефрейтор — рече Паркин. — Действайте!

Ефрейтор Уоткинс изчезна обратно в гората и след пет минути се появи на прашното шосе, което водеше към селото, наметнал мръсно одеяло над униформата си и с някаква смачкана селска шапка на главата. Тътреше се едва-едва, а на рамото си бе метнал нещо, което можеше да мине както за торба с лук, така и за убит заек. Той стигна до близкия край на селото и хлътна в първата тъмна, ниска къщица.

След миг излезе и се прилепи до стената, така че от селото да не могат да го забележат, погледна нагоре към хълма и махна с ръка — един, два, три пъти.

Войниците се спуснаха надолу по хълма.

— Всичките къщи са празни, сержант — рече Уоткинс.

Паркин кимна. Това не значеше нищо. Придвижиха се през къщите към речния бряг.

— Твой ред е, Смешльо — каза Паркин. — Трябва да преплуваш Мисисипи.

Редник Смешльо Хъдсън струпа оръжието си на малък куп, свали каската, ботушите и униформата и се хвърли в тясната лента вода. Той се появи на отсрещния бряг, изкатери се по брега и изчезна сред къщите. Този път трябваше да чакат повече — имаше да се проверява по-голяма площ. Накрая Хъдсън се появи отново и мина по дървеното мостче.

— Ако са тука, значи се крият — оповести той и се наведе да си вземе такъмите.

Отрядът мина по моста и навлезе в селото. Придържаха се плътно към стените от двете страни на улицата, която водеше към площада. Паркин трепна — от някакъв покрив изхвърча птица. Войниците отвориха с ритници няколко врати. Нямаше жива душа.

Застанаха в края на площада.

— Влиза ли там, Смешльо? — кимна с глава към кметството Паркин.

— Да, сър.

— Тогава май селото е наше.

— Да, сър.

Паркин тръгна напред да пресича площада. Изведнъж затрещяха пушки и куршумите заваляха около тях. Някой изкрещя. Паркин се приведе на две и затича, мъчейки се да избегне куршумите. Пред него Уоткинс извика от болка и се хвана за крака. Паркин го понесе буквално на ръце. Един куршум издрънча по металната му каска. Той се втурна към най-близката къща, разби с ритник вратата и се хвърли вътре.

Стрелбата утихна. Паркин подаде предпазливо глава и погледна навън. На площада лежеше един ранен — Хъдсън. Той прошава, самотен изстрел раздра тишината и Хъдсън застина неподвижно.

— Гадните копелета! — изсъска Паркин.

Уоткинс ровеше нещо по крака си и псуваше.

— Куршумът още вътре ли е? — запита Паркин.

— Ох! — изрева Уоткинс, после се ухили и вдигна нещо с два пръста. — Вече не е!

Паркин погледна отново навън.

— Те са в часовниковата кула. Човек не би рекъл, че там има кой знае колко място. Не може да са много.

— Ама могат да стрелят.

— Да. И ни държат на мушка — намръщи се Паркин. — Имаш ли гранати?

— Аха.

— Я да видим. — Паркин отвори раницата на Уоткинс и извади динамита. — Ето. Нагласи ми една с фитил за десет секунди.

Останалите бяха в къщата отсреща.

— Хей, вие там! — извика Паркин високо.

— Да, сержант? — появи се на вратата някакво лице.

— Ще хвърля едно доматче. Щом извикам, открийте огън да ме прикривате.

— Слушам.

Паркин запали цигара. Уоткинс му подаде снопчето динамит. Паркин изкрещя „Огън!“, запали фитила с цигарата си, изскочи на улицата и метна гранатата по часовниковата кула. Веднага след това се хвърли обратно в къщата — стрелбата на собствените му хора звънеше в ушите му. Куршум бръсна дървеното черчеве и една тресчица се заби в брадичката му. В този миг динамитът избухна.

Някой отсреща изкрещя:

— Право в целта!

Паркин излезе навън. Старата часовникова кула се бе срутила. Някак си нелепо прозвъня камбана, над развалините се посипа прах.

— Играли ли сте някога крикет? — попита Уоткинс. — Дяволски добро попадение.

Паркин тръгна към центъра на площада. Имаше човешки крайници за около трима германци.

— Кулата тъй и тъй се клатеше — рече той. — Щеше сигурно сама да падне, ако бяхме кихнали всички заедно. — Той се обърна. — Нов ден, нов късмет. — Беше го чул от един американец.

— Сержант! Радиото! — извика го радистът.

Паркин се върна назад и пое апарата.

— Сержант Паркин слуша.

— На телефона е майор Робъртс. От този момент сте освободен от активна служба, сержант.

— Защо? — Първото, което мина през ума на Паркин, бе, че са разбрали за годините му.

— Шефовете ви искат в Лондон. И не ме питайте защо — просто не знам. Нека ефрейторът ви замества, а вие се връщайте обратно в базата. На шосето ще ви чака кола.

— Слушам, сър.

— Заповедта гласи още да не излагате в никакъв случай живота си на опасност.

Паркин си спомни за часовниковата кула и динамита и се ухили.

— Разбрано.

— Добре. Тръгвайте. Късметлия такъв!

Всички му казваха „момче“, но преди да отиде в армията. Нямаше никакво съмнение, че сега беше вече мъж. Движеше се уверено, със самочувствие, не изпускаше нищо важно от погледа си, а с по-старшите по чин се държеше почтително, но без притеснение. Блогс разбра, че е излъгал за годините си, не от външния вид или поведението му, а от дребните издайнически признаци, които се проявяваха, щом се споменеше нещо за възраст, и които Блогс, като човек с опит във воденето на разпити, се бе научил да разпознава.

Отначало Паркин се бе развеселил, като му казаха, че трябва да разгледа някакви фотографии. Но сега, на третия ден в мрачното подземие на мистър Мидълтън в Кензингтън, веселото му настроение бе започнало да се изпарява и да отстъпва място на скуката. Най-много го измъчваше това, че не можеше да пуши.

На Блогс му беше още по-досадно, защото трябваше само да седи и да гледа.

— Нямаше да ме извикате чак от Италия, за да ви помагам в разнищването на някакво си обикновено убийство отпреди четири години, което може и да почака до края на войната — заяви в един момент Паркин. — Освен това тия снимки са все на немски офицери. И ако са свързани с нещо, за което трябва да си трая, по-добре ми кажете.

— Свързани са с нещо, за което трябва да си траеш — рече Блогс.

Паркин се зарови отново в купа фотографии.

Всичките бяха стари, повечето пожълтели и избледнели. Всеки път, когато Паркин посягаше към лупата, която мистър Мидълтън предвидливо бе оставил, и се взираше в някое дребно лице на групова снимка, сърцето на Блогс забиваше по-силно. После Паркин пускаше лупата и вземаше следващата фотография, а пулсът на Блогс отново се успокояваше.

Двамата отидоха да обядват в близката кръчма. Светлото пиво беше слабо, като повечето бира през войната, но Блогс все пак реши, че ще е по-добре да разреши на младия Паркин най-много две халби — оставеше ли на него, щеше да изгълта цял галон.

— Мистър Фейбър беше от тихите — рече Паркин. — Човек не би и помислил, че е способен на такова нещо. Имайте предвид, че хазайката съвсем не беше лоша. И си го просеше. Като си спомням разни работи, си мисля сега, че сам можех да я прекарам, ако знаех как да подходя. Какво да се прави, бях само на… осемнайсет.

Ядоха хляб и сирене и Паркин изгълта около дузина мариновани лукчета. На връщане спряха пред къщата, да изпуши още една цигара.

— Той беше хубав мъж — рече Паркин, — едър и добре възпитан. Всички го мислехме за мухльо, защото дрехите му бяха кофти, движеше се с колело и нямаше пари. Но това може да е било нарочно, нещо като прикритие, а? — Веждите му се вдигнаха въпросително.

— Може — рече Блогс.

Следобед Паркин откри цели три снимки на Фейбър. Една от тях беше само отпреди единайсет години.

И мистър Мидълтън притежаваше негатива.

Хайнрих Рудолф Ханс фон Мюлер-Гюдер (известен още под името Фейбър), роден на 26 май 1900 година в Олн, Западна Прусия. Родът на баща му притежавал големи имения и земи в областта от поколения наред. Баща му бил втори син, както и самият Хайнрих. Всички втори синове ставали офицери в армията. Майка му, дъщеря на висш служител на Втория райх, била родена и отгледана да бъде жена на аристократ — каквато и става.

На тринайсет години Хайнрих постъпва в Кадетското училище в Баден, след две години го преместват в по-престижното „Грос-Лихтерфелде“ до Берлин. И двете места се отличават със строгата си дисциплина — там характерите на възпитаниците се оформят с пръчки, студени душове и лоша храна. Все пак Хайнрих научава английски и френски, минава подробен курс по история и изкарва матурата с най-високия успех, постиган от някого от началото на века. В училищната му кариера има регистрирани само още три събития: през една жестока зима се разбунтувал срещу управата дотолкова, че се измъкнал от училището през нощта и извървял сто и петдесет мили до къщата на леля си; по време на една схватка счупил ръката на треньора по борба, а по-късно бил наказан с бой с пръчки за неподчинение.

Младият Хайнрих служил за кратко като младши лейтенант в неутралната зона Фридриксвелт близо до Везел през 1920 година, после преминал спецкурс за обучение на офицери във Военното училище в Метц през 1921-ва и бил произведен старши лейтенант през 1922-ра.

(— Как го каза преди време? — запита Годлиман. — Немският еквивалент на Итън и Сандхърст.)

През следващите няколко години Фейбър служил за кратки периоди на поне пет-шест места — това била обичайната практика за човек, когото готвят за Генералния щаб. Продължавал със спортните постижения, отличавайки се особено в бягането на дълги разстояния. Близки приятели нямал, не се оженил и отказал да встъпи в националсоциалистическата партия. Повишението в чин лейтенант малко се позабавило заради някаква неясна история, свързана с бременността на дъщерята на някакъв важен полковник от Министерството на отбраната, но в крайна сметка дошло през 1928 година. Навикът му да говори с висшестоящите офицери като с равни се приемал като нещо разбираемо и допустимо за многообещаващ млад офицер и пруски аристократ.

В края на 20-те години адмирал Вилхелм Канарис се запознал и сприятелил с чичото на Хайнрих, Ото, най-големия брат на баща му, и прекарал няколко отпуски в семейното имение в Олн. През 1931-ва техен гостенин бил и Адолф Хитлер, който още не бил станал канцлер на Германия.

През 1933 година Хайнрих бил произведен в капитан и заминал за Берлин, за изпълнение на неуточнени задачи. Това е датата на последната снимка.

Според наличната информация някъде оттогава той сякаш изчезва в небитието.

— Останалото можем да си представим сами — заяви Пърсивал Годлиман. — Абверът го обучава в техниките на радиопредаване, шифроване, изготвяне на карти, нахълтване чрез взлом, изнудване, саботаж и безшумно умъртвяване на противника. Идва в Лондон през 1937 година, има много време да си създаде добра легенда, нова самоличност, даже две. Играта на криеница изостря инстинктите му на самотник. Когато войната избухва, решава, че му е разрешено да убива. — Той погледна снимката на бюрото. — Хубав мъж.

Фотографиран беше отборът по дълго бягане на 5000 метра на 10-ти хановерски ловен батальон. Фейбър беше в средата и държеше купата. Имаше високо чело, късо подстригана коса, издължена брадичка и малка уста, украсена с тънки мустачки.

Годлиман подаде снимката на Били Паркин.

— Променил ли се е много?

— Изглеждаше доста по-стар, но може да е било и от държането му. — Той се взря замислено в снимката. — Косата му беше по-дълга, нямаше и мустаци. — Той подаде снимката обратно през бюрото. — Но е той, сигурен съм.

— Има още две забележки в папката, и двете доста спорни — продължи Годлиман. — Първо казват, че вероятно е преминал на работа в разузнаването през 1933-та — това е обичайната хипотеза, когато кариерата на един офицер изведнъж се прекъсне без видима причина. Второто е слух, непотвърден от достоверен източник, че е изкарал няколко години като доверен съветник на Сталин под името Василий Занков.

— Невъзможно! — възкликна Блогс. — Не го вярвам.

— Някой убеди Сталин да екзекутира най-добрите си офицери, когато Хитлер дойде на власт — сви рамене Годлиман.

Блогс поклати глава и смени темата:

— Какво ще предприемем оттук нататък?

— Ще ги накараме да прехвърлят сержант Паркин при нас — започна да размишлява на глас Годлиман. — Той е единственият, който наистина е видял Иглата. Освен това знае твърде много, за да рискуваме да го оставим на фронта — може да попадне в плен, да го подложат на разпит. После ще извадим копия от тази снимка, но ще я дадем на фотограф-художник, да ретушира косата и да махне мустаците. След това ще я размножим и разпратим.

— Искаш да вдигнеш голям шум ли? — В гласа на Блогс се прокрадна съмнение.

— Не. Засега ще пипаме внимателно. Ако я дадем на вестниците, той ще разбере и ще изчезне. Просто изпрати снимката на полицията.

— Това ли е всичко?

— Да, струва ми се. Освен ако не ти е дошла някоя друга идея.

— Сър? — окашля се Паркин.

— Слушам.

— Предпочитам да се върна обратно в частта си. Хич не си падам по тия чиновнически работи, тъй да се каже.

— Никой не ви е казал, че имате право на избор, сержант. Едно италианско село повече или по-малко едва ли ще има кой знае какво значение, но този Фейбър може да ни коства войната. Като нищо.

11.

Фейбър ловеше риба. Беше се проснал на палубата на трийсетфутовата лодка, движеща се по канала със скорост три възела, и се наслаждаваше на пролетното слънце. С една ръка мързеливо придържаше руля, с другата бе хванал въдицата, чието влакно се влачеше във водата зад лодката.

Не беше уловил нищо този ден.

Освен на рибар Фейбър се правеше и на орнитолог — всъщност почваше да разбира доста от тия проклети птици, а това беше чудесен претекст за носенето на бинокъл. Само преди няколко часа бе забелязал гнездо на синьо рибарче.

Лодкарите на пристана в Норич бяха очаровани, че някой иска да наеме лодка за две седмици. Бизнесът не върнеше — вече разполагаха само с две лодки, като едната не беше използвана от Дюнкерк насам. Фейбър се беше по-пазарил за цената, ей така, проформа. Накрая му бяха сложили вътре и сандъче с консерви.

Той беше купил стръв от близкия магазин, а въдицата си носеше от Лондон. Лодкарите казаха, че е уцелил хубаво време, и му пожелаха богат улов. Никой не му поиска лична карта.

Дотук добре.

Трудното предстоеше. Защото да се прецени мощта на една армия е трудна работа. Най-напред например човек трябва да я намери.

В мирно време армията сама ще постави пътни знаци, за да ти помогне. Сега пътните знаци бяха махнати — не само военните, но и всички останали.

Най-простото решение е да се качиш в една кола и да последваш първия военен камион, който срещнеш, докато и шие до някъде. Фейбър обаче нямаше кола; беше почти невъзможно един цивилен да вземе автомобил под наем, а дори и да успееше, нямаше откъде да набави бензин. Освен това един цивилен, който пътува из страната, като следва армейските превозни средства и оглежда военните лагери, щеше много скоро да бъде арестуван. Ето защо му трябваше лодка.

Преди няколко години, когато още съвсем законно навсякъде се продаваха карти, Фейбър бе открил, че Англия разполага с хиляди мили водни пътища във вътрешността на страната. През деветнайсети век естествената речна мрежа е била споена от паяжина изкуствени канали. В някои области имаше, кажи-речи, толкова водни пътища, колкото и шосета. Типичен пример за подобно място беше Норфък.

Лодката си имаше много преимущества. По пътя човек отива някъде; по реката той просто си плава. Да се спи в спряна кола, е подозрително, а в закотвена лодка — естествено. Водните пътища са пусти. Пък и кой е чувал да блокират канал?

Имаше и недостатъци, разбира се. Летищата и казармите бяха близо до шосе, но не и задължително край вода. Фейбър трябваше да изследва местността нощем: завързваше лодката си и кръстосваше хълмистата пустош на лунна светлина. По време на тези изтощителни обиколки от по 40 мили общо отиване и връщане можеше лесно да пропусне онова, което търсеше, защото беше тъмно или просто защото нямаше достатъчно време да провери всеки квадратен метър земя.

Връщаше се няколко часа след зазоряване, спеше до обяд и после се придвижваше по-нататък, като спираше от време на време да се покатери по близкия хълм и да огледа околността. Спираше и при шлюзове, отдалечени ферми и крайречни кръчми и говореше с хората, надявайки се някой да спомене нещо за военни наоколо. Засега нямаше нищо подобно.

Фейбър започваше да се чуди дали е попаднал там, където трябва. Опита да се постави на мястото на генерал Патън и се запита: „Ако смятах да завзема Франция от изток, къде щях да разположа базата си?“ Очевидният отговор беше Норфък — огромни ненаселени пространства, големи равни площи за кацане на самолети, близост до морето — следователно възможност за бърз десант. А заливът Уош беше чудесен естествен басейн за флота. Но тия предположения можеше да се окажат погрешни поради неизвестни нему причини. Скоро щеше да се наложи да се придвижи бързо до нов район… може би пресушените блата на Фенс?

Пред него се появи шлюз и той сви платната, за да забави ход. Плъзна се леко в яза и спря с лек удар във вратите. Къщичката на пазача беше на брега. Фейбър сви ръце около устата си и извика, после седна и зачака. Беше се научил, че с пазачите на шлюзове не бива да се бърза. Още повече, че беше време за чай, а тогава едва ли можеше да ги помръдне човек.

На вратата застана някаква жена и махна. Фейбър помаха в отговор, после скочи на брега, завърза лодката и влезе в къщата. Пазачът седеше по къси ръкави на кухненската маса.

— Не бързаш много, нали? — рече той.

— Хич даже — усмихна се Фейбър.

— Налей му чаша чай, Мейвис.

— Не, недейте, благодаря — учтиво отказа Фейбър.

— Не се безпокой, току-що запарихме цял чайник.

— Благодаря. — Фейбър седна. Малката кухня беше прохладна и чиста, а чаят пристигна в изящна порцеланова чашка.

— На риба ли? — попита пазачът.

— На риба, а и от птици се интересувам — отвърна Фейбър. — Мисля да хвърля котва някъде наблизо и да прекарам няколко дни на сушата.

— А, така ли? Е, тогава дръж отсрещната страна на канала. От тая страна е забранена зона.

— Наистина ли? Не знаех, че има военни наоколо.

— Да, на половин миля оттука. Не знам дали са военни де. На мен не ми казват тия работи.

— Е, сигурно не ни и трябва да знаем — рече Фейбър.

— Тъй де. Пий си чая тогава и ще те пусна през шлюза. И благодаря, че не ме вдигна от масата.

Те излязоха навън. Фейбър се качи в лодката и я отвърза. Вратите зад него бавно се затвориха, после пазачът отвори яза. Лодката бавно се смъкна надолу заедно с нивото на водата в шлюза, след което пазачът отвори предните врати.

Фейбър вдигна платната и потегли напред. Пазачът помаха с ръка.

Фейбър спря отново след около четири мили и върза лодката за едно дебело дърво на брега. Докато чакаше да падне нощта, вечеря с консерва месо и бисквити и пи вода от бутилката. После облече черните си дрехи, сложи в сака бинокъла, фотоапарата и екземпляр от „Редки птици в Източна Англия“, пусна в джоба си компаса и взе фенерчето. Беше готов.

Той духна газената лампа, заключи вратата на каютата и скочи на брега. Светна с фенерчето да погледне компаса и навлезе в гористия пояс покрай канала.

Тръгна на юг и вървя около половин миля, докато не се натъкна на оградата. Беше висока шест стъпки, от железни пръчки, с навита бодлива тел отгоре. Той се върна обратно в гората и се покатери на едно високо дърво.

Над него небето бе осеяно с разкъсани облаци, през които надничаше луната. Зад оградата се простираше равно поле, после следваха малки възвишения. Фейбър беше правил това и преди, в Бигин Хил, Алдершот и куп други военни зони из Южна Англия. Имаше две нива на охрана — подвижен патрул, обикалящ около цялата ограда, и стационарни постове при самите установки.

И двете можеха да бъдат преодолени с търпение и предпазливост.

Той се смъкна от дървото, доближи се пак до оградата, скри се зад един храст и се приготви да чака.

Трябваше да разбере кога минава подвижният патрул. Ако не дойдеха до зазоряване, щеше да се върне следващата нощ. Ако му проработеше късметът, щяха да минат след малко. Като се имаше предвид размерът на охраняваната територия, вероятно се правеше само по една обиколка на нощ.

Късметът му проработи. Малко след десет часа чу тропота на подковани нозе и трима мъже преминаха с маршова стъпка покрай вътрешната страна на оградата.

Пет минути по-късно Фейбър се прехвърли вътре.

Тръгна право на юг; когато няма кой знае какво значение коя посока ще хванеш, най-добре е да се движиш по права линия. Не използваше фенерчето, придържаше се близо към живите плетове и дърветата и избягваше височините. Показалата се изневиделица луна можеше да очертае ясно непознатата фигура. Строгият пейзаж напомняше на картина на абстракционист в черно, сиво и сребристо. Земята под краката му беше някак подгизнала, сякаш наблизо имаше блата. В нивата пред него се стрелна лисица, бърза като хрътка и грациозна като котка.

Беше единайсет и половина, когато се натъкна на първите признаци за някакви военни действия — и те бяха доста необичайни.

Луната се показа и той видя на около четвърт миля пред себе си няколко реда едноетажни постройки, подредени така правилно, че можеше да са само казарми. Моментално се хвърли на земята, но още в същия миг се усъмни дали са истински, тъй като нямаше никакви светлини, никакъв шум.

Фейбър полежа неподвижно десетина минути в очакване да си изясни обстановката, но не се случи нищо, само дето се появи един язовец, видя човека и изчезна.

Фейбър запълзя напред.

Като се приближи, видя, че казармите са не само празни, но и довършени. Повечето представляваха само покрив, поддържан от четири греди. Някои имаха по една стена.

Изведнъж замря — наблизо прокънтя човешки смях. Той пак залегна, вперил очи в постройките. В една от тях светна и угасна пламъче от кибритена клечка, след което останаха да тлеят две червени точици. Явно имаше пазачи.

Фейбър докосна камата в ръкава си и запълзя отново напред. Искаше да се приближи откъм неохраняемата страна.

Недовършените бараки нямаха под и основи. Нямаше и строителни машини наоколо, нито пък колички, бетонобъркачки, лопати или купчини тухли. В коловозите, които водеха от казармите през нивите, бе поникнала пролетна трева — явно пътят не бе използван скоро.

Сякаш някой бе решил да разположи тук на лагер десет хиляди души, а после няколко седмици след започване на строителството беше променил решението си.

И все пак имаше нещо, което се разминаваше с подобно обяснение.

Фейбър стъпваше внимателно, нащрек да не би на пазачите да им хрумне да обикалят. В средата на лагера бяха спрели няколко стари, ръждясали военни камиона, без двигатели или каквито и да било други части. Само че, ако някой бе тръгнал да обира стари камиони, защо не бе взел и каросериите за старо желязо?

Бараките бяха откъм външната страна, та да се виждат стените. Приличаше на снимачна, а не на строителна площадка.

Фейбър реши, че засега е видял всичко необходимо, и се отправи, пълзейки, към източния край на лагера. Скоро се озова в безопасност зад оградата. След около половин миля той се обърна и погледна назад от върха на едно възвишение: приличаше наистина на войнишки лагер.

В съзнанието му проблесна някаква идея и той я остави да се дооформи.

Местността беше сравнително равнинна, тук-там леко нагъната и осеяна с горички и блатни храсталаци, които бяха добре дошли за Фейбър. Той заобиколи едно езеро, блеснало като сребристо огледало под лунната светлина. Чу крясъка на кукумявка, погледна натам и в далечината съзря някакъв полуразрушен хамбар.

Пет мили по-нататък водя летището.

Имаше повече самолети, отколкото бе предполагал, че притежават Кралските въздушни сили. Имаше „Патфайндер“-и за сигнални ракети, „Ланкастър“-и и американски Б-17 за внезапни бомбардировки, „Хърикейн“-и, „Спитфайър“-и и „Москит“-и за разузнаване, и тежки бомбардировачи — въобще достатъчно самолети за истински десант.

Колесниците им бяха потънали в меката пръст — самолетите бяха до коремите в кал.

И пак — ни светлинна, ни шум.

Фейбър запълзя към самолетите, докато не откри пазачите. В средата на пистата имаше малка палатка. През платнището се процеждаше слаба светлина. Двама войници, може би трима.

Със скъсяването на разстоянието самолетите ставаха все по-плоски, сякаш някой ги бе посплескал предварително.

Фейбър стигна до най-близкия, докосна го и с изумление установи, че пипа парче половининчов картон, изрязан във формата на „Спитфайър“, боядисан в защитни цветове и привързан с въже за земята.

Всичките бяха такива.

И наброяваха повече от хиляда.

Фейбър се изправи, наблюдавайки с крайчеца на окото си палатката, готов да се хвърли на земята при най-малкото раздвижване. После обиколи цялото фалшиво летище, огледа уж истинските изтребители и бомбардировачи, направи връзката с казармените декори и чак се олюля — толкова важно бе онова, на което се беше натъкнал.

Знаеше, че ако продължи, ще открие още подобни летища и още наполовина построени военни лагери. А отидеше ли до Уош, щеше да види цяла флота от шперплатови разрушители и бойни кораби.

Всичко беше една огромна по мащаби, изпипана до най-малката подробност, скъпоструваща, невероятна измама.

Тя, естествено, не беше предназначена за заблуда на доближилия се по земя противник, на разузнавача, дошъл да огледа внимателно терена.

Важно беше как изглеждат нещата от въздуха.

И най-ниско прелитащият разузнавателен самолет, снабден с най-модерна снимачна апаратура, щеше да се завърне със снимки, които недвусмислено показват огромна концентрация на жива сила и техника.

Нищо чудно, че Генералният щаб очакваше десант източно от Сена.

Щеше да има и други елементи за допълване на измамата. Англичаните щяха да подхвърлят информация за Първа американска армия в радиограмите си, използвайки шифри, за които знаеха, че ще бъдат разчетени. Щяха да последват фалшиви доклади от разни агенти, изпращани по испански дипломатически канали до Хамбург. Съществуваха безкрайно много възможности.

Англичаните имаха на разположение четири години да се подготвят за десанта. По-голямата част от немската армия се биеше с Русия. Стъпеха ли съюзниците на френска земя, нямаше кой да ги спре. Единственият шанс на германците беше да ги хванат още на брега и да ги унищожат, докато слизат от корабите.

Ако чакаха на погрешно място, щяха да загубят и този единствен шанс.

Цялата стратегия му стана пределно ясна. Беше проста и унищожителна.

Фейбър трябваше да съобщи в Хамбург.

„Дали ще ми повярват?“, запита се той.

Военните стратегии рядко се променяха заради думите на един човек. Той имаше наистина висок ранг, но дали беше достатъчно висок?

Оня идиот фон Браун нямаше никога да му повярва. От години го мразеше и щеше моментално да се възползва от случая да го оплюе. Канарис, фон Рьоне… нямаше им вяра.

Освен това не искаше да им го съобщава по радиото. Не искаше да изпраща подобна информация по въздуха — от седмици имаше чувството, че шифърът им не е сигурен. Ако англичаните разберяха, че тайната им е разкрита…

Можеше да се направи само едно — да събере доказателства и сам да ги отнесе в Берлин.

Трябваха му снимки.

Щеше да фотографира тази гигантска бутафория, после да стигне до Шотландия, да се качи на подводницата и лично да предаде доказателствата си на фюрера. Не можеше да стори нито повече, нито по-малко.

За да снима, му трябваше светлина. Налагаше се да изчака до зазоряване. Наблизо имаше полуразрушен хамбар, можеше да прекара остатъка от нощта там.

Фейбър провери посоката с компаса и тръгна. Хамбарът се оказа по-далеч, отколкото си мислеше, и ходенето му отне цял час. Беше стара дървена барака, с пробит покрив. Плъховете отдавна бяха избягали — нямаше храна, но в сеновала имаше прилепи.

Фейбър легна на някакви дъски, но не можа да заспи. Как ще спиш, когато знаеш, че от теб зависи изходът на войната.

Слънцето трябваше да изгрее в 5,21 часа. В 4,20 Фейбър напусна хамбара.

Макар че не бе спал, двата часа почивка го ободриха физически и успокоиха нервите му и сега той се чувстваше отлично. Западният вятър прогонваше облаците и макар че луната се бе скрила, имаше звезди.

Бе разпределил времето си добре. Небето осезаемо просветляваше, когато стигна до „летището“.

Пазачите бяха още в палатката. Ако имаше късмет, щяха да спят. От собствен опит знаеше, че най-трудно се издържа буден в последните часове на такова дежурство.

Ако излезеха навън обаче, щеше да се наложи да ги убие.

Той си избра подходящо място и зареди „Лайка“-та с 35-милиметрово филмче с трийсет и шест пози. Надяваше се светлочувствителните химикали да не са се развалили — филмчето стоеше в куфара му отпреди войната — сега човек не можеше да намери подобно нещо в Англия. Трябваше да е в ред — беше го държал в плътно затворена кутийка, на студено и хладно място.

Когато червеният сърп на слънцето се подаде над хоризонта, Фейбър започна да снима. Снимаше от различни ъгли и разстояния и завърши с едър план на един бутафорен самолет; фотосите щяха да покажат и илюзията, и реалността.

Докато правеше последните снимки, с крайчеца на окото си забеляза някакво раздвижване. Хвърли се по корем и пропълзя под един шперплатов „Москито“. От палатката излезе войник, направи няколко крачки и се изпика. После се протегна, прозя се, запали цигара, огледа се, потрепери леко и влезе в палатката.

Фейбър се изправи и затича.

След около четвърт миля погледна назад. Летището не се виждаше. Той се насочи на запад, към лагера.

Разкритието му беше нещо повече от обикновен удар. Хитлер цял живот бе предусещал вярно нещата, единствен той. Човекът, който представеше доказателства, че фюрерът за сетен път се е оказал прав, а специалистите грешат, можеше да разчита на нещо повече от потупване по рамото. Фейбър знаеше, че Хитлер вече го смята за най-добрия агент на Абвера — този нов успех можеше да му донесе поста на Канарис.

Само да успееше.

Той ускори крачка, потича двайсетина ярда, мина ходом следващите двайсет, после пак затича, така че стигна лагера към 6,50. Вече беше съвсем светло и не можеше да се доближи много, защото пазачите не бяха в палатка, а в една от ония бараки без стени, откъдето всичко се виждаше. Той се просна до живия плет и почна да снима от разстояние. На обикновените снимки щеше да се вижда нормална казарма, но той се надяваше, че при голямо увеличение ще се покажат подробностите, доказващи измамата.

Когато тръгна обратно към лодката, бе изщракал трийсет пози. Пак бързаше, защото знаеше, че се вижда отвсякъде — един облечен в черно мъж, нарамил брезентова торба с инструменти, тича през открито поле в забранена зона.

След час стигна до оградата, без да срещне друго освен диви гъски по пътя. Прехвърли се през телта и усети огромно облекчение — вътре в зоната подозренията щяха да паднат веднага върху него. Отвъд оградата нещата бяха в негова полза. Можеше да се заеме с наблюдението на птици, да лови риба, да кара лодка — да се отдаде на тази си роля. Най-рискованата част от операцията бе завършила.

Той тръгна през горичката, като поемаше дълбоко дъх. Усети как напрежението, натрупано през нощта, бавно спада. Ще мине с лодката няколко мили, реши той, и ще спре да поспи няколко часа.

Най-после стигна канала. Всичко бе свършило. Лодката изглеждаше толкова добре на утринното слънце. Само да потегли, и ще си направи чай, после…

Един мъж в униформа излезе от рубката и възкликна:

— Така, така! Та кои значи сме ние?

Фейбър замръзна на място и остави да заработят старите инстинкти; обзе го ледено спокойствие. Натрапникът носеше униформата на капитан от Националната гвардия. Имаше пистолет в закопчания кобур. Беше висок и дългокрак, но изглеждаше към шейсетте. Под шапката се подаваха бели коси. Той не посегна към оръжието. Фейбър регистрира с поглед всичко това, докато произнасяше:

— Вие се намирате на моята лодка, та ми се струва, че аз би трябвало да ви задам тоя въпрос.

— Капитан Стивън Лангам от Националната гвардия.

— Джеймс Бейкър. — Фейбър не се помръдна от брега. Един капитан не патрулираше сам.

— И какво правите тук?

— На почивка съм.

— Къде бяхте?

— Да наблюдавам рибарчета.

— Преди да се е съмнало? Дръж го на мушката, Уотсън.

Отляво изникна младок в лятна униформа, с ловна пушка в ръце. Фейбър се огледа. От дясната му страна се приближи друг мъж, отзад трети, четвърти.

— Откъде дойде тоя, ефрейтор? — провикна се капитанът.

— Откъм забранената зона, сър — долетя отговорът от върха на близкия дъб.

Фейбър запресмята светкавично шансовете си. Четири на един — докато ефрейторът се смъкне от дървото. Имаха само две оръжия — ловната пушка и пистолета на капитана. И главното — бяха аматьори. Лодката също щеше да помогне.

— Забранена зона ли? — учуди се той. — Видях само някаква ограда. Вижте, защо не насочите това пушкало в друга посока, а? Може да гръмне.

— Никой не ходи да търси птици по тъмно — рече капитанът.

— Ако човек успее да се скрие добре, докато е още тъмно, ще бъде почти невидим, когато птиците се събудят. Така се прави обикновено. Хайде, хайде, Националната гвардия е страшно патриотична организация, и бойка, и така нататък, но нека да не прекаляваме. Не трябва ли просто да ми проверите документите и да напишете рапорт?

Капитанът сякаш се поколеба.

— Какво носиш в сака?

— Бинокъл, фотоапарат и наръчник. — Фейбър посегна към сака.

— Не, ти не пипай! — викна капитанът. — Я погледни вътре, Уотсън.

Ето и грешката на аматьора.

— Ръцете! — рече Уотсън.

Фейбър вдигна ръце над главата си, дясната длан почти докосваше левия ръкав. Той си представи съвсем точно следващите няколко секунди — не биваше да се стигне до стрелба.

Уотсън се доближи до него отляво, с насочена пушка, и отвори платнения сак. Фейбър измъкна камата от ръкава си, плъзна се под пушката и заби камата в гърлото на младежа, а с другата си ръка изтръгна оръжието от стисналите го пръсти.

Другите двама се втурнаха към него, а ефрейторът се хвърли надолу, сред пукот от клони.

Фейбър измъкна камата от гърлото на Уотсън, докато младежът се свличаше на земята. Капитанът се мъчеше да разкопчее кобура си. Фейбър скочи в лодката, тя се заклати и капитанът се олюля. Фейбър замахна с ножа, но старият беше прекалено далеч за точен удар. Острието улучи ревера, отскочи нагоре и разряза брадичката му. Ръката пусна кобура и притисна зейналата рана.

Фейбър се завъртя светкавично към брега. Единият войник скочи. Фейбър направи крачка напред и изпъна дясната си ръка. Летящият към него войник просто се наниза на осеминчовата кама.

От удара Фейбър загуби равновесие и изпусна камата. Войникът падна върху ножа. Фейбър се отпусна на колене; нямаше време да го измъква, капитанът разкопчаваше кобура. Фейбър скочи отгоре му. Онзи измъкна пистолета. Палците на Фейбър се забиха в очите на офицера, той изкрещя от болка и се опита да отблъсне ръцете на нападателя.

Нещо изтрополя: четвъртият от патрула скочи в лодката. Фейбър остави капитана — сега нямаше да види къде да стреля, дори и да вдигнеше предпазителя. Стиснал полицейската палка, мъжът замахна с все сила. Фейбър се отмести надясно, та ударът попадна не върху главата, а върху лявото му рамо. Ръката му моментално изтръпна. Той извъртя дясната си длан и нанесе своя саблен удар — силен и точен — по врата на нападателя. Беше невероятно, но мъжът не падна, задържа се на крака и замахна втори път с палката. Фейбър се плъзна напред. Лявата ръка започваше да го боли жестоко. Той сграбчи главата на войника с две ръце, чу се рязко пукване и вратът се счупи. В същия миг палката се стовари отново, този път върху главата на Фейбър. Той се заклати като пиян.

Капитанът се блъсна в него, олюлявайки се още. Фейбър го блъсна назад. Шапката му отлетя настрани, старецът се катурна през борда и падна в канала със страшен плясък.

Ефрейторът скочи от дъба на земята. Фейбър измъкна камата, забита в тялото на войника, и се озова на брега. Уотсън беше още жив, но нямаше да е за дълго — от раната на врата му шуртеше кръв.

Фейбър и ефрейторът бяха един срещу друг. В ръката си англичанинът държеше пушка.

Беше ужасно уплашен и това бе разбираемо. В секундите, докато слизаше от дъба, този човек бе убил трима от другарите му, а четвъртият бе хвърлил в канала.

Фейбър погледна пушката. Беше стара — почти като от музей. Ако ефрейторът разчиташе на нея, щеше вече да е натиснал спусъка.

Ефрейторът направи крачка напред и Фейбър забеляза, че някак щади десния си крак. Сигурно го бе навехнал при слизането. Фейбър отскочи настрани, принуждавайки ефрейтора да прехвърли тежестта си на болния крак, за да го държи на мушка, и изрита някакъв камък. Вниманието на ефрейтора се насочи към камъка и Фейбър се хвърли напред.

Ефрейторът натисна спусъка; изстрел не последва. Старата пушка засече. Дори и да бе стрелял, нямаше да улучи; погледът му бе проследил камъка, болният му крак го бе подвел, а Фейбър бе скочил.

Той заби камата в гърлото му.

Оставаше само капитанът.

Фейбър се огледа и го видя да се измъква от водата и да се изкатерва по отсрещния бряг. Той намери някакъв камък, метна го и успя да уцели капитана по главата, но старецът стигна, олюлявайки се, до твърда почва и хукна да бяга.

Фейбър изтича до брега, хвърли се във водата, преплува няколко метра и се озова на отсрещния бряг. Капитанът имаше стотина метра преднина и продължаваше да тича, но беше стар. Разстоянието между тях се топеше бързо, докато накрая Фейбър чу прекъсващото му, хъркащо дишане. Капитанът забави крачка, после се строполи в един храст. Фейбър застана над него и го обърна.

— Ти си… дявол — изхърка старият човек.

— Ти видя лицето ми — каза Фейбър и го уби.

12.

Тримоторният транспортен Ю-52 с пречупени кръстове по крилата спря с трополене по мократа от дъжда писта при Растенбург в горите на Източна Прусия. От самолета слезе дребен мъж с едри черти — голям нос, голяма уста, големи уши, и се отправи към очакващия го мерцедес. Колата се носеше през мрачната, потънала във влага гора. Фелдмаршал Ервин Ромел свали шапката си и нервно потърка с ръка оплешивяващата си глава. Знаеше, че след няколко седмици друг човек ще пътува по същото това шосе с бомба в куфарчето си — бомба предназначена за самия фюрер. А междувременно боевете трябваше да продължат, за да може новият вожд на Германия — може би щеше да е той самият — да преговаря със съюзниците от сравнително силна позиция.

След десет мили колата пристигна във Волфсшанце, Вълчата бърлога, в момента Главната квартира на Хитлер, както и на все по-затворения кръг невротизирани генерали, които го заобикаляха.

Ръмеше непрекъснато и дъждовните капки се стичаха от високите борове наоколо. Пред входа, водещ към личните покои на Хитлер, Ромел сложи шапката си и слезе от колата. Оберфюрер Ратенхубер, шефът на охраната есесовци, протегна безмълвно ръка, за да поеме пистолета му.

Съвещанието трябваше да се проведе в подземния бункер — едно студено, влажно, бетонно скривалище, в което чистият въздух нямаше достъп. Ромел се спусна надолу по стълбите и влезе. Вътре вече дузина и повече висши офицери очакваха обедното заседание. Сред тях бяха Химлер, Гьоринг, фон Рибентроп, Кайтел. Ромел им кимна, седна на коравия стол и зачака.

Когато Хитлер влезе, всички се изправиха на крака. Фюрерът беше със сива куртка и черни панталони. Ромел забеляза, че започва все повече да се прегърбва. Хитлер се насочи направо към дъното на бункера, където на бетонната стена бе окачена голяма карта на Северозападна Европа. Изглеждаше уморен и раздразнен. Заговори без никакви заобикалки:

— Съюзниците ще направят десант в Европа. Тази година. Ще дойдат от Англия — американски и английски войски. Ще дебаркират във Франция. Трябва да ги унищожим при слизането от корабите. По това спор не може да има.

Той се огледа, като че предизвикваше някой от подчинените си да се опълчи против него. Никой не се обади. Ромел потрепери — бункерът беше студен като гроб.

— Въпросът е къде ще дебаркират. Вашият доклад, фон Рьоне.

Полковник Алексис фон Рьоне, който бе заместил твърде успешно Канарис, се изправи. Обикновен капитан в началото на войната, той се беше отличил с блестящия си доклад за слабостите на френската армия, доклад, за който се твърдеше, че е от решаващо значение за немската победа. Бе станал шеф на армейското разузнаване през 1942 г., което при падането на Канарис беше погълнало и Абвера. Ромел бе чувал, че е горд, прям и способен офицер.

— Информацията ни е подробна — заяви фон Рьоне, — но в никакъв случай пълна. Кодовото название на операцията, използвано от съюзниците, е „Овърлорд“. Въоръжените сили са съсредоточени в Англия както следва… — Той взе показалката и се отправи към картата на стената. — Първо, по южното крайбрежие. Второ, ето тук, в областта, наречена Ийст Англиа. Трето, в Шотландия. Най-много войски засега са съсредоточени в Ийст Англиа. Ние смятаме, че десантът ще се осъществи в три посоки. Първо — атака в Нормандия за отвличане на вниманието. Второ — главен удар откъм Дувър през Ламанша, в Кале. Трето — нахлуване по фланга откъм Шотландия през Северно море в Норвегия. Всички данни от разузнаването потвърждават тези предвиждания. — Той седна.

— Някакви забележки? — запита Хитлер.

Ромел, командир на група армии Б, която контролираше северния бряг на Франция, рече:

— Мога да съобщя нещо, което потвърждава горната теза — Кале засега е най-тежко бомбардираният обект.

— Има ли данни от разузнаването, които да подкрепят вашата прогноза, фон Рьоне? — запита Гьоринг.

Фон Рьоне се изправи отново.

— Получили сме данни по три линии — от въздушното разузнаване, от подслушването на вражеските радиостанции и от съобщенията на агентите ни. — Той пак седна.

Хитлер скръсти грижовно ръце пред гениталиите си — неврастеничен жест, който показваше, че се готви да държи реч.

— Сега ще кажа — започна той — как бих разсъждавал, ако бях на мястото на Уинстън Чърчил. Пред мен има две възможности — на изток от Сена или на запад от Сена. Изтокът има един плюс — по-близо е. Но при съвременната война от значение са само две разстояния — в обсега на бомбардировачите или извън него. Тук двете възможности за дебаркиране са в обсега на бомбардировачите. Значи разстоянието не играе роля.

На запад има голямо пристанище — Шербург, на изток няма. И най-важното — изтокът е много по-добре укрепен. И врагът си има въздушно разузнаване.

Така че бих избрал запада. И как бих постъпил тогава? Ще се помъча да заблудя германците. Ще изпращам по два бомбардировача в Па дьо Кале за всеки един в Нормандия. Ще се опитам да взривя всички мостове на Сена. Ще изпращам подвеждащи радиограми, фалшива информация от „агентите“ и ще разположа войските си така, че да заблудя глупаци като Ромел и фон Рьоне, надявайки се да измамя и самия фюрер.

След дълго мълчание пръв заговори Гьоринг:

— Мой фюрер, струва ми се, че ласкаете Чърчил, като му приписвате изобретателност, равна на вашата.

Напрежението в мрачния бункер видимо отслабна. Гьоринг бе казал точно онова, което трябваше, и бе успял да изрази несъгласието си под формата на комплимент. Другите го последваха; всеки добавяше нови и нови доводи в негова подкрепа: съюзниците щели да предпочетат по-краткия път по море заради бързината; по-малкото разстояние до брега щяло да позволи на прикриващите бомбардировачи по-бързо да зареждат и да се връщат; югоизтокът бил по-подходящ за стартова площадка, с повече естуари и пристанища; не било възможно всичките сведения от разузнаването да са погрешни.

Хитлер ги слуша половин час, после вдигна ръце — призоваваше ги да млъкнат. Той взе някакъв жълтеникав свитък от масата и го размаха.

— През 1941-ва — заяви той — издадох директива за изграждане на бреговата охрана и в нея предсказах, че съюзниците ще дебаркират главно по вдадените в морето брегове на Нормандия и Бретан, където чудесните малки пристанища са просто идеални за предмостия. Това ми подсказваше тогава интуицията, подсказва ми го и сега! — Мехурче от пяна се появи на долната устна на фюрера.

Фон Рьоне заговори. („Има повече кураж от мен“, помисли си Ромел.)

— Мой фюрер, проучванията ни, естествено, продължават; има една следа, за която и вие трябва да знаете. Неотдавна изпратих свой човек в Англия, за да се свърже с агента, известен под името Иглата.

— А, познавам го! — светнаха очите на Хитлер. — Продължавай.

— Заповедта до Иглата е да направи оценка на силата на Първа американска армия под командването на генерал Патън, която е в Ийст Англиа. Ако се окаже, че я надценяваме, естествено, ще коригираме предвижданията си. Но ако той потвърди, че съсредоточените там войски са толкова, колкото смятаме, няма да има никакво съмнение, че посоката на удара ще е Кале. Гьоринг погледна Ромел.

— Кой е Иглата?

— Единственият свестен агент, който Канарис вербува — отговори сам Хитлер. — И то защото го вербува по мое указание. Познавам семейството му — истински верни, почтени немци. А Иглата е блестящ, просто блестящ! Следя всичките му сведения, той е в Лондон от…

— Мой фюрер — прекъсна го фон Рьоне.

— Какво? — изгледа го свирепо Хитлер.

— Тогава ще приемете заключението на Иглата — изрече фон Рьоне нерешително.

— Този човек ще открие истината — кимна Хитлер.

Трета част

13.

Фейбър се облегна, треперейки, на едно дърво и повърна. После се замисли дали да погребе петимата убити.

Щеше да му отнеме между трийсет и шейсет минути, по негова преценка, в зависимост от това доколко добре реши да скрие телата. През това време можеше да го хванат.

Трябваше да сложи на везните риска, от една страна, и скъпоценните часове, които щеше да спечели, ако забави откриването на труповете, от друга. Много скоро щяха да усетят отсъствието на петимата и към девет часа щяха да тръгнат да ги търсят. Вероятно бяха редовен патрул и маршрутът им беше добре познат. Търсещите ги първо щяха да изпратят някой спортист да пробяга цялото разстояние. Ако телата останеха така, той щеше да ги види и да вдигне тревога. В противен случай щеше да се върне обратно и тогава щеше да започне истинското издирване — с полицейски кучета и полицаи, които ровят във всеки храст. Можеше да им отнеме и цял ден, докато открият труповете. Дотогава Фейбър щеше да е в Лондон. За него беше важно да се измъкне от зоната, преди те да знаят, че търсят убиец. Той реши да рискува.

Преплува канала с възрастния капитан на гръб и безцеремонно го хвърли зад един храст, после изтегли двете тела от дъното на лодката и ги метна върху капитана. Последваха труповете на Уотсън и ефрейтора. Нямаше лопата, а трябваше голям гроб. Малко по-навътре в гората Фейбър откри ивица рохкава земя, дори леко хлътнала, та това го улесни донякъде. Той измъкна един тиган от миниатюрния камбуз и започна да копае.

На дълбочина стъпка-две имаше слой гнили листа и беше лесно. После стигна до глина и стана ужасно трудно да се копае. За половин час успя да издълбае едва около две педи. Трябваше да се задоволи с толкова.

Той отнесе телата едно по едно до дупката и ги хвърли вътре. После свали калните си, изцапани с кръв дрехи и ги пусна отгоре. Зари гроба с пръст и клони, изтръгнати от близките храсти и дървета. Щеше да издържи на първия бегъл поглед.

После нахвърли пръст върху мястото, близо до брега, където бе текла кръвта на Уотсън. И в лодката имаше кръв — там, където бе паднал прободеният войник. Фейбър намери някакъв парцал и избърса палубата. После се преоблече в чисти дрехи, вдигна платната и потегли.

Не започна да лови риба, нито пък да търси птичи гнезда — нямаше време за такива подробности. Вместо това вдигна всички платна и се помъчи да се отдалечи колкото се може повече от оня гроб… Трябваше при първа възможност да намери по-бърз начин за придвижване. И докато се носеше по канала, Фейбър се мъчеше да реши с кое ще е по-бързо — с влак или с открадната кола. С кола щеше да е по-бързо, ако, естествено, можеше да намери такава, за да я открадне, но пък сигурно веднага щяха да започнат да я търсят, независимо дали щяха да свържат кражбата с изчезването на патрула, или не. Придвижването до някоя жп гара можеше да отнеме доста време, но изглеждаше по-безопасно; ако внимаваше, можеше да избегне подозренията почти през целия ден.

Поколеба се какво да прави с лодката. Идеалното решение беше да я потопи, но в това време можеше да го видят. Ако я изоставеше на брега на канала, полицията щеше по-бързо да я свърже с убийствата и това щеше да им подскаже в каква посока се движи. Той реши да изчака.

За нещастие не знаеше къде точно се намира. На картата на водните пътища в Англия бяха означени всеки мост, пристан и шлюз, но не и жп гарите. Фейбър пресметна, че е някъде на час-два ход пеш от пет-шест села, но „село“ още не означаваше „гара“.

Двата проблема се решиха изведнъж — каналът минаваше под жп мост. Фейбър грабна компаса, филмчето от фотоапарата, портфейла и камата си. Всички останали вещи щяха да отидат на дъното с лодката.

Дърветата засенчваха двата бряга и наблизо нямаше никакви пътища. Той сви платната, развинти основата на мачтата и положи пръта на палубата. После измъкна запушалката от кила и скочи на брега, придържайки въжето.

Лодката постепенно се пълнеше с вода и бавно се плъзгаше към моста. Щом стигна под свода, Фейбър дръпна въжето и я задържа, така че да потъне точно под него. Първо изчезна задната палуба, последвана от кърмата, и най-накрая се скри покривът на каютата. Няколко мехурчета, и край. Един случаен поглед не би забелязал нищо — сянката от моста скриваше неясните очертания на дъното. Фейбър хвърли и въжето във водата.

Жп линията вървеше от североизток на югозапад. Фейбър се изкатери на брега и тръгна на югозапад — Лондон беше в тази посока. Линията бе двойна, явно някакво местно разклонение; сигурно оттук минаваха често влакове, но пък те спираха на всяка гара.

Слънцето започна да прежуря и от бързането на Фейбър му стана горещо. Беше се преоблякъл в двуредно сако и дебели фланелени панталони. Сега свали сакото и го метна на рамо.

След четирийсет минути чу в далечината пуфтене и се скри зад един храст до линията. Стар парен локомотив премина бавно покрай него в посока североизток, като бълваше големи облаци пушек и теглеше композиция, натоварена с въглища. Ако и от обратната посока се зададеше влак, можеше да скочи в него. Но струваше ли си? Щеше да спести много ходене, обаче щеше да се изцапа и да бие на очи, а можеха и да го забележат, като слиза. Не, по-безопасно беше да върви.

Линията сечеше през равнината, права като стрела. Някакъв фермер ореше нивата си с трактор. Нямаше начин да не го забележи. Фермерът махна с ръка, без да спира работата си. Беше твърде далеч, за да види добре лицето му.

Фейбър бе изминал около десетина мили, когато видя пред себе си гарата. До нея оставаше към половин миля, та се забелязваха само по-високите перони и куп стрелки! Той се отклони от линията и пое напряко през полето, като гледаше да върви покрай дърветата, додето излезе на шосето.

След няколко минути влезе в селото. Нямаше табела с името му. След като опасността от вражеско нападение бе преминала, навсякъде възстановяваха пътните знаци, но явно тук още не бяха се раздвижили.

Имаше поща, хлебарница и кръчма с надпис „Бика“. Докато минаваше край паметника на жертвите от войната, жена с детска количка му подхвърли любезно: „Добро утро.“ Малката гара се припичаше сънливо на пролетното слънце. Фейбър влезе вътре.

На таблото за обяви бе залепено разписание. Фейбър се спря пред него. Иззад прозорчето на гишето за билети някой каза:

— Хич не бих го гледал това, ако бях на ваше място. Най-голямото литературно произведение от „Сага за Форсайтови“ насам.

Фейбър знаеше, че разписанието е остаряло, но трябваше да разбере дали влаковете вървяха до Лондон. Да, вървяха.

— Имате ли представа кога тръгва следващият влак за гара Ливърпул? — попита той.

— Днеска по някое време, ако имате късмет — изсмя се саркастично човекът зад гишето.

— Е, ще си купя билет все пак.

— Заповядайте. Казват, че влаковете в Италия се движат по разписание — рече мъжът.

— Вече не — забеляза Фейбър. — Във всеки случай предпочитам влаковете ни да закъсняват, но да си водим нашата политика.

— Прав сте, разбира се — стрелна го уплашено мъжът. — Защо не почакате в кръчмата? Ще го чуете влака, а ако не — ще изпратя да ви повикат.

Фейбър не искаше повече хора да виждат лицето му.

— Не, благодаря, само ще харча пари. — Той взе билета си и излезе на перона.

Само след няколко минути мъжът го последва и седна до него на пейката на слънце.

— Бързате ли? — попита той.

— Днешния ден съм го отписал — поклати глава Фейбър. — Успах се, скарах се с шефа, а камионът, който ме взе, се счупи.

— Лош ден. Да, да. — Мъжът си погледна часовника. — Мина по разписание тая сутрин, а което е отишло нагоре, трябва да се върне надолу, викат хората. Може да ви се усмихне щастието.

Щастието наистина се усмихна на Фейбър. Влакът дойде след двайсет минути. Беше претъпкан с фермери, семейства с деца, търговци и войници. Фейбър намери място на пода близо до прозореца и докато влакът се отдалечаваше с пухтене, взе някакъв захвърлен вестник отпреди два дни, помоли за молив и почна да решава кръстословица. Гордееше се, че може да решава кръстословици на английски — това беше лакмусовият тест за добро владеене на чужд език. Не след дълго полюшването на влака го унесе, той задряма и засънува.

Познатият сън — как пристига в Лондон.

Беше дошъл от Франция с белгийски паспорт на името на Ян ван Гелдер, представител на „Филипс“ (щеше да послужи за обяснение на радиото в куфара, ако на митницата го отвореха). Английският му тогава беше добър, но не много разговорен. На митницата не го бяха тормозили — нали беше от съюзническа страна. Бе хванал влака за Лондон. В ония дни имаше много свободни места във вагоните и можеше да се яде. Фейбър бе обядвал — говеждо печено и йоркширски пудинг. Всичко беше толкова забавно. Обсъждаха политиката в Европа с някакъв студент по история от Кардиф. Всичко беше чудесно, докато влакът не спря на гара Уотърлу. Тогава започна кошмарът.

Бедата дойде още на гишето за проверка на билетите. Като всички сънища, и този следваше странна логика. Документът, който предизвика подозренията им, се оказа не фалшивият паспорт, а напълно редовният му билет за влака. Контрольорът каза:

— Това е билет на Абвера.

— Не, не е — отвърна Фейбър с безумно силен немски акцент. Какво бе станало с изящните му английски съгласни? Просто не идваха.

— Аз него в Дувър купил. — По дяволите, това го довърши.

Но контрольорът, който се бе превърнал в истински лондонски полицай с островърха каска, сякаш не обърна внимание, че Фейбър изведнъж бе заговорил на немски. Той се усмихна любезно и рече:

— Мога ли само да проверя куфара ви, сър?

На гарата бе пълно с хора. Фейбър си помисли, че ако се смеси с тях, може да успее да избяга. Той пусна куфара с радиото и побягна, пробивайки си път през тълпата. Изведнъж осъзна, че е оставил панталона си във влака, и че на чорапите му има пречупени кръстове. В първия магазин трябваше да си купи панталон, преди хората да са го забелязали как бяга по нацистки чорапи. После някой от тълпата рече: „Някъде съм те виждал“, и го спъна, а той се строполи на пода на вагона, където бе заспал.

Фейбър примигна, прозя се и се огледа наоколо. Болеше го глава. За миг усети огромно облекчение, че всичко е било само сън, после се разсмя от нелепото подреждане на символите — чорапи с пречупени кръстове, ама че работа!

— Добре си поспахте — рече седналият до него мъж в работен комбинезон.

Фейбър застана нащрек. Все се боеше да не проговори насън и да се издаде.

— Сънувах лош сън — каза той.

Мъжът не отговори.

Стъмваше се. Наистина беше спал много. Изведнъж във вагона светна една-единствена синя крушка и някой дръпна щорите. Лицата на хората се размиха в бледи и безформени очертания. Работникът се разприказва отново.

— Изпусна цялото представление — рече той.

— Какво стана? — смръщи вежди Фейбър. Невъзможно беше да е проспал някоя полицейска проверка.

— Мина един от ония влакове на янките. Вървеше си с десет мили в час, караше го някакво негро и все дърпаше звънеца, а отпред имаше огромна скара. Абе, направо като в Дивия запад.

Фейбър се усмихна, припомняйки си отново съня. Всъщност бе пристигнал в Лондон без инциденти. Отначало отседна в хотел, като използваше белгийския си паспорт. За една седмица обиколи няколко гробища в провинцията и от надгробните плочи преписа имената на мъже на неговата възраст. После подаде три молби за препис на кръщелно свидетелство. Намери си квартира и някаква непретенциозна работа, използвайки препоръките на несъществуваща фирма в Манчестър. Дори се появи в избирателните списъци на Хайгейт преди войната и гласува за консерваторите. Когато въведоха купоните, на всеки пренощувал на определена дата в нечия къща се даваше потребителска книжка чрез хазаите. Фейбър нареди нещата така, че да прекара по няколко часа на нощ в три различни къщи, и по този начин се снабди с документ за всяка от трите си роли. Изгори белгийския си паспорт — в случай че му потрябваше, а това беше много малко вероятно, можеше да си извади три английски паспорта.

Влакът спря и по шума отвън пътниците разбраха, че са пристигнали. Фейбър слезе и изведнъж изпита страшна жажда и глад. Беше ял за последен път преди двайсет и четири часа — и то само наденица, бисквити и вода от шишето. Той мина през билетната проверка и намери бюфета на гарата. Беше пълно, повечето посетители бяха войници, които спяха или се опитваха да дремнат по масите. Фейбър поиска сандвич със сирене и чаша чай.

— Храната е само за военнослужещи — каза жената зад тезгяха.

— Тогава само чай.

— Имате ли чаша?

— Не, нямам — изненада се Фейбър.

— И ние нямаме, приятелче.

Ако отидеше да вечеря в хотела на гарата, щеше да загуби много време. Той намери някаква кръчма и изпи две халби слаба бира, после си купи пържени картофи от павилионче за пържена риба, застана на тротоара и ги изяде направо от вестника, в който бяха увити. Колкото и странно да беше, доста го заситиха.

Сега трябваше да намери аптека.

Искаше да прояви лентата, за да е сигурен, че снимките са станали. Нямаше намерение да рискува да се върне в Германия с ролка развалено, безполезно филмче. Ако снимките не бяха добри, щеше да се наложи да открадне нов филм отнякъде и да се върне. Мисълта беше просто непоносима.

Трябваше му малка частна аптека, а не от ония големите, където филмите се проявяват някъде централно. Трябваше му квартал, където хората могат да си позволят да си купят фотоапарат (или са могли преди войната). Районът в Източен Лондон, където се намираше гара Ливърпул, не вършеше работа. Той реши да тръгне към Блумсбъри.

Улиците бяха тихи, облени в лунна светлина. Тази вечер още не бяха свирили сирените. На Чансъри Лейн го спря военна полиция. Поискаха личната му карта. Фейбър се престори на малко пиян и полицаите не попитаха какво прави навън по това време.

Намери онова, което търсеше, в северния край на Саутхамптън Роуд. На витрината имаше реклама на „Кодак“. Странно, но аптеката беше още отворена. Той влезе вътре.

Зад тезгяха стоеше прегърбен и кисел пооплешивял мъж с бяла престилка и очила.

— Продаваме лекарства само с лекарски рецепти — рече той.

— Няма проблеми. Исках просто да попитам дали проявявате снимки.

— Да, ако дойдете утре.

— Тук ли ги промивате? — попита Фейбър. — Трябват ми бързо.

— Да, ако дойдете утре…

— Ще станат ли още същия ден? Брат ми е в отпуска и иска да вземе няколко със себе си.

— По-бързо от двайсет и четири часа не може. Елате утре.

— Благодаря ви, ще дойда. — На излизане Фейбър забеляза, че затварят след десет минути. Той пресече улицата и зачака в тъмното.

Точно в девет аптекарят излезе, заключи вратата и тръгна надолу по улицата. Фейбър се отправи в противоположна посока и зави зад ъгъла по първата успоредна улица.

Отзад като че ли не можеше да се проникне в аптеката, а Фейбър не искаше да влиза отпред, да не би някой полицейски патрул да забележи отключената врата, докато е още вътре. Той тръгна да търси някаква пролука, но такава нямаше. И все пак трябваше да има процеп отзад, двете улици бяха твърде далеч една от друга, за да бъдат къщите стена до стена.

Накрая стигна до голяма стара сграда; табелката отпред показваше, че е общежитие на близкия колеж. Входната врата не беше заключена. Фейбър влезе и се оказа набързо в общата кухня. На една маса седеше само момиче, пиеше кафе и четеше книга.

— Проверяваме как изпълнявате инструкциите за затъмнението — измърмори Фейбър. — Момичето кимна и се зачете отново. Фейбър излезе от задната врата. Прекоси някакъв двор, блъсна се пътьом в обърнати кофи за смет и откри една врата към уличката. За секунди се отзова зад самата аптека. Явно никога не бяха използвали този вход. Той се покатери върху някакви гуми и изхвърлен дюшек и удари едно рамо на вратата. Изгнилото дърво подаде лесно и Фейбър се озова вътре.

Той намери тъмната стаичка и се затвори в нея. Щракна електрическия ключ и на тавана светна бледа червена лампичка. Лабораторията беше оборудвана доста добре, шишетата с различни проявители бяха прилежно надписани, имаше увеличител и дори сушилня за снимките.

Фейбър работеше бързо, но внимателно, подгря ваните до точно необходимата температура и разбърка течността така, че проявяването да стане равномерно, като следеше времето по стрелките на големия електрически часовник на стената.

Негативите бяха идеални.

Той ги остави да се изсушат, после ги пусна през увеличителя и си направи пълен комплект снимки с размер 10/8 мм. Усети, че го обзема неописуема радост, докато гледаше как във ваната се проявяват очертания и образи — добра работа беше свършил!

Сега трябваше да вземе важно решение.

Въпросът се беше въртял в съзнанието му цял ден, но сега, когато снимките бяха станали, бе принуден да си го постави открито.

Ами ако не успее да се върне?

Очакваше го, меко казано, твърде рисковано пътуване. Беше повече от уверен в собствените си сили и щеше да отиде на срещата въпреки ограниченията за пътуване и бреговата охрана, но не можеше да гарантира, че подводницата ще бъде там или че ще успее да прекоси Северно море обратно. Разбира се, възможно бе, като излезе оттук, да го прегази някой автобус.

Не искаше и да мисли за възможността да загине, след като е разкрил най-голямата тайна в тая война — твърде ужасно беше!

Трябваше да има и резервен вариант, втори канал, да е сигурен, че доказателствата за измамата, готвена от съюзниците, ще стигнат до Абвера.

Между Англия и Германия, разбира се, нямаше директни връзки. Пощата минаваше през неутрални страни. Всичко, естествено, се цензурираше. Можеше да използва шифър, но нямаше смисъл — трябваше да се изпратят снимките, те бяха решаващото доказателство.

Бяха му казали, че канал има, и то добър. В португалското посолство в Лондон работеше служител, който симпатизираше на германците — отчасти по политически причини и отчасти понеже му бе платено добре, а това безпокоеше Фейбър. Този служител бе готов да предава съобщенията с дипломатическата поща на немското посолство в неутрален Лисабон. Оттам нататък беше вече лесно. Каналът работеше от началото на 1933 година, но досега го бе използвал само веднъж — когато Канарис беше поискал да проверят как функционира.

Сега щеше да свърши работа. Трябваше да свърши.

Фейбър усети, че го обзема ярост. Мразеше да разчита на други. Всички бяха некадърници — и все пак не можеше да поеме такъв риск, трябваше му втори канал за тази информация. Беше по-малко рисковано, отколкото да я изпраща по радиото; естествено, най-страшното беше Германия въобще да не я получи.

Решението бе взето. След претегляне на аргументите везните неоспоримо се накланяха в полза на свръзката от португалското посолство.

Той започна да пише писмо.

14.

Фредрик Блогс бе прекарал доста неприятен следобед в провинцията.

Когато пет разтревожени съпруги се обадиха в местния участък, че мъжете им не са се прибрали, областният полицейски началник, използвайки ограничените си способности за дедуктивно мислене, стигна до извода, че целият патрул на Националната гвардия не е могъл да изчезне без явна причина. И макар да беше почти сигурен, че просто са се загубили — всички бяха малко ненаред, иначе щяха да ги вземат в армията, — той все пак се обади в областния участък да се застрахова. Сержантът в оперативната стая, който прие съобщението, съобрази веднага, че липсващите бяха патрулирали в особена, и по-точно забранена военна зона, и се обади на своя инспектор, който пък уведоми Скотланд Ярд, а те изпратиха човек от Специалния отдел и се свързаха с МИ-5, които пък изпратиха Блогс.

Човекът от Специалния отдел беше Харис, който едно време се занимаваше с убийството в Стокуел. Двамата с Блогс се срещнаха във влака, теглен от един от ония локомотиви, дошли сякаш от Дивия запад, които американците им бяха дали на заем, защото в Англия не достигаха влакове. Харис повтори поканата си за обяд в неделя и Блогс отново му каза, че в неделя обикновено работи.

Слязоха от влака и наеха велосипеди. Трябваше да поемат по пътеката покрай канала, докато се срещнат с групата, тръгнала да търси изчезналите. Харис, който беше с десет години по-стар от Блогс и доста по-тежък, се поизпоти от карането.

Срещнаха част от групата под някакъв железопътен мост. За Харис това беше добре дошло — можеше да слезе от колелото.

— Какво открихте? — попита той. — Трупове ли?

— Не, една лодка — отвърна млад полицай. — Вие кои сте?

Те се представиха. Един полицай се бе съблякъл по долни дрехи и се беше спуснал да огледа лодката. Той изплува с тапата в ръка.

— Потопена е май нарочно — погледна Блогс към Харис.

— Така изглежда. Забеляза ли нещо друго? — обърна се той към излезлия от водата полицай.

— Не е потънала отдавна, в добро състояние е и мачтата не е счупена, а е била свалена.

— Много информация си събрал за една минута под водата — рече Харис.

— В събота и неделя и аз карам лодка — отвърна полицаят.

Харис и Блогс възседнаха велосипедите и продължиха нататък.

Когато срещнаха основната група, телата вече бяха открити.

— Убити са и петимата — рече униформеният полицейски инспектор, който я водеше. — Капитан Лангам, ефрейтор Ли и редници Уотсън, Дейтън и Форбс. Трупът на Лангам е бил в канала. Намерихме ги всичките в плитък гроб. Ужасно убийство. — Явно доста го беше раздрусало.

Харис огледа отблизо петте тела, наредени в редица.

— Виждал съм такива рани и преди, Фред — рече той.

Блогс се взря по-добре.

— Господи Боже, прилича на…

— Кама — кимна Харис.

— Знаете кой го е извършил ли? — възкликна изумено инспекторът.

— Досещаме се — рече Харис. — Смятаме, че е убил още двама души. Ако е същият човек, знаем кой е, но не знаем къде е.

— Като се има предвид, че забранената зона е доста наблизо — заяви инспекторът — и че Специалният отдел и МИ-5 пристигат така светкавично на местопроизшествието, какво още трябва да ми се каже за тоя случай?

— Само да си държите устата затворена, докато вашият началник говори с нашите хора.

— Намерихте ли нещо друго, инспекторе? — попита Блогс.

— Още претърсваме местността, но засега нищо. В гроба имаше някакви дрехи.

Блогс ги опипа внимателно — черни панталони, черен пуловер, късо черно кожено яке като ония, дето ги носят летците.

— Екип за работа през нощта — рече Харис.

— И за едър мъж — допълни Блогс.

— Колко е висок вашият човек?

— Над един и осемдесет.

— Видяхте ли се с хората, които откриха потопената лодка? — попита инспекторът.

— Да — намръщи се Блогс. — Къде е най-близкият шлюз?

— Четири мили нагоре по течението.

— Ако нашият човек се е движил с лодка, пазачът трябва да го е видял, нали така?

— Така — съгласи се инспекторът.

— Най-добре да поговорим с него — рече Блогс и се отправи към колелото си.

— Още четири мили? О, не! — простена Харис.

— Тъкмо ще поотслабнеш малко — заяви безстрастно Блогс.

Въртяха педалите почти час — пътеката покрай реката беше за езда, а не за велосипеди, цялата бе в кал, камънаци и корени на дървета. Докато стигнат яза, Харис потъна целият в пот и започна да кълне ожесточено.

Пазачът седеше пред къщичката си, пушеше лула и се наслаждаваше на топлия следобед. Беше на средна възраст, говореше бавно и още по-бавно се движеше. Той огледа двамата велосипедисти едва ли не развеселено.

Заговори Блогс, защото Харис не можеше да си поеме дъх.

— Ние сме от полицията — каза той.

— Така ли? — проточи глас пазачът. — Какво, тревога ли има? — Изглеждаше толкова разтревожен, колкото някоя котка пред огъня.

Блогс извади от портфейла си снимка на Иглата и му я подаде.

— Виждали ли сте този човек?

Пазачът постави снимката в скута си и поднесе нова клечка кибрит към лулата си. После се взря в снимката, погледа я, погледа я и им я подаде обратно.

— Е? — попита Харис.

— Даа. Беше тук вчера по това време. Даже влезе да пием чай. Симпатяга. Какво е направил, да не си е запалил лампата по време на затъмнението?

— Това решава въпроса — отпусна се тежко на земята Блогс.

— Значи връзва лодката малко по-долу и щом притъмнява, влиза в забранената зона — разсъждаваше на глас Харис. Говореше тихо, да не го чуе пазачът. — И когато се връща, патрулът е спипал лодката му. Разправя се с тях, спуска се по течението, надолу до жп линията, потапя лодката и… се мята на някой влак, а?

— Жп линията, дето пресича канала няколко мили по-надолу, къде води?

— В Лондон.

— По дяволите! — избухна Блогс.

Блогс се върна във военното министерство в Уайтхол в полунощ. Годлиман и Били Паркин го чакаха.

— Той е, няма грешка — рече Блогс и им разказа всичко.

Паркин беше възбуден. Годлиман изглеждаше само напрегнат. Когато Блогс свърши, той каза:

— Значи сега отново е в Лондон и ние пак си търсим, както по всичко изглежда, игла в купа сено. — Играеше си с кибритени клечки и правеше някакви формички на бюрото. — Знаете ли, всеки път, когато погледна снимката, имам чувството, че познавам тоя човек.

— Мислете тогава, за Бога! — възкликна Блогс. — Къде?

Годлиман поклати глава безпомощно.

— Трябва да е било само веднъж и на необичайно място. Прилича ми на лице, което съм забелязал в аудиторията на някоя лекция или сред тълпата на някой коктейл. Бегъл поглед, случайна среща — когато си спомня, сигурно няма да ни свърши никаква работа.

— Какво има в оная зона? — попита Паркин.

— Не знам, което означава, че вероятно е нещо твърде важно.

Последва мълчание. Паркин запали цигара с една кибритена клечка от фигурите на Годлиман. Блогс вдигна глава.

— Можем да отпечатаме снимката му в милион копия — и да дадем по една на всеки полицай, сътрудник на противовъздушната охрана, член на Националната гвардия, военнослужещ и носач на гарата, да ги разлепим на таблата за обяви и да ги публикуваме във вестниците…

— Прекалено е рисковано — поклати глава Годлиман. — Ами ако вече е говорил с Хамбург за онова, което е видял? Ако вдигнем голям шум около него, ще разберат, че сведенията му са ценни. Само ще потвърдим информацията му и ще ги накараме да му повярват.

— Трябва да направим нещо.

— Ще изпратим снимката му на полицията. Ще дадем описанието му в пресата и ще кажем, че е обикновен убиец. Можем да посочим подробности от убийствата в Хайгейт и Стокуел, без да споменаваме, че е замесена Службата за национална сигурност.

— Искате да кажете, че трябва да се бием с едната ръка, вързана отзад? — намеси се Паркин.

— Поне засега.

— Ще задвижа нещата в Скотланд Ярд — каза Блогс и вдигна телефона. — Няма да свършим кой знае каква работа тая нощ — погледна часовника си Блогс, — но не ми се прибира вкъщи. Няма да мога да заспя.

— В такъв случай ще потърся чайник и ще направя чай — надигна се Паркин и излезе от стаята.

Кибритените клечки на бюрото на Годлиман бяха очертали нещо като кон и каруца. Той взе една от краката на коня и запали лулата си с него.

— Имаш ли си приятелка, Фред? — попита той небрежно.

— Не.

— Откакто…

— Да.

— И траурът трябва да има край — запуфка с лулата си Годлиман.

Блогс не отговори.

— Виж, може би не трябва аз да ти чета морал — рече Годлиман. — Но знам как се чувстваш — сам съм го изпитал. Единствената разлика беше, че нямаше кого да обвинявам.

— Вие не сте се оженили повторно — каза Блогс, без да гледа Годлиман.

— Не, но не искам и ти да повториш грешката ми. Да живееш сам, когато си минал на попрището жизнено средата, е доста потискащо понякога.

— Казвал ли съм ви, че я наричаха Безстрашната Блогс?

— Да, казвал си ми.

— Добре тогава, в кой свят ще намеря момиче като нея, а? — Чак сега Блогс погледна Годлиман.

— Трябва ли непременно да бъде героиня?

— След Кристин…

— Англия е пълна с герои, Фред…

В този момент влезе полковник Тери.

— Не ставайте, господа. Ще ви съобщя нещо важно, слушайте внимателно. Човекът, убил петимата от патрула, е научил съдбоносно важна тайна. Предстои десант на съюзниците. Знаете това. Но не знаете кога и къде. Едва ли е нужно да казвам, че нашата цел е да държим немците в същото неведение. Най-вече що се отнася до мястото, където ще се извърши десантът. Доста се потрудихме, за да заблудим със сигурност противника. А сега е твърде вероятно той да узнае истината, ако човекът се добере до своите. Установено е, че шпионинът е разбрал за измамата ни. Ако не успеем да го спрем, преди да предаде сведенията си, целият десант, а с това и — човек спокойно може да го каже — цялата война са поставени на карта. Казах ви повече, отколкото възнамерявах, но е наложително да осъзнаете спешността на задачата си и реалните последствия от изтичането на тази информация. — Той не им каза, че десантът ще бъде извършен в Нормандия, а вариантът Ийст Англиа — Па дьо Кале е само за заблуда на противника, макар да се досещаше, че Годлиман сигурно ще стигне до това заключение, след като научи от Блогс за усилията му да проследи убиеца на местния патрул.

— Извинете, но откъде сте толкова сигурен, че техният агент е успял да се добере до информация? — попита Блогс.

Тери отвори вратата.

— Влезте, Родригеш.

В стаята влезе висок, хубав мъж със смолисточерна коса и дълъг нос, кимна учтиво на Годлиман и Блогс.

— Сеньор Родригеш е наш агент в португалското посолство. Кажете им какво стана, Родригеш.

— Както знаете, от доста време наблюдавам сеньор Франсишко от персонала на посолството. Днес той се срещна с един мъж, който дойде с такси, и получи от него някакъв плик. След като таксито замина, ние прибрахме плика. Успяхме да запишем номера на таксито.

— Наредих да издирят шофьора — каза Тери. — Добре, Родригеш, а сега си вървете. Благодаря.

Високият португалец излезе от стаята. Тери подаде на Годлиман голям жълт плик, адресиран до Мануел Франсишко. Годлиман го отвори — вече беше разпечатан — и измъкна втори плик, нашарен с цифри — вероятно някакъв шифър.

В по-малкия плик имаше няколко листа, написани на ръка, и набор фотографии — формат 10/8. Годлиман огледа внимателно писмото.

— Изглежда ми доста елементарен шифър — рече той.

— Не е необходимо да го четеш — прекъсна го нетърпеливо Тери. — Виж снимките.

Годлиман го послуша. Снимките бяха около трийсет и той огледа всяка една от тях, преди да ги подаде на Блогс.

— Това е катастрофа — заяви Годлиман.

Блогс погледна снимките и ги остави на масата.

— Този е само резервният му канал — каза Годлиман. — У него все още са негативите и той отива някъде с тях.

Тримата мъже, които седяха неподвижно в малката канцелария, приличаха на жива картина. Единствената светлинка идваше от фенерчето на бюрото на Годлиман. Кремавите стени, закритите с тежки щори прозорци, малкото скромни мебели и изтърканият килим предлагаха твърде прозаичен фон за драматичните събития, които се разиграваха.

— Ще трябва да кажа на Чърчил — рече Тери.

Телефонът иззвъня, полковникът вдигна слушалката.

— Да, добре. Доведете го веднага, ако обичате, но преди това го попитайте къде е оставил пътника си. Какво? Благодаря, елате веднага. — Той затвори. — Таксито е оставило нашия човек пред Университетската болница.

— Може да е бил ранен при схватката с патрула.

— Къде се намира тая болница? — попита Тери.

— На около пет минути пеша от гара Юстън — съобщи Годлиман. — От Юстън тръгват влакове за Холихед, Ливърпул, Глазгоу… все места, откъдето можеш да хванеш ферибота за Ирландия.

— От Ливърпул до Белфаст — рече Блогс. — После с кола до границата и оттам в Ейре, и подводница на атлантическия бряг. Някъде край брега. Не би рискувал през Холихед и Дъблин заради паспортната проверка, а няма смисъл да се ходи през Ливърпул чак в Глазгоу.

— Ти най-добре тръгвай за гарата, Фред — каза Годлиман, — покажи им снимката на Фейбър, виж дали не са го забелязали да се качва на някой влак. Аз ще им се обадя и ще ги предупредя, че идваш. Тъкмо ще разбера какви влакове са заминали след 10:30 часа.

— Поемам — рече Блогс и взе шапката и палтото си.

— Да, всички поемаме. — Годлиман вдигна слушалката.

На гара Юстън все още беше много оживено. И макар че в нормални времена затваряха някъде към полунощ, през войната имаше такива закъснения, че последният влак често се засичаше с първия сутрешен влак с млякото. Бързащи пътници, войнишки торби и спящи хора изпълваха огромната зала.

Блогс показа снимката на Фейбър на трима полицаи. Никой не го позна. Опита с десет жени носачи — нищо. Отиде до всички гишета за проверка на билетите. Един от пазачите каза:

— Ние гледаме билетите, а не лицата.

После попита пет-шест пътници — никакъв резултат. Накрая влезе зад гишето за билети и показа снимката на всеки от продавачите.

Един плешив дебеланко с лошо пасваща протеза разпозна лицето.

— Играя си на една игра — каза той на Блогс. — Опитвам се да открия нещо, което да подсказва защо тоя човек е тръгнал да пътува. Например черна вратовръзка — значи отива на погребение, или пък кални ботуши — значи фермер, който се прибира; и така нататък — колежанско шалче или пък бяла ивица кожа на пръста на някоя жена — там, където е била венчалната халка… нали разбирате какво искам да кажа? При всекиго има по нещо. Скучна е нашата работа — не че се оплаквам де…

— Какво забелязахте по този човек? — прекъсна го Блогс.

— Нищо. Там беше работата я — не можах да се захвана за нищо по него. Като че ли нарочно се бе постарал да е незабележим. Нали разбирате какво искам да кажа?

— Разбирам. — Блогс замълча за миг. — Слушайте, искам да си помислите много внимателно. Къде отиваше той, можете ли да си спомните?

— Да — каза дебеланкото. — В Инвърнес.

— Това не означава, че наистина отива там — поклати глава Годлиман. — Той е професионалист; знае, че може да разпитваме за него по гарите. Предполагам, че по навик купува билет до съвършено друга гара. — Годлиман си погледна часовника. — Сигурно се е качил на влака в единайсет и четирийсет и пет. Сега точно влиза в Стафърд. Обадих се на железниците, те пък се обадиха на стрелочниците. Ще го спрат, преди да пресече моста на Круи. Имаме на разположение готов самолет — чака да ви отведе до Стоун-на-Трент. Паркин, ще се качиш на влака, щом спре пред Круи. Ще се облечеш като контрольор и ще проверяваш всеки билет и всяко лице в този влак. Щом забележиш Фейбър, просто стой близо до него.

Ти ще го чакаш на билетната контрола при Круи, Блогс, да не би случайно Фейбър да реши да слезе от влака. Но той няма да го направи. Качваш се, слизаш пръв в Ливърпул и чакаш на бариерата да се появят Паркин и Фейбър. Половината от местната полиция ще бъде там и ще ти помага.

— Звучи чудесно, ако той не ме познае — рече Паркин. — Но какво ще стане, ако си спомни, че ме е виждал в Хайгейт?

Годлиман дръпна едно чекмедже на бюрото си, извади пистолет и го подаде на Паркин.

— Ако те познае, застреляй го.

Паркин прибра пистолета без никакви забележки.

— Чухте полковник Тери — продължи Годлиман, — но аз искам да подчертая важността на тази мисия. Ако не заловим тоя човек, десантът в Европа ще трябва да бъде отложен вероятно с около година. През тази година везните на войната могат да се наклонят срещу нас. И повече да не улучим такъв подходящ момент.

— Ще ни се каже ли колко време остава до деня на десанта? — попита Блогс.

Годлиман реши, че имат право да знаят поне колкото него. Та нали в крайна сметка те влизаха в боя.

— Знам само, че е въпрос на седмици.

Телефонът иззвъня и Годлиман вдигна слушалката. След миг той погледна към тях.

— Колата ви чака.

Блогс и Паркин се изправиха.

— Почакайте за минута! — рече Годлиман.

Те спряха до вратата. Професорът казваше:

— Да, сър. Разбира се. Ще предам. Довиждане, сър.

Блогс не можа да се сети за човек, към когото Годлиман би се обръщал със „сър“.

— Кой беше?

— Чърчил — отвърна Годлиман.

— Какво искаше да ви каже? — попита Паркин със страхопочитание.

— Желае и на двама ви успех, и действайте бързо, за Бога!

15.

Във вагона беше тъмно като в рог. Фейбър мислеше за шегите, които хората си разменяха помежду си. „Махнете ръката от коляното ми! Не, не вие — вие.“ Англичаните бяха готови да се шегуват с всяко нещо. Сега железниците им бяха по-зле от всякога, но никой не се оплакваше, защото всичко бе в името на великото дело. Фейбър предпочиташе тъмнината — лесно беше да останеш незабелязан в нея. Преди малко всички пяха. Започнаха трима войници, после целият вагон ги последва. Пяха „Бъди като чайника и пей“, „Англия винаги ще има“, след нея „Глазгоу ми принадлежи“ и „Земя на дедите ми“ — за етническо равновесие и, съвсем не на място, „Вече много аз не хойкам“.

При сигнала за въздушна тревога влакът намали скоростта до 30 мили в час. Всички трябваше да легнат на пода, но за такова нещо, естествено, нямаше място. Анонимен женски глас изрече: „О, Боже, страх ме е!“, и също така анонимен мъжки глас, с протяжен кокни акцент, отвърна: „Ти си на най-сигурното място, малката, не могат да улучат подвижна мишена“. Всички се разсмяха и никой вече не се страхуваше. Някой отвори куфара си и почерпи със сандвичи с яйце.

Единият от моряците искаше да играят на карти.

— Как ще играем на тъмно?

— Ще опипваме ръбовете. Всичките карти на Хари са белязани.

Влакът спря без предупреждение някъде около 4 часа сутринта. Възпитан глас — на Фейбър му се стори, че е на мъжа със сандвичите, изрече:

— Обзалагам се, че сме пред Круи.

— Като ги знам железниците, може да сме спрели на която и да е керемидка между Болтън и Борнмът.

Влакът се разтресе и потегли отново. И всички пак се развеселиха. Къде ли е така нареченият типичен англичанин от комикси и карикатури — леденостуден и надут? Такива тук нямаше.

Няколко минути по-късно някой в коридора рече:

— Билетите, моля.

Фейбър забеляза йоркширския акцент, вече бяха на север. Той зарови в джоба си за билета.

Седеше в ъгъла, до вратата, така че можеше да види какво става в коридора. Контрольорът святкаше с фенерче по билетите. Фейбър видя силуета му в отразената светлина, като че ли му беше смътно познат.

Той се отпусна на мястото си и зачака. Спомни си за своя кошмар — „Това е билет от Абвера“, и се усмихна в тъмнината.

После се намръщи. Влакът беше спрял без причина, малко след това беше започнала проверката на билетите, лицето на контрольора беше смътно познато… Можеше да не значи нищо, но Фейбър бе останал жив именно защото се тревожеше за работи, които на пръв поглед нищо не означаваха. Той отново впери очи в коридора; мъжът бе влязъл в някое купе.

Влакът спря за малко — гара Круи, според компетентното мнение в купето на Фейбър, и потегли отново.

Фейбър погледна още веднъж лицето на проверяващия и си спомни. Пансионът в Хайгейт! Момчето от Йоркшир, което искаше да иде в армията!

Фейбър го наблюдаваше внимателно. Фенерчето му осветяваше и лицето на всеки пътник. Не гледаше само билетите.

„Недей — каза си Фейбър, — не бързай да си правиш изводи.“ Как биха могли да се доберат до него? Не биха могли за толкова кратко време да разберат кой влак е хванал, да открият един от малцината на тоя свят, които знаят как изглежда, и да го качат на влака, облечен като контрольор…

Паркин, така се казваше, Бил Паркин. Сега изглеждаше някак си много по-възрастен. И се приближаваше.

Сигурно приликата беше случайна. Може би негов по-голям брат? Не можеше да не е съвпадение.

Паркин влезе в съседното купе. Нямаше време.

Фейбър прие, че е станало най-лошото, и се приготви да го посрещне.

Надигна се, излезе от купето и тръгна по коридора, като си проправяше път през куфари, войнишки торби и тела към тоалетната. Беше свободно. Просто печелеше време — дори контрольорите на билети не пропускаха да проверят тоалетните. Той седна на чинията и се запита как да се измъкне от всичко това. Влакът беше набрал скорост и се движеше твърде бързо, за да скочи от него. Освен това някой можеше да го види и ако наистина го търсеха, щяха да спрат влака.

— Всички билети, моля.

Паркин се приближаваше.

На Фейбър му хрумна нещо. Между вагоните имаше тясна платформа; затворена отгоре с подобен на наковалня капак, и от двете страни с врати заради шума и течението. Той излезе от тоалетната, проби си път до края на вагона, отвори вратата, застана на платформата и затвори вратата след себе си.

Беше дяволски студено, а шумът бе ужасяващ. Фейбър седна на пода и се сви, преструвайки се, че спи. Само мъртвец би могъл да спи тук, но хората правеха какво ли не по влаковете тия дни. Той се опита да не трепери.

Вратата зад него се отвори.

— Билетите, моля.

Фейбър не се помръдна. Чу как вратата се хлопна.

— Събуди се, спяща красавице! — Този глас не можеше да се сбърка.

Фейбър се престори, че се размърдва, после се надигна с гръб към Паркин. Когато се обърна, камата беше в ръката му. Той притисна Паркин до вратата, доближи върха на ножа до гърлото му и рече:

— Не мърдай или ще те убия.

С лявата си ръка взе фенерчето на Паркин и го насочи към лицето на младежа. Паркин не изглеждаше толкова уплашен, колкото се очакваше.

— Я виж ти, Били Паркин, който искаше да постъпи в армията, а е стигнал до железниците! Е, все пак си в униформа — рече Фейбър.

— Вие! — възкликна Били.

— Ти чудесно знаеш, че съм аз, момчето ми. Нали ме търсеше. Защо, Били? — Той се постара гласът му да прозвучи заплашително.

— Откъде-накъде ще ви търся, аз не съм полицай.

— Престани да ме лъжеш — размаха театрално ножа Фейбър.

— Честно, мистър Фейбър. Пуснете ме, обещавам, че няма да кажа на никого, че съм ви видял.

Фейбър усети, че го обзема съмнение. Или Паркин казваше истината, или преиграваше, като самия него.

Паркин се размърда, дясната му ръка се протегна в мрака! Фейбър стегна китката му в желязната си хватка. Паркин опита да се бори, но Фейбър натисна камата така, че игловидното острие се заби около четвърт инч в гърлото му и младежът утихна. Фейбър напипа джоба, към който посягаше Паркин, и измъкна оттам пистолет.

— Контрольорите по влаковете не носят пистолети — каза той. — За кого работиш, Паркин?

— Сега всички носим пистолети — по влаковете стават много престъпления в тая тъмнотия.

Паркин лъжеше най-малкото дръзко и с въображение.

Фейбър реши, че само със заплахи няма да го накара да пропее. Той замахна неочаквано, бързо и точно. Острието на камата подскочи в юмрука му, върхът й проникна точно половин инч в лявото око на Паркин и пак изскочи навън.

Фейбър притисна устата на младежа. Шумът на влака удави приглушения неистов вик. Паркин неволно вдигна ръка към ослепеното си око.

— Спаси поне другото, Паркин. За кого работиш?

— Военното министерство… За Бога, не го правете пак!

— За кого? Мензис? Мастърман?…

— О, Боже… Годлиман, Годлиман…

— Годлиман! — Името беше познато на Фейбър, но нямаше време да се рови в спомените си за подробности. — Какво знаят за мен?

— Една снимка — разпознах ви в архивите.

— Каква снимка? Каква снимка?

— Отбора по бягане — с купата — армията…

Фейбър си спомни. Исусе Христе, как се бяха докопали до нея? Кошмарът — те имаха снимката му. Хората щяха да разпознаят лицето му. Неговото лице.

Той приближи ножа до дясното око на Паркин.

— Как разбра къде съм?

— Не го правете, моля ви… посолството, взеха писмото ви… таксито… Юстън — Моля ви, недейте другото. — Той покри очите си с ръце.

По дяволите! Оня идиот Франсишко. Сега той…

— Какъв е планът? Къде са заложили капана?

— В Глазгоу. Чакат ви в Глазгоу. Там ще опразнят влака.

Фейбър смъкна ножа надолу. За да отвлече вниманието му, запита:

— Колко души? — И натисна с все сила.

Тялото на Паркин омекна. Фейбър го задържа за момент изправен до стената, докато се мъчеше да осмисли онова, което му се стори, че долови — някакъв неусетен порив на предизвикателна дързост, бегла усмивка, — преди младежът да умре. Това означаваше нещо. Такива неща винаги означаваха нещо.

Той пусна тялото да падне на пода, после го нагласи така, че човекът да прилича на заспал. Раните не се виждаха. Ритна железничарската шапка в единия ъгъл, изчисти камата в панталоните на Паркин. Ама че мръсна работа беше.

— Бая се забави — рече мъжът с кокни акцент, докато Фейбър сядаше. — Опашка ли има?

— Сигурно съм ял нещо развалено — каза Фейбър.

— Май че сандвич с яйце — захили се съседът му.

Фейбър мислеше за Годлиман. Името му беше познато, дори го свързваше с някакво неясно лице — очила, средна възраст, лула и разсеян вид на човек, потънал в професията си. Точно така, той беше професор.

Нещата идваха на мястото си. През първите няколко години в Лондон Фейбър нямаше много работа. Войната не беше започнала и повечето хора вярваха, че никога няма да почне. (Фейбър не беше сред оптимистите.) Малко полезна работа бе успял да свърши — главно проверяваше и осъвременяваше остарелите карти на Абвера и пишеше общи доклади, основаващи се на собствените му впечатления и прочетеното във вестниците, но нищо съществено в крайна сметка. За да убива времето, да усъвършенства английския и да доизгради легендата си, Фейбър тръгна да обикаля туристическите забележителности.

Той отиде да види катедралата в Кентърбъри без никакви задни цели, макар че си купи панорамна снимка на града и катедралата, която изпрати на Луфтвафе, не че им свърши някаква работа де, почти през цялата 1942 г., така и не успяха да я уцелят. Фейбър бе прекарал цял ден в сградата — разчиташе древните инициали, издълбани в стената, откриваше отделни архитектурни стилове и четеше пътеводителя ред по ред, докато се разхождаше бавно по пътеките.

Беше в южната част на храма и оглеждаше аркадите, когато осъзна, че до него има друг човек, по-възрастен, който също е погълнат от величието на гледката.

— Забележително, нали? — възкликна той и Фейбър го запита какво иска да каже.

— Една-единствена островърха арка в аркада от все закръглени посестрими. Безпричинно при това — тази част явно не е била реставрирана. Някой някога просто я е направил различна. Чудя се защо.

Фейбър разбра какво иска да каже този човек. Хорът беше в романски стил, корабът в готически и въпреки това в хора имаше една самотна готическа арка.

— Може би монасите са пожелали да видят как ще изглеждат островърхите арки и архитектът я е направил, за да им покаже — рече той.

По-старият мъж го зяпна.

— Наистина великолепно предположение! Това е причината, разбира се. Историк ли сте?

— Не, обикновен чиновник, който от време на време чете и исторически книги — изсмя се Фейбър.

— Хората получават докторски титли за подобни прозрения!

— А вие? Историк ли сте, искам да кажа?

— Да, признавам си греха. — Той протегна ръка. — Пърси Годлиман.

Възможно ли е, мислеше Фейбър, докато влакът трополеше из Ланкашир, това невзрачно човече в костюм от туид да е открило истинската му самоличност? Шпионите обикновено твърдят, че са държавни служители или пак нещо такова мъгляво, но не и историци — лъжата би могла да излезе наяве твърде лесно. И все пак се говореше, че Военното разузнаване е било подсилено с цял отбор университетски работници. Фейбър си ги бе представял млади, способни, агресивни, войнствени и, разбира се, умни. Годлиман беше умен, но не притежаваше нищо от останалите качества. Освен ако не се бе променил.

Фейбър го бе видял още веднъж, макар че втория път не го беше заговорил. След кратката им среща в катедралата Фейбър видя обява за лекция на професор Годлиман. Беше за живота на Хенри II. Фейбър отиде в колежа просто от любопитство. Лекцията беше ерудирана, жива и убедителна. Годлиман пак изглеждаше така леко комично, подскачаше зад катедрата и се въодушевяваше прекалено от темата си, но беше ясно, че мозъкът му е като бръснач.

Значи това беше човекът, който откри как изглежда Иглата.

Един аматьор.

Е, значи щеше да прави аматьорски грешки. Едната бе Били Паркин: Фейбър позна момчето. Годлиман трябваше да изпрати човек, когото Фейбър не познава. Паркин имаше наистина по-големи шансове да го познае, но пък никакви да оцелее след срещата. Един професионалист би предвидил това.

Влакът се разтресе и спря. Глух неясен глас обяви, че са пристигнали в Ливърпул. Фейбър изруга под носа си — трябваше през това време да обмисли следващия си ход, а не да се унася в спомени за Пърсивал Годлиман.

Чакаха го при Глазгоу, беше казал Паркин, преди да умре. Защо Глазгоу? Ако са разпитвали на Юстън, са разбрали, че отива в Инвърнес. Но ако са заподозрели, че с Инвърнес ги праща за зелен хайвер, са се досетили, че пътува до Ливърпул — оттук най-лесно се вземаше фериботът за Ирландия.

Фейбър мразеше светкавичните решения.

При всички положения трябваше да слезе от влака.

Той стана, отвори вратата, скочи долу и се отправи към бариерата.

И се сети за още нещо. Какво бе проблеснало в очите на Паркин, преди да умре? Не омраза, не и страх, нито пък болка — макар че и тях ги имаше. Приличаше повече на… някакво тържествуване?

Фейбър погледна напред и разбра.

Точно срещу контрольора, нахлупил шапка и вдигнал яката на шлифера си, го чакаше русокосото ченге от Лестър Скуер.

Агонизиращ и жалък, Паркин бе успял в крайна сметка да го излъже. Капанът бе заложен тук.

Човекът с шлифера още не бе забелязал Фейбър сред тълпата. Фейбър се обърна и се качи отново във влака. Влезе в едно купе, дръпна пердето и погледна навън. Русокосият оглеждаше лицата на излизащите. Не бе забелязал, че някой се качва обратно.

Фейбър изчака, докато всички пътници се изнижат през вратата и перонът се опразни. Русокосият заговори настоятелно на пазача, който събираше билетите, но той поклати отрицателно глава. Русокосият настояваше. След секунда махна на някого, не се виждаше на кого. От сянката се отдели някакъв полицай и каза нещо на пазача. Охраната на перона се присъедини към групата; последва ги мъж в цивилен костюм, който вероятно беше някакъв началник.

Машинистът и огнярят скочиха от локомотива и отидоха до бариерата. Последваха нови ръкомахания и клатене на глави.

Накрая железничарите свиха рамене и се обърнаха с гръб, а може и да са завъртели очи нагоре в знак, че се предават. Русокосият и полицаят извикаха няколко души от своите и тръгнаха към перона.

Явно щяха да претърсват влака.

Всички железничари, включително машинистът и огнярят, бяха изчезнали в обратна посока, несъмнено да си купят сандвичи и чай, докато онзи ненормален се опитва да претърсва претъпкан до пръсване влак. На Фейбър му хрумна нещо.

Той отвори вратата, скочи от другата страна на влака и под прикритието на вагоните затича по коловоза напред към локомотива, като се спъваше в траверсите и се хлъзгаше по чакъла.

Вестите бяха лоши, разбира се. От мига, в който разбра, че Били Паркин няма да слезе от този влак, Блогс осъзна, че Иглата пак се е изплъзнал през пръстите им. И докато униформените полицаи по двойки претърсваха вагон след вагон, Блогс се опита да нахвърли няколко възможни обяснения за изчезването на Паркин, кое от кое по-потискащи.

Той вдигна яката на шлифера си и закрачи по перона. Ставаше течение. Много, ужасно много искаше да хване Иглата, и не само заради десанта, макар че това, разбира се, беше достатъчно основателна причина, а и заради Пърси Годлиман и петимата от оня патрул, заради Кристин и себе си.

Погледна часовника си. Беше четири часът. Скоро щеше да съмне. Цяла нощ беше на крак и не бе ял от двайсет и четири часа. Досега адреналинът го бе крепил, но провалът на капана, заложен от тях — беше сигурен, че са се провалили, — изведнъж изцеди и последната му капчица енергия. Гладът и умората го връхлетяха. Трябваше да полага съзнателни усилия да не засънува с отворени очи топла храна и меко легло.

— Сър! — Един полицай му махаше, надвесен от вагона. — Сър!

Блогс тръгна към него, затича се.

— Какво има?

— Може да е вашият човек, Паркин.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш с това „може да е“? — Блогс се качи във вагона.

— Най-добре сам вижте. — Полицаят отвори вратата между двата вагона и светна с фенерчето си.

Паркин беше. Блогс го позна по кондукторската униформа. Лежеше свит на пода. Блогс взе фенерчето от полицая, коленичи до Паркин и го обърна към себе си.

Видя лицето му и бързо извърна поглед.

— Мили Боже!

— Значи това е Паркин, така ли? — попита полицаят.

Блогс кимна и се надигна много бавно, без да поглежда повторно тялото.

— Ще разпитаме всички в тоя вагон и следващия — рече той. — Ще задържим за подробен разпит всеки, който е видял или чул нещо необичайно. Не че ще свърши някаква работа; убиецът сигурно е скочил от влака, преди да влезе в гарата.

Блогс се върна на перона. Полицаите бяха привършили с претърсването и се бяха събрали на групичка. Той отдели шестима, да му помагат при разпитването.

— Значи вашият човек е скочил — заяви полицейският инспектор.

— Почти сигурно. Проверихте ли във всички тоалетни и във фургона на пазачите?

— Да, и по покрива на влака, и под него, и в локомотива, и в тендера.

Един пътник слезе от влака и дойде при Блогс и инспектора. Беше дребен и кихаше силно.

— Извинете — рече той.

— Да, сър — обърна се към него полицаят.

— Чудех се дали не търсите някого?

— Защо питате?

— Да не би да е един висок мъж?

— Защо питате?

— Да, един висок мъж — прекъсна ги Блогс нетърпеливо. — Хайде, изплюй камъчето.

— Абе, исках само да ви кажа, че един висок мъж скочи от другата страна на влака.

— Кога?

— Няма и две минути след като влакът спря. Качи се първо значи, после слезе от другата страна. Скочи в коловоза. Само дето нямаше багаж и туй си е бая за чудене, та аз само си помислих…

— Мамка му! — възкликна инспекторът.

— Сигурно е подушил капана — рече Блогс. — Но как? Той не ме познава, а вашите хора не се виждаха въобще.

— Нещо му се е сторило подозрително.

— Пресякъл е линията до другия перон и е излязъл оттам. Как не са го видели?

— Толкова късно няма много хора наоколо — сви рамене инспекторът. — Ако случайно някой го забележи, може да каже, че просто няма търпение да чака на бариерата за билети.

— Не изпратихте ли хора на другите контроли?

— Май че не се сетих за това… е, можем да претърсим района, после ще проверим по разни места в града и, разбира се, ще поставим под наблюдение ферибота.

— Да, да, действайте, моля ви — рече Блогс.

Но той чувстваше, знаеше, че няма да открият Фейбър.

Влакът тръгна чак след повече от час. Левият крак на Фейбър се беше схванал, носът му беше пълен с прах. Той чу машинистът и огнярят да се качват в кабината и долови откъслечни реплики за намерения във влака труп. Издрънча метал, локомотивът се разтресе, пушекът излетя с въздишка през комина и влакът потегли. Фейбър се размърда облекчено, кихна приглушено и изпита голямо удоволствие. Чувстваше се по-добре.

Беше в дъното на тендера, зарит дълбоко под въглищата. Трябваше десет минути работа с лопата, та да стигнат до него. Както се беше и надявал, полицаите се задоволиха да хвърлят един по-дълъг поглед на тендера и това беше цялото претърсване.

Фейбър се запита дали да рискува вече да се покаже навън. Ставаше светло, дали щяха да го забележат от някой пост над линията? Не му се вярваше. Кожата му беше съвсем почерняла и в бледата светлина на зората щеше да изглежда само като неясно петно върху тъмния фон на движещия се влак. Да, щеше да рискува. Бавно и внимателно той разри гроба от въглища и пое с пълни гърди хладния въздух. Въглищата се изгребваха от тендера през една малка дупка в предния край. По-късно, когато камарата намалееше, огнярят може би щеше да влезе вътре. Но засега беше в безопасност.

Ставаше все по-светло и Фейбър се огледа. От главата до петите беше засипан с въглищен прах, като миньор, излизащ от рудника. Трябваше някъде да се измие и да се преоблече.

Осмели се да погледне и навън. Влакът беше още в предградията, минаваше покрай фабрики, складове и редица мръсни къщурки. Трябваше да обмисли следващия си ход.

Първоначалното му намерение беше да слезе в Глазгоу и да хване друг влак за Дънди, нагоре по източния бряг на Абърдийн. Все още имаше възможност да пътува до Глазгоу. На гарата, естествено, не биваше да слиза, но можеше да скочи малко преди това или след нея. Все пак беше рисковано. Влакът сто на сто спираше на разни гари между Ливърпул и Глазгоу и там можеха да го забележат. Не, трябваше да скочи по-бързо и да си намери друг превоз.

Идеалното място би била някоя усамотена отсечка току преди или след някой град или село. Не биваше да има хора наоколо, за да не го видят, докато скача, но пък трябваше да има наблизо къщи, за да може да открадне дрехи и кола. И трябваше да е по нанагорнище, та влакът да намали и той да успее да скочи.

В момента скоростта беше около четирийсет мили в час. Фейбър се отпусна върху въглищата и зачака. Не можеше непрекъснато да гледа къде минават, защото се страхуваше да не го забележат. Реши, че ще се подава и ще поглежда само когато влакът забавя ход, през останалото време просто ще си лежи тихичко.

След няколко минути се хвана, че се унася, въпреки че му беше крайно неудобно. Той се размърда и се облегна на лакти, така че, ако заспи, да падне и да се събуди от удара.

Влакът набираше скорост. От Лондон до Ливърпул сякаш едва пъплеше, а сега пухтеше през полето с пълна пара. Като капак на всичко започна и да вали — студен непрекъснат дъжд, който се просмука през дрехите му и сякаш замръзна на лед по кожата му. Още една причина да скочи от влака — можеше да умре от студ, преди да стигне до Глазгоу.

След още половин час влакът продължаваше да лети и Фейбър вече обмисляше дали да не убие машиниста и помощника му и сам да го спре. Един блокпост им спаси живота. Влакът изведнъж намали — бяха дръпнали спирачка. Скоростта падаше непрекъснато, явно се съобразяваха с жп знаците по линията. Фейбър погледна навън. Бяха пак сред полето. Ето защо намаляваха — приближаваха се към някакъв възел и стрелките бяха затворени за тях.

Фейбър стоя в тендера, докато влакът изчакваше да му дадат път. След пет минути отново потеглиха, Фейбър се изкатери по стената, застана неподвижно на ръба за миг и скочи.

Падна на насипа и лежа по очи сред избуялите бурени, докато влакът се отдалечи дотолкова, че вече не се чуваше. Тогава се изправи на крака. Единственият признак за живот наоколо бе блокпостът, двуетажна дървена постройка с големи прозорци, наблюдателница на върха, външно стълбище и врата на приземния етаж. От другата му страна започваше пътека, посипана със сгурия.

Фейбър заобиколи отдалеч, за да се приближи към постройката отзад, където нямаше прозорци. Бутна вратата и влезе. На долния етаж намери онова, което търсеше — тоалетна и мивка, и, като награда, окачено на една кука дебело палто.

Той свали подгизналите си дрехи, изми ръцете и лицето си и се изтърка целият с някаква мръсна кърпа. Цилиндричната метална кутийка с негативите си беше на мястото, залепена здраво на гърдите му. После облече отново дрехите си, но вместо станалото вир-вода яке сложи палтото на стрелочника.

Сега оставаше само превозът. Този стрелочник все с нещо трябваше да е дошъл. Фейбър излезе навън и от другата страна на къщичката намери колело, заключено за една релса. Отвори катинара с върха на камата, хвана кормилото и тръгна, бутайки го право назад. Скоро се отдалечи дотолкова, че от постройката вече не можеха да го видят. След това тръгна напряко, стигна пътеката, постлана със сгурия, метна се на колелото и натисна педалите.

16.

Пърсивал Годлиман си бе донесъл от къщи едно походно легло. Лягаше в кабинета, както си беше по риза и панталони, и се мъчеше безуспешно да заспи. Не беше страдал от безсъние почти четирийсет години, откакто си взе последните изпити в университета. Сега с най-голямо удоволствие би разменил днешните тревоги, които го държаха буден, за ония притеснения.

Тогава беше друг човек и той си го знаеше, не само по-млад, но и също не толкова… отнесен. Беше прям, агресивен, амбициозен и смяташе да се отдаде на политиката.

Не беше и много работлив тогава — имаше защо да се притеснява за изпитите.

Двете му твърде противоположни хобита в ония дни бяха участието в публични дебати и спортните танци. Бе говорил с апломб в „Оксфорд Юниън“, а в „Татлър“ се бе появила снимката му как валсира с появяващи се за пръв път в обществото девойки. Не беше женкар, искаше да прави любов с жената, която обича, не защото вярваше в някакви високопарни принципи, а просто защото чувстваше нещата така.

Освен това беше и девствен, докато не срещна Елинор, която не бе една от ония танцуващи по баловете девойки, а блестяща студентка, завършваща математика. Тя излъчваше нежност и топлина, а баща й умираше от някаква белодробна болест след четирийсет години работа във въглищните мини. Пърси я заведе да се запознае с родителите му. Баща му беше глава на съдебната и изпълнителната власт в графството и къщата им се стори като палат на Елинор, но тя беше естествена и чаровна и ни най-малко не се притесни от тях. А когато майката на Пърси се държа обидно снизходително в един момент, тя реагира с такова безмилостно остроумие, че той я заобича още повече.

Той бе получил научната титла „магистър“, а след Първата световна война беше станал преподавател в частно училище и се бе кандидатирал в три местни изборни кампании. И двамата бяха разочаровани като разбраха, че не могат да имат деца, но се обичаха безкрайно и бяха щастливи. Смъртта й беше най-ужасната трагедия, която можеше да го сполети. Тя просто сложи край на интереса му към реалния свят и Годлиман потъна в средновековието.

Общото нещастие ги бе сближило с Блогс. А войната го бе върнала обратно към живота, бе събудила отново онези качества, онази напористост, агресивност и плам, които го бяха превърнали едно време в прекрасен оратор и учител, в надеждата на Либералната партия. Годлиман искрено желаеше нещо да се случи с Блогс, което да го спаси от горчивото, самотно съществуване.

И докато мислеше за него, Блогс се обади от Ливърпул, за да му съобщи, че Иглата се е промъкнал през мрежата, която уж бяха изплели около него, а Паркин е убит.

Годлиман, който беше седнал на ръба на леглото, докато говореше, притвори очи.

— Трябваше да те накарам ти да минеш през влака.

— Благодаря! — възкликна отсреща Блогс.

— Просто защото не те е виждал.

— Може и да ме е виждал — каза Блогс. — Подозираме, че е усетил клопката, само мен можеше да види, като слезе от влака.

— Но къде може да те е видял… да, разбира се, на Лестър Скуеър.

— Не разбирам как би могъл… всъщност ние го подценяваме.

— Изпрати ли хора при ферибота? — попита нетърпеливо Годлиман.

— Да.

— Той няма да го използва, естествено, прекалено е рисковано. По-вероятно е да открадне някоя лодка. От друга страна, може все още да иска да стигне в Инвърнес.

— Обадих се на полицията там.

— Добре. Макар че не може да се твърди със сигурност къде отива. Трябва да сме нащрек.

— Да.

Годлиман се изправи, взе телефона и закрачи напред-назад.

— Освен това не разчитай, че именно той е скочил от другата страна на влака. Действай, като че ли е слязъл преди, в или след Ливърпул. — Мозъкът на Годлиман работеше отново на пълни обороти, като сортираше акуратно всички пермутации и възможности. — Дай да говоря с началника на местната полиция.

— Ето го.

След малка пауза се обади друг глас:

— На телефона полицейски началник Антъни.

— Съгласен ли сте с мен, че нашият човек е слязъл от оня влак някъде във вашия район?

— Изглежда много вероятно, да.

— Добре. Сега най-напред му трябва средство за придвижване, така че искам от вас сведения за всяка открадната кола, лодка, колело или магаре в радиус от сто мили около Ливърпул през следващите двайсет и четири часа. Дръжте ме в течение, но предавайте сведенията веднага на Блогс и работете с него по всяка отделна следа.

— Да, сър.

— Не пропускайте и другите престъпления, които един беглец може да извърши — кражба на храна или дрехи, необясними нападения, нередовни документи и така нататък.

— Правилно.

— Надявам се, разбирате, че този мъж не е обикновен убиец, мистър Антъни?

— Предполагам, сър, след като вие се занимавате с него. Но не знам подробности.

— Става въпрос за националната сигурност. Премиерът поддържа контакт с нас на всеки час.

— Ясно… мистър Блогс иска да говори с вас, сър.

— Спомнихте ли си къде сте го виждали? — обади се отново Блогс. — Казахте, че ви се струва…

— О, да… но това с нищо няма да ни помогне, както си мислех. Срещнах го съвсем случайно в катедралата в Кентърбъри и говорихме за архитектура. От разговора заключих, че е умен… спомням си, че направи някои много проницателни забележки.

— И преди знаехме, че е умен.

— Вече казах — това с нищо не ни помага.

Полицейският началник Антъни, типичен представител на средната класа със старателно смекчен ливърпулски акцент, не знаеше дали да се ядоса на начина, по който МИ-5 го командваше, или да се развълнува от възможността да спаси Англия от своя участък.

Блогс усети вътрешната му борба — бе се сблъсквал с подобни неща и преди, когато се налагаше да работи с местната полиция, но той знаеше как да накланя везните в своя полза.

— Много съм ви благодарен за помощта, господин полицейски началник — каза той. — Тези неща не остават незабелязани в Уайтхол, знаете.

— Изпълняваме си дълга… — Антъни не беше сигурен дали трябва да се обръща към Блогс със „сър“.

— И все пак има голяма разлика между съдействието, оказано с неохота, и дадената с готовност помощ.

— Прав сте. Е, ще минат поне няколко часа, докато попаднем на следите му отново. Искате ли да подремнете малко?

— Да — усмихна се с благодарност Блогс. — Ако ми сложите един стол в някое ъгълче…

— Можете да останете тук — рече Антъни, посочвайки с ръка кабинета си. — Аз ще сляза долу, в оперативната стая. Ще ви събудя, щом попаднем на нещо. Разполагайте се като у дома си.

Антъни излезе, Блогс се отпусна във фотьойла и затвори очи. Моментално видя пред себе си лицето на Годлиман, като че ли прожектирано отвътре на клепачите му. „И траурът трябва да има край — казваше Пърси. — Не искам да повтаряш моите грешки…“ Блогс внезапно осъзна, че не иска войната да свърши, защото тогава би се изправил пред проблемите, които сега Годлиман повдигаше. През войната е лесно: човек знае защо мрази врага и какво трябва да прави. По-нататък… но мисълта за друга жена изглеждаше просто непочтена.

Блогс се прозя и се отпусна в креслото. Мислите му се заплетоха, сънят го обори. Ако Кристин беше умряла преди войната, щеше да изпитва съвсем други чувства. И може би щеше да се ожени повторно. Беше много привързан към нея и я уважаваше, разбира се, но откакто тя започна да кара линейката, уважението му прерасна във възхищение, примесено с нещо като страхопочитание, а привързаността — в любов. При тях имаше нещо, което липсваше при другите влюбени. Сега, повече от година след смъртта й, за Блогс нямаше да е трудно да намери жена, която да уважава и към която да се привърже, но той знаеше, че това вече няма да му е достатъчно. Един обикновен брак, една обикновена съпруга щяха винаги да му напомнят, че някога той, обикновеният, бе притежавал най-необикновената сред жените.

Той се размърда във фотьойла, опитвайки се да пропъди мислите си, та да може да заспи. „Англия е пълна с герои“, беше казал Годлиман. Абе, ако Иглата се изплъзнеше…

Всяко нещо по реда си…

Някой го разтърси. Блогс беше заспал дълбоко и сънуваше, че се намира в една стая с Иглата, но не може да го разпознае, защото Иглата го е ослепил с кама. Когато се събуди, реши, че още е сляп, защото не можеше да види кой го разтърсва, докато не осъзна, че просто очите му са затворени. Той ги отвори и видя надвесена над себе си едрата, облечена в униформа фигура на полицейския началник Антъни.

Блогс се надигна и разтърка очи.

— Попаднахте ли на нещо? — попита той.

— На много неща — отвърна Антъни. — Въпросът е кои от тях значат нещо. Ето ви закуската. — Той остави чаша чай и бисквити на бюрото и седна от другата му страна.

Блогс се надигна от фотьойла, придърпа обикновен дървен стол към бюрото и отпи от чая. Беше слаб и много сладък.

— Дайте да видим какво сте намерили — рече той.

Антъни му подаде пет-шест листа хартия.

— Да не искате да кажете, че това са единствените престъпления в участъка ви! — възкликна Блогс.

— Не, разбира се — отвърна Антъни. — За нас не представляват интерес пиянски свади, семейни скандали, неспазване на затъмнението, пътни нарушения или престъпления, чиито извършители са вече арестувани.

— Извинявайте — рече Блогс. — Май не съм се събудил още. Дайте да ги прочета.

Имаше три обира на къщи. При два от тях бяха взети ценни вещи — в първата бижута, във втората кожи.

— Той може да вземе нещо ценно само за да ни отклони от следата. Отбележете ги на картата, ако обичате. Може да се окажат част от общата му стратегия. — Блогс подаде двата листа обратно на Антъни. Съобщението за третата кражба току-що бе дошло и не се знаеха още никакви подробности. Антъни обозначи местоположението й на картата.

Стотици потребителски книжки бяха откраднати от едно бюро за купони в Манчестър.

— На него не му трябват купони — заяви Блогс, — а храна. — Той отдели това листче. В покрайнините на Престън бе откраднато колело, а в Бъркънхед имаше едно изнасилване.

— Не ми се вярва да си пада по изнасилванията, но го отбележете за всеки случай — каза Блогс на Антъни.

Кражбата на колелото и третият обир се оказаха твърде наблизо.

— Блокпостът, от който е откраднато колелото, близо до главната линия ли е?

— Струва ми се, да — кимна Антъни.

— Да предположим, че Фейбър се е криел във влака и някак си сме го изпуснали. Това ли е първата спирка след Ливърпул?

— Много е възможно.

Блогс погледна листа.

— Откраднато е палто и на негово място е оставено мокро яке.

— Може да е всеки — сви рамене Антъни.

— Откраднати коли няма, така ли?

— Нито пък лодки или магарета — отвърна Антъни. — Няма толкова много кражби на коли тия дни. С тях няма проблем — хората сега търсят бензин.

— Бях сигурен, че ще открадне кола в Ливърпул — плесна се по коляното от безсилие Блогс. — Колелото няма да му свърши кой знае каква работа.

— Мисля, че трябва да тръгнем по тая следа — настоя Антъни. — Това е най-доброто, с което разполагаме.

— Добре. Но междувременно проверете още веднъж ония кражби: да видим дали са взети храни или дрехи — потърпевшите може да не са забелязали в началото. Покажете снимката на Фейбър и на изнасилената жертва. И продължавайте да проверявате всички престъпления. Можете ли да ми осигурите транспорт до Престън?

— Ще ви намеря кола — каза Антъни.

— Колко време ще ви трябва да получите повече подробности за третата кражба?

— Сигурно разпитват жертвите в този момент — каза Антъни. — Докато стигнете до блокпоста, би трябвало да разполагам с пълна картина на случилото се.

— Не ги оставяйте да се мотаят — посегна към палтото си Блогс. — Ще ви се обадя, щом пристигна.

— Антъни? На телефона е Блогс. Аз съм при блокпоста.

— Не си губете времето там. Третата кражба е била извършена от вашия човек.

— Сигурен ли сте?

— Освен ако няма двама луди, дето се разхождат из района и заплашват хората с ками.

— Кого?

— Две стари дами, които живеят сами в малката си къщичка.

— О, Господи! Мъртви ли са?

— Не, освен ако не са умрели от възбуда.

— Какво?

— Идвайте тук. Ще видите какво искам да кажа.

— Пристигам.

В такива къщи живеят стари и самотни дами. Обикновено по две. Покрай вратата на квадратната стара къща растеше храст дива роза, подхранван от хилядите чайници изхвърлени чаени листа. В градинката отпред зеленчуковите лехи бяха поддържани изрядно, а оградата от жив плет бе подстригвана съвсем скоро. На прозорците с оловни рамки имаше пердета в розово и бяло, портата поскърцваше. Входната врата бе боядисвана старателно от някой аматьор и на нея висеше подкова — за чукане.

Блогс похлопа, отвори му старица на осемдесет години с ловна пушка в ръка.

— Добро утро — каза той. — Аз съм от полицията.

— Не, не си — заяви тя. — Те вече идваха. А сега се махай, преди да съм ти пръснала главата.

Блогс я изгледа. Бабата беше не повече от метър и петдесет, с гъста бяла коса, свита на кокче, и бледо, сбръчкано лице. Ръцете й бяха тънки като кибритени клечки, но стискаха пушката здраво. Джобът на престилката й беше пълен с щипки. Блогс погледна надолу и видя, че е обута с мъжки груби ботуши.

— Сутринта са идвали от местното управление — каза той. — Аз съм от Скотланд Ярд.

— Откъде да знам, че не лъжеш?

Блогс се обърна и повика шофьора. Полицаят излезе от колата и се приближи до вратата.

— Тази униформа може ли да ви убеди? — запита Блогс старата дама.

— Добре — заяви тя и отстъпи настрани, пускайки го да мине.

Той влезе в ниската стая. Подът бе покрит с плочки, купищата мебели бяха стари и тежки и по всяко равно местенце имаше порцеланови и стъклени фигурки. В камината гореше слаб огън. От въглища. Миришеше на лавандула и котки.

Другата старица се надигна от стола си. Приличаше на първата, но беше два пъти по-едра. Две котки скочиха от скута й, докато ставаше.

— Здравейте — каза тя. — Аз съм Ема Партън, а това е сестра ми Джеси. Не обръщайте внимание на тази пушка, не е заредена, слава Богу. Джеси обича драматичните жестове. Няма ли да седнете? Изглеждате твърде млад за полицай. Учудвам се, че Скотланд Ярд се интересува от нашата малка кражба. От Лондон ли пристигнахте тая сутрин? Направи на момчето чай, Джеси.

— Ако правилно сме идентифицирали крадеца, той бяга от правосъдието. — Блогс седна.

— Казах ти! — възкликна Джеси. — Можеше да ни убие, да ни заколи най-хладнокръвно.

— Не ставай глупава! — сряза я Ема и се обърна към Блогс. — Беше толкова мил човек.

— Разкажете ми какво стана — помоли Блогс.

— Добре де, бях отишла отзад — започна Ема, — в кокошарника, да видя дали няма някое яйце. Джеси беше в кухнята…

— Той ме изненада — намеси се Джеси. — Нямах време да си взема пушката.

— Гледаш прекалено много каубойски филми — поучително заяви Ема.

— По-хубави са от любовните ти лимонади, само сълзи и целувчици…

Блогс извади снимката на Фейбър от портфейла си.

— Този ли е?

— Този — заяви Джеси, след като я огледа внимателно.

— Ама че сте умни! — възхити се Ема.

— Ако бяхме толкова умни, щяхме досега да го хванем — поклати глава Блогс. — Е, и какво направи той?

— Допря нож до гърлото ми и рече: „Само да мръднеш, и ще ти прережа гръцмуля“ — заяви важно Джеси. — И щеше да го направи, като нищо.

— О, Джеси, нали ми каза, че е заявил: „Няма да ви сторя нищо, ако изпълните молбата ми.“

— Нещо от тоя сорт, Ема.

— Какво искаше? — попита Блогс.

— Храна, баня, сухи дрехи и кола. Е, дадохме му яйцата, разбира се. Намерихме някакви дрехи на покойния съпруг на Джеси, Норман.

— Ще ми ги опишете ли?

— Да. Синя шуба, син гащеризон и карирана риза. И взе колата на бедничкия Норман. Не знам как ще ходим на кино без нея. Това е единственият ни порок — да ходим на кино.

— Каква кола?

— Морис. Норман я купи през 1924-та. Служеше ни добре, миличката.

— Но не си получи топлата баня въпреки всичко — заяви Джеси.

— Естествено — поклати глава Ема, — трябваше да му обясня, че две дами, които живеят сами, не могат да допуснат един мъж да се къпе в банята им…

— Ти по-скоро ще оставиш да ти прережат гърлото, отколкото да видиш някой мъж както майка го е родила, а, стара глупачке? — изхили се Джеси.

— И какво каза той на това? — попита Блогс.

— Смя се — отвърна Ема. — Но ми се струва, че разбра нашето положение.

— Вие сте много смела — не можа да сдържи усмивката си Блогс.

— О, не съм убедена.

— Значи тръгна оттук с кола морис, производство 1924 година, облечен в син гащеризон и синя шуба. По кое време беше това?

— Около девет и половина.

Блогс разсеяно погали червеникавата тигрова котка. Тя примига и замърка.

— Имаше ли много бензин в колата?

— Няколко галона, но той ни взе купоните.

— А на вас, мили дами, как ви дават купони?

— За селскостопански цели — заяви Ема предизвикателно и се изчерви.

— И сме изолирани от пътя, и сме възрастни — изсумтя Джеси. — Естествено, че ще ни дават.

— Винаги отиваме и до магазина за жито, когато ходим на кино — допълни Ема. — Не го хабим бензина.

— Добре, добре, не се тревожете — усмихна се Блогс и протегна ръка, — раздаването на купони не е по моята част. Колко вдига колата?

— Ние никога не вдигаме повече от трийсет мили — рече Ема.

Блогс погледна часовника си и се изправи.

— Дори при тая скорост може вече да е на седемдесет и пет мили оттук. Трябва да позвъня в Ливърпул и да им съобщя за подробностите. Нямате телефон, нали?

— Не.

— Какъв вид морис е колата?

— Каули. Норман й викаше Чипоноска.

— Цвят?

— Сив.

— Регистрационен номер?

— МЛН двайсет и девет.

Блогс си го записа.

— Ще си получим ли колата някога обратно, как мислите? — попита Ема.

— Надявам се, но не вярвам да е в много добро състояние. Когато човек кара открадната кола, рядко се старае да я щади. — Той се отправи към вратата.

— Дано го хванете! — извика след него Ема.

Джеси го изпрати. Още държеше пушката. На вратата тя дръпна Блогс за ръкава и изшептя театрално:

— Кажете ми, какъв е? Избягал затворник? Убиец? Изнасилвач?

Блогс я погледна. Малките й зелени очички блестяха от възбуда. Той наведе към нея глава и зашепна право в ухото й.

— Не казвайте на никого, но това е немски шпионин.

Джеси се изкикоти от удоволствие. „Явно и тоя младеж ходи на същите филми като мен“, помисли си тя.

17.

Фейбър мина по Сарк Бридж и влезе в Шотландия малко след пладне. Мина и покрай ниската Сарк Тол Бар Хаус, чиято табела отпред оповестяваше, че това е първата шотландска къща, а на плочата над вратата беше изписано нещо за сватби, което не можа да разчете. Четвърт миля по-нататък, когато влезе в селцето Гретна, осъзна какво е било — тук идваха да се женят избягалите от дома си млади.

Пътищата бяха още мокри от падналия дъжд, но слънцето бързо щеше да ги изсуши. Предохранителните мерки срещу вражеското нападение бяха поотслабнали и хората бяха поставили отново пътните знаци и табелите с имената на селца и градчета, та Фейбър прелетя през ред села със странни имена — Къркпатрик, Къртълбридж, Еклефечан. Местността наоколо беше равна и приятна, зелените поля искряха на слънцето.

Беше спрял за бензин в Карлайл. Сипа му го жена на средна възраст с мазна престилка и не му зададе никакви неудобни въпроси. Напълни резервоара догоре, както и резервната туба, закачена от външната страна.

Беше много доволен от двуместната количка. Още дигаше петдесет мили в час въпреки годините си. Четирицилиндровият 1548-кубиков мотор работеше гладко и неуморно, докато се катереше и спускаше по шотландските хълмове. Тапицираната с кожа седалка беше много удобна. Той натисна тромбата, да не би някоя заблудена овца да хукне да пресича.

Фейбър премина през малкото пазарно градче Локърби, прекоси реката Анан по живописния Джонстън Бридж и започна да се изкачва към връх Битък. Улови се, че все по-често използва трета скорост.

Беше решил да не хваща по най-прекия път за Абърдийн, през Единбург и по крайбрежието. По-голямата част от източния бряг, от двете страни на Фърт ъф Форт, бе обявена за забранена зона. Не се допускаха посетители на ивица, широка десет мили. Разбира се, властите не биха могли да охраняват сериозно такъв дълъг район. Въпреки това, ако не се движеше в зоната, беше по-малко вероятно да го спрат и разпитват.

В крайна сметка щеше да се наложи да навлезе и в нея, но колкото по-късно, по-добре. Той насочи вниманието си към версията, която щеше да им поднесе, ако го спрат. Частните пътувания и разходки практически бяха спрели през последните няколко години заради строгата купонна система и онези, които имаха коли и получаваха купони за извършване на някакъв вид дейност, подлежаха на съдебно преследване, ако се отклоняха и няколко метра от основния си маршрут по лични причини. Фейбър бе прочел във вестниците за някакъв прочут импресарио, когото бяха изпратили в затвора заради това, че бе използвал бензин, отпуснат за селскостопански нужди, за да закара няколко актьори от един театър до хотел „Савой“. Пропагандата неспирно набиваше в главите на хората, че на един бомбардировач „Ланкастър“ му трябват 2000 галона гориво, за да стигне до Рур. В обикновени условия нищо не би доставило по-голямо удоволствие на Фейбър от това да харчи бензина, който иначе би отишъл за бомбардирането на родината му, но да го спрат сега, със залепената за гърдите му информация, и да го арестуват за нарушаване на купонните разпоредби, би било невероятна подигравка.

Трудно беше. По пътищата се движеха главно военни коли, а той нямаше военни документи. Не можеше да ги заблуди, че кара хранителни продукти, просто защото в колата нямаше нищо. Кой пътуваше тия дни? Моряци в отпуска, командировани държавни служители, от време на време някой почиващ, квалифицирани работници… Това беше. Щеше да се представи за инженер, специалист в някаква мъчноразбираема специалност, като високотемпературни смазочни масла например, и да каже, че отива да разреши някакъв производствен проблем във фабриката в Инвърнес. Ако го попитаха коя фабрика, щеше да каже, че е секретна. (Крайната цел трябваше да е твърде далеч от истинската; така че да не може да го разпитва някой, който със сигурност знае, че на това място такава фабрика няма.) Инженерите консултанти едва ли се обличаха с гащеризони като оня, който бе откраднал от двете сестри, но по време на война всичко бе възможно.

След като измисли тази версия, престана да се бои толкова от някоя случайна проверка. Опасността да го спре човек, който търси специално Хенри Фейбър, шпионина беглец, беше друг въпрос. Имаха оная снимка…

Познаваха лицето му. Неговото лице!

…и не след дълго щяха да имат описание на колата, с която пътуваше. Не вярваше, че ще тръгнат да поставят бариери, защото нямаше начин да се сетят закъде пътува, но беше сигурен, че всеки полицай в областта ще се оглежда за сив „чипонос“ „Морис Каули“, регистрационен номер МЛН-29.

Ако го забележеха в открита местност, нямаше да го заловят веднага. Селските полицаи не караха коли, а велосипеди. Но някой полицай щеше да се обади в управлението си и след няколко минути колите щяха да се втурнат по следите на Фейбър. Види ли полицай, реши той, ще зареже тая кола, ще открадне друга и ще се отклони от първоначалния си маршрут. Но из рядко населените полета на Шотландия имаше доста голям шанс да стигне чак до Абърдийн, без да мине покрай някой селски полицай. В градовете беше друго. Там опасността да го подгони полицейска кола бе много голяма. А нямаше кой знае каква надежда да избяга — колата му беше стара и сравнително бавна. Пък и полицаите обикновено бяха добри шофьори. В най-добрия случай щеше да се измъкне от колата и да се скрие всред тълпата или да се шмугне в някоя странична улица. Той се канеше да захвърли колата и да открадне друга при всяко влизане в голям град. Проблемът беше, че ще остави зад себе си следа, широка цяла миля, та МИ-5 да тръгне по нея. Може би едно компромисно решение тогава — ще кара в градовете, но ще се мъчи да минава само по страничните улички. Фейбър си погледна часовника. Щеше да стигне в Глазгоу на свечеряване, а след това щеше да се възползва от прикритието на тъмнината.

Е, не беше кой знае какво решение, но пък щеше да е в пълна безопасност само ако не бе станал шпионин.

Докато преминаваше високия хиляда и шестстотин метра връх Битък, заваля. Фейбър спря и излезе да вдигне брезентовия гюрук. Беше потискащо топло. Фейбър погледна нагоре. Твърде бързо се бе заоблачило. Нямаше да мине без гръмотевици и святкане.

Докато караше, откри някои от дефектите на малката кола. Гюрукът беше нацепен на няколко места и оттам капеше и духаше, а малката чистачка бършеше само горната половина на предното стъкло, поради което видимостта беше лоша. Теренът ставаше все по-планински и моторът започна осезаемо да прохърква. Не беше за чудене — колата беше на повече от двайсет години, а я натискаха яко.

Дъждът спря. Бурята се бе разминала, но небето си оставаше притъмняло, а въздухът трептеше от напрежение.

Фейбър премина през Крофърд, сгушен всред зелените хълмове, и Абингтън, състоящ се от църква и поща на западния бряг на река Клайд, и Лесмахаго, след който започваше обраслата с пирен пустош.

Половин час по-късно стигна до предградията на Глазгоу. Щом навлезе в застроената част, той се отклони на север от главното шосе с надеждата да заобиколи града, тръгна по страничните улички, пресичащи основните артерии в източната част, и накрая стигна до Камбърнод Роуд, откъдето пое отново на изток и се измъкна от града.

Стана по-бързо, отколкото очакваше. Късметът му продължаваше да работи.

Озова се на шосе А-80, премина покрай фабрики, мини и ферми. Пред очите му прелитаха още и още шотландски имена: Милърстон, Степс, Мурхед, Молинбърн, Кондорат.

Късметът му изневери някъде между Камбърнод и Стърлинг.

Бе натиснал педала на газта по една права, леко спускаща се отсечка. Полята от двете страни се простираха докъдето поглед стигаше. Стрелката достигна четирийсет и пет мили в час и изведнъж нещо в мотора изтрещя много силно, като че ли тежка верига задра по зъбчати колела. Фейбър намали скоростта на трийсет, но тракането продължи. Явно се бе счупила някоя голяма и важна част от машинката. Той се вслуша внимателно в шума на мотора. Или счупен сачмен лагер в скоростната кутия, или дупка в някаква важна част. Със сигурност не беше нещо просто, като например запушен карбуратор или зацапана свещ, явно, че без сервиз нямаше да се оправи.

Той спря и вдигна капака. Като че ли имаше прекалено много масло навсякъде, но иначе видима повреда не личеше. Той седна отново зад кормилото и потегли. Колата определено бе загубила мощност, но поне още вървеше.

Три мили по-нататък от радиатора започна да излиза пара. Фейбър разбра, че колата скоро съвсем ще спре. Той започна да търси място къде да я захвърли и попадна на кален коловоз, вероятно водещ към някоя ферма. На стотина метра от шосето коловозът кривваше зад един къпинов храст. Фейбър спря зад храста и угаси мотора. Съскането на излизащата пара постепенно утихна. Той излезе от колата и заключи вратата. Усети, че изпитва някакво съжаление към Ема и Джеси — доста трудно щяха да си поправят автомобила преди края на войната.

Той тръгна към шосето. Оттам колата не се виждаше. Значи щеше да мине ден или два, преди да предизвика нечии подозрения. „Дотогава може да съм в Берлин“, помисли си Фейбър и закрачи по пътя. Рано или късно щеше да стигне до някой град, откъдето можеше да открадне друга кола. Движеше се доста добре — преди по-малко от двайсет и четири часа бе излязъл от Лондон и имаше на разположение още толкова, докато подводницата се появи на уречената среща — на другия ден, в шест следобед.

Слънцето бе залязло отдавна и сега изведнъж стана тъмно. Фейбър едва виждаше пътя пред себе си. За щастие по средата имаше бяла линия — изобретение, продиктувано от желанието за повече безопасност по време на затъмненията, и той тръгна по нея. Нощта беше тиха и щеше навреме да чуе всяко приближаващо превозно средство.

Всъщност го задмина само една кола. Той чу боботенето на мотора отдалече, отби се от шосето и легна в тревата на няколко метра от него, докато автомобилът се изгуби от погледа му. Беше голям — „Воксхол Десет“, реши Фейбър — и се движеше доста бързо. Той го остави да отмине, после се надигна и пое по пътя. Двайсет минути по-късно го видя отново, спрял отстрани на банкета. Ако го бе забелязал навреме, щеше да заобиколи през полето, но фаровете и моторът бяха угасени и Фейбър едва не се блъсна в него в тъмнината.

Преди да съобрази какво да прави, някой светна с фенерче изпод капака и някакъв глас изрече:

— Хей, има ли някой там?

— Моторът ли се повреди? — попита Фейбър и влезе в лъча на фенерчето.

— Абе, май че нещо такова.

Лъчът се наведе надолу, Фейбър се приближи и в отразената светлина видя мустакатото лице на мъж на средна възраст в двуреден костюм. В другата си ръка мъжът държеше някак неловко голям гаечен ключ, явно не знаеше какво да прави с него.

— Какво й стана? — Фейбър погледна мотора.

— Няма мощност — заяви мъжът, заваляйки съгласните. — Както си вървеше като часовник, и изведнъж почна да прекъсва. Ох, хич не разбирам от коли. — Той насочи лъча отново към Фейбър и попита с надежда: — А вие разбирате ли?

— Не съвсем — отвърна Фейбър, — но мога да видя, когато има измъкнат кабел. — Той взе фенерчето от мъжа, наведе се към мотора и вкара измъкналия се кабел обратно в главата на цилиндъра. — Опитайте сега.

Мъжът се качи в колата и запали мотора.

— Идеално! — надвика шума той. — Вие сте гений! Качвайте се!

На Фейбър му мина през ум, че това може да е капан на МИ-5, но бързо отхвърли тая мисъл — ако знаеха къде е, а това беше малко вероятно, защо трябваше да пипат така внимателно? Можеха лесно да пратят двайсет полицаи и няколко бронирани коли, за да го заловят.

Той се качи в колата.

Шофьорът потегли и запревключва бързо, докато не достигнаха една добра скорост. Фейбър се намести удобно.

— Между другото, казвам се Ричард Портър — рече шофьорът.

Фейбър се сети светкавично за личната си карта в портфейла.

— Джеймс Бейкър.

— Здравейте. Сигурно съм ви подминал по пътя, но не ви видях.

Фейбър осъзна, че човекът му се извинява, дето не го е взел — всички качваха стопаджии, откак започна бензиновата криза.

— Няма нищо — рече Фейбър. — Сигурно съм се отбил зад някое храстче, естествени нужди, знаете. Чух наистина, че минава кола.

— Отдалече ли идвате? — Портър му предложи пура.

— Много сте любезен, но не пуша — отвърна Фейбър. — Да, идвам от Лондон.

— Все на стоп?

— Не. Колата ми се счупи долу, в Единбург. Явно трябва някаква част, дето я нямат на склад, та се наложи да я оставя в сервиза.

— Лош късмет. Е, аз отивам до Абърдийн, та мога да ви оставя където искате.

Това беше наистина голям удар. Фейбър затвори очи и си представи картата на Шотландия.

— Чудесно! — възкликна той. — Аз отивам в Банф, така че Абърдийн ще свърши добра работа. Само дето мислех да хвана по главния път… Не си взех пропуск. Абърдийн забранена зона ли е?

— Само пристанището — каза Портър. — Всеки случай няма защо да се тревожите за такива работи, докато сте в моята кола — аз съм мирови съдия и началник на гражданската отбрана. Какво ще кажете, а?

Фейбър се усмихна в тъмното.

— Благодаря. Това щатна работа ли е? Като съдия, искам да кажа?

Портър запали пурата си и издуха дима.

— Не съвсем. Всъщност аз съм пенсионер. Бях адвокат, докато не откриха, че имам слабо сърце.

— Така ли? — Фейбър се опита да вложи някакво съчувствие в гласа си.

— Да не ви пречи димът? — каза Портър, размахвайки дебелата пура.

— Въобще не.

— Какво ви води в Банф?

— Аз съм инженер. Един проблем във фабриката, всъщност работата е малко секретна…

— Не казвайте нищо повече — вдигна ръка Портър. — Разбирам.

Двамата замълчаха. Колата профуча през няколко градчета. Портър очевидно познаваше шосето много добре, за да кара толкова бързо в тъмнината. Голямата кола просто топеше разстоянието. Равномерното й движение приспиваше Фейбър. Той прикри прозявката си.

— По дяволите, сигурно сте уморен — каза Портър. — Колко съм глупав. Я не се правете на прекалено възпитан и си дремнете!

— Благодаря ви — усмихна се Фейбър — Ще подремна.

Колата се полюляваше също като влака и Фейбър пак бе споходен от своя кошмар с пристигането, само че този път малко по-различен. Вместо да обядва във влака и да говори за политика със спътника си, той трябваше по някаква неизвестна причина да пътува в тендера за въглища, седнал върху куфара с радиото, опрял гръб в твърдата желязна стена. Когато влакът пристигна на гара Уотърлу, всички наоколо, включително и слизащите, носеха по една малка снимка на Фейбър с отбора по бягане; и всички се споглеждаха и сравняваха лицата наоколо с това на снимката. При бариерата контрольорът го хвана за рамото: „Ти си човекът от снимката, нали?“ Фейбър установи, че не може да изрече и дума. Само се взираше в снимката и си спомняше как бе тичал, за да спечели тази купа. Господи, как бе тичал — бе атакувал прекалено рано, бе започнал последния спринт четвърт миля преди финалната права и през последните 500 метра едва не бе умрял — може би и сега щеше да умре заради тази фотография в ръката на оня човек… той му викаше: „Събуди се! Събуди се!…“ Изведнъж Фейбър се намери отново в колата на Ричард Портър, който му казваше да се събуди.

За миг дясната му ръка се озова в левия ръкав, където бе скрита камата, после той се сети, че за Портър Джеймс Бейкър е само един безобиден стопаджия, и се отпусна.

— Събуждате се като войник — рече Портър развеселено. — Ето го Абърдийн.

Фейбър забеляза аристократичното произношение и си спомни, че Портър е съдия и член на полицейската управа. На бледата светлина на настъпващия ден лицето му беше червендалесто, а мустаците лъщяха. Палтото му от камилска вълна изглеждаше скъпо. Беше богат и влиятелен човек и ако изчезнеше, щяха веднага да почнат да го търсят. Фейбър реши да не го убива.

— Добро утро — усмихна се той и се загледа през прозореца в гранитния град.

Движеха се бавно по някаква главна улица с магазини от двете страни. Неколцината подранили отиваха все в една посока — сигурно са рибари, реши Фейбър. Изглеждаше студено и ветровито място.

— Искате ли да се избръснете и да закусите, преди да продължите? Заповядайте у нас — каза Портър.

— Много сте любезен…

— Нищо подобно. Ако не бяхте вие, щях още да съм на А-80 при Стърлинг и да чакам да отвори някой сервиз.

— … но няма да се възползвам от поканата ви, благодаря. Искам да продължа.

Портър не настоя и Фейбър долови, че отказът му бе посрещнат с облекчение.

— В такъв случай ще ви оставя на Джордж Стрийт — оттам започва шосе А-96, което води право в Банф. — След миг колата спря. — Стигнахме.

— Благодаря, че ме докарахте. — Фейбър отвори вратата.

— Няма защо — подаде ръка Портър. — На добър път.

Фейбър слезе и затвори вратата; колата отмина. Нямаше от какво да се страхува, Портър щеше да се прибере и да спи цял ден и докато разбереше, че е помагал на шпионин, щеше да стане твърде късно за каквото и да било.

Фейбър изчака „Воксхол“-ът да се скрие от погледа му, после пресече шосето и тръгна по улица Пазарска — звучеше многообещаващо. Скоро след това се озова на пристанището и доверявайки се на носа си, излезе на рибния пазар. Чувстваше се в безопасност всред гъмжащия от хора шумен и миришещ площад, където всички бяха облечени в работни дрехи като него. Мокри риби и весели мръсотии летяха из въздуха и Фейбър усети, че трудно разбира гърления, изяждащ думите говор. От един павилион си купи силен горещ чай в нащърбена голяма чаша и парче франзела с резен бяло сирене.

Седна на едно буре да се нахрани и да помисли малко. Довечера трябваше да открадне лодка. А сега се налагаше да чака цял ден. Отвратително наистина. Трябваше и някъде да се скрие за следващите дванайсет часа. Беше прекалено близо до успеха, за да поема рискове сега, а да се открадне лодка посред бял ден, беше много по-опасно, отколкото да го стори привечер.

Той изяде закуската си и стана. Щяха да минат още няколко часа, преди градът истински да се събуди. А той щеше да използва това време да си намери добро скривалище.

Фейбър обиколи доковете и пристанището. Охраната беше съвсем фиктивна и той си набеляза няколко места, където би могъл да се промъкне. След това стигна до покрития с пясък плаж и тръгна по дългата две мили еспланада. В далечния й край, в устието на река Дон, бяха завързани няколко яхти. Биха свършили чудесна работа, но сигурно нямаха гориво.

Дебел облак затули изгряващото слънце. Въздухът стана пак много топъл и наситен с електричество. В крайбрежните хотели се появиха неколцина решени на всичко отпускари и седнаха упорито на плажа, очаквайки слънцето. Фейбър много се съмняваше, че слънцето ще се покаже през този ден.

Плажът можеше да се окаже най-подходящото място за криене. Полицията щеше да огледа жп- и автогарата, но едва ли щеше да започне да претърсва щателно целия град. Може би само няколко хотела и частни квартири. Малко вероятно бе да тръгнат да разпитват всеки човек на плажа. Фейбър реши да прекара деня на шезлонг на пясъка.

Той си купи вестник от една будка и взе под наем стол. После свали ризата си и я облече отново върху гащеризона. Сакото метна настрана.

Щеше да забележи всеки полицай много преди той да стигне до мястото, където седеше. И да има достатъчно време да изчезне от плажа и да се шмугне в някоя от близките улички.

Фейбър зачете вестника. Според големите заглавия съюзниците започваха нова офанзива в Италия. Фейбър беше настроен доста скептично. Анцио се бе оказал пълен провал. Вестникът беше лошо отпечатан, снимки нямаше. Той прочете, че полицията търси някой си Хенри Фейбър, убил с кама двама души в Лондон…

Жена в бански костюм мина покрай Фейбър и го погледна многозначително. Сърцето му подскочи. После осъзна, че тя се опитва да флиртува. За секунда се изкуши да я заговори. Толкова отдавна не беше… Той се сепна. Търпение, само търпение. Утре ще си е у дома.

Беше рибарска лодка, дълга не повече от петдесет-шейсет стъпки, с широко дъно и вграден мотор. Антената подсказваше, че има мощен радиопредавател. По-голямата част от палубата бе заета от люкове към малкия трюм долу. Рубката беше отзад, до таблото и контролните уреди можеха да застанат прави само двама души. Корпусът беше обшит с дъски и прясно накалафатен, боята също изглеждаше прясна.

Две други лодки в пристанището също щяха да свършат работа, но Фейбър видя от кея как моряците от първата я завързват и зареждат с гориво, преди да си тръгнат за вкъщи.

Той изчака няколко минути да се отдалечат, отиде до края на кея и скочи в лодката. Името й беше „Мари II“. Кормилото беше заключено с верига. Фейбър седна на пода в кабината и загуби десет минути да си отваря катинара. Почна да се стъмва по-рано заради облаците, които бяха покрили плътно цялото небе.

След като отключи кормилото, Фейбър вдигна малката котва, после скочи обратно на кея и разви въжетата, върна се в кабината, запали дизеловия мотор и дръпна стартера. Моторът се задави и угасна. Той опита отново. Този път моторът изрева и заработи, и лодката започна да се отдалечава от кея.

Скоро пристанището остана зад него и той намери обозначения с шамандури канал, извеждащ в открито море. Фейбър се досети, че каналът всъщност е само за дълбоко газещи кораби, но предпазливостта нямаше да му навреди.

Щом излезе от пристанището, той усети полъха на студен бриз. Дано не предвещава разваляне на времето, искрено се помоли той. Морето беше изненадващо бурно и малката, но яка лодка се вдигна високо на вълните. Фейбър отвори широко дросела, консултира се с компаса на таблото и определи курса. В сандъче под кормилото намери някакви карти — изглеждаха стари, но малко употребявани, явно шкиперът познаваше морето наоколо добре и нямаше нужда от тях. Фейбър провери координатите, които бе запаметил оная нощ в Стокуел, нагласи по-точно курса и застопори кормилото.

По прозорците на кабината се стичаше вода. Фейбър не можеше да каже дали е дъжд или просто пръски. Вятърът режеше като с нож гребените на вълните. Фейбър подаде за миг глава и лицето му бе обляно с вода.

Той включи радиото. То забръмча и изпука. Фейбър завъртя ключа за честотите и попадна на някакви прекъсващи съобщения. Апаратът работеше безупречно. Той превключи на честотата на подводницата, после го загаси — беше прекалено рано да се свързва с тях.

Колкото по-навътре навлизаше, толкова по-големи ставаха вълните. Сега всяка изправяше лодката назад като подплашен кон и я полюшваше за миг на върха си, преди да я запрати надолу в ужасяващите дълбини. Фейбър се взираше през прозорците като слепец. Нощта бе настъпила и той не виждаше нищо. Започна да му прилошава.

Щом си кажеше, че по-голяма вълна вече не може да дойде, и нова водна маса, по-огромна от предишните, го понасяше към небето и следваха една след друга, така че лодката все беше с кърмата нагоре към небето или надолу към морското дъно. В една особено дълбока бразда внезапно го обля ярката, сякаш дневна светлина на проблеснала светкавица. Фейбър видя как сиво-зелената водна маса се спуска върху носа и залива палубата и кабинката, където стоеше той. Не можа да разбере дали последвалият ужасен трясък бе от гръмотевицата или от разцепващите се дъски на лодката. Той неистово затърси спасителен пояс наоколо. Нямаше.

Нова светкавица раздра небето. Фейбър се вкопчи в застопореното кормило и опря гръб в стената на кабината, за да се задържи изправен. Нямаше смисъл да се мъчи да дърпа лостовете — беше безпомощен пред водната стихия.

Повтаряше си, че лодката би трябвало да е строена така, че да издържа на подобни внезапни бури. Но не можа да се убеди. Опитните рибари сигурно щяха да видят признаците за подобен ураган и щяха да си останат на брега, знаейки, че лодката им няма да издържи в такова време.

Нямаше представа къде се намира. Можеше да се е върнал обратно в Абърдийн или да е стигнал до мястото на срещата. Фейбър седна на пода и включи радиото. Неистовото люлеене му пречеше дори да върти копчетата. Когато апаратът загря, той завъртя шайбите, но не можа да хване нищо. Усили докрай — пак нищо.

Антената сигурно се бе изтръгнала от покрива.

Той превключи на „Предаване“ и повтори няколко пъти: „Обадете се“, след което нагласи на „Приемане“. Слаба надежда имаше някой да го чуе.

После угаси мотора, за да пести гориво. Трябваше да издържи бурята, ако успееше, а след това да се опита да поправи или смени антената. Можеше да му потрябва гориво.

При следващата голяма вълна лодката се плъзна застрашително настрани и той осъзна, че му трябва мощността на мотора, за да посреща челно вълните. Дръпна стартера. Моторът не запали. Опита няколко пъти и се отказа, ругаейки сам себе си, че го беше угасил.

Лодката се завъртя така силно, че Фейбър падна и си удари главата в кормилото. Лежеше замаян на пода и очакваше лодката всеки момент да се преобърне. Нова вълна се стовари върху кабината и счупи стъклата на прозореца. Изведнъж Фейбър се оказа под водата. Сигурен, че лодката потъва, той се изправи, залитайки, на крака и изплува на повърхността. Всичките прозорци бяха счупени, но лодката още се държеше. Фейбър отвори с ритник вратата и водата нахлу вътре. Той се вкопчи в кормилото, за да не го отнесе в морето.

Невероятно беше, но бурята се усилваше. Една от последните съзнателни мисли на Фейбър беше, че по тия места такива бури сигурно има един път на сто години. След това цялото му внимание и воля се насочиха върху това как да се задържи за кормилото. Трябваше да се завърже за него, но не смееше да го пусне, за да потърси въже. Загуби всякакво чувство за горе и долу, докато лодката подскачаше и танцуваше по грамадните като канари вълни. Ураганни ветрове и хиляди тонове вода се мъчеха да го изтръгнат от мястото му. Нозете му се плъзгаха непрекъснато по мокрия под, а мускулите на ръцете му горяха от болка. Той поемаше въздух, щом главата му се покажеше над водата, но иначе се мъчеше да не диша. На няколко пъти едва не загуби съзнание и смътно долови, че плоският покрив на кабината е изчезнал.

При всяко проблясване на светкавица съзираше за миг кошмара около себе си. С изненада установи, че може точно да определи къде е голямата вълна — отпред, отзад, надигаща се под него или далеч встрани. С ужас установи също, че не чувства ръцете си, и погледна надолу да види дали са още там, вкопчени в кормилото, замръзнали в нещо като rigor mortis. Ревът на бурята го оглушаваше, вятърът се бе слял с гръмотевиците и морето.

Усещаше, че бавно загубва способността си да разсъждава разумно. В нещо прилично по-скоро на мираж, отколкото на халюцинация, видя пред себе си момичето, което го бе заглеждало на плажа. Тя вървеше ли, вървеше в прилепнал бански костюм по подскачащата палуба, но тъй и не стигна до него. Фейбър знаеше, че когато се приближи достатъчно, той ще вдигне мъртвите си ръце от кормилото и ще ги протегне към нея, но продължи да си казва: „Още не, още не“, докато тя вървеше към него и се усмихваше, полюлявайки хълбоци. Той се изкушаваше да пусне кормилото и сам да измине делящото ги разстояние, но нещо в дълбините на съзнанието му подсказваше, че ако помръдне, никога няма да я достигне, затова чакаше и я гледаше, и се усмихваше от време на време, и дори когато затвореше очи, пак я виждаше.

Вече непрекъснато губеше съзнание. Разумът потъваше някъде, морето и лодката изчезваха, след тях и момичето, после нещо го разтърсваше, той идваше на себе си и откриваше, колкото и да бе невероятно, че все още държи кормилото и още е жив. За известно време успяваше да запази съзнание, после изтощението отново вземаше връх.

В един от последните проблясъци на съзнание забеляза, че вълните се движат само в една посока и отнасят и лодката натам. Нова светкавица проряза небето и той съзря някаква огромна маса, чудовищна вълна… не, не беше вълна, а скала. Облекчението, че наблизо има земя, бе пометено от ужаса да не го захвърлят вълните върху нея и да не го размажат. Съвсем безсмислено той дръпна стартера, после бързо посегна към кормилото, но пръстите му повече не искаха да се свият.

Нова вълна повдигна лодката и я метна надолу като счупена играчка. Докато пропадаше, все още вкопчен в кормилото с една ръка, Фейбър видя една стърчаща, остра като кама скала. Лодката щеше да се наниже на нея… корпусът само драсна края и полетя нататък.

Сега огромните, гигантски като планини вълни се разбиваха в скалите. Следващата се оказа прекалено голяма за дървената лодка. Тя полетя надолу и трясъкът от разцепващите се дъски просто експлодира в ушите на Фейбър. С лодката беше свършено…

Водата се отдръпна и той разбра, че дъното се беше разпукало, защото се бе ударило в… земя. Той се взря невиждащо в осветения в този миг от нова светкавица малък плаж. Морето повдигна изпотрошената лодка от пясъка, водата заля отново палубата и събори Фейбър. Но той бе видял всичко ясно, като да беше ден, в оня кратък миг. Плажът беше тесен и вълните се разбиваха в самите скали. Но вдясно имаше малък пристан и някаква рампа водеше до върха на скалата. Фейбър съзнаваше, че ако напусне лодката и се опита да се добере до плажа, следващата вълна ще го убие с тоновете си вода или ще пръсне главата му като яйце о скалите. Но ако помежду две вълни успееше да се добере до мостика, можеше да се изкатери по рампата и да се спаси.

Следващата вълна разцепи палубата като бананова обелка. Лодката просто се разпадна под краката му и Фейбър усети, че оттеглящият се прибой го всмуква назад. Той се изправи, олюлявайки се, краката му се подгъваха като гумени, и хукна напред през плитчината към мостика. Да пробяга тия няколко метра, се оказа физически най-трудното нещо в живота му досега. Искаше да се спъне, за да може да си почине във водата, да умре, но не падна, точно както не бе паднал и като спечели онова състезание на 5000 метра. Изведнъж се блъсна в една от подпорите на мостика, протегна нагоре ръце и се вкопчи в дъските, после се изтегли нагоре, брадичката му се показа над ръба, той залюля крака и се претърколи отгоре.

Вълната връхлетя, докато се изправяше на колене. Той се хвърли напред. Вълната го повлече няколко метра, после го удари в дъските. Той нагълта вода, пред очите му всичко заигра. Когато огромната тежест се вдигна от гърба му, той събра цялата си воля и се опита да стане. Не можа. Усети, че нещо го тегли неумолимо назад, и изведнъж го обзе неочаквана ярост. Нямаше да се остави… не и сега, по дяволите. Той започна да ругае шибаната буря и морето, и англичаните, и Пърсивал Годлиман, и изведнъж установи, че се е изправил на крака и тича, тича далеч от морето, нагоре по рампата, тича със затворени очи и зяпнала уста, един луд, чиито дробове ще се пръснат и чиито кости ще се разцепят от подобно усилие, тича, без да знае накъде — единственото, което знае, е, че няма да спре, докато не падне в несвяст.

Рампата беше дълга и стръмна. Здрав и силен човек би я пробягал цялата, ако е отпочинал и тренира редовно. Олимпийски състезател би стигнал до половината, ако е уморен. Един обикновен четирийсетгодишен мъж би успял да мине не повече от метър-два.

Фейбър стигна до върха.

Някъде метър преди края на рампата усети остра болка, нещо като лек сърдечен удар, и загуби съзнание, но краката му направиха механично още две стъпки, преди да се строполи на прогизналата трева.

Не разбра колко време бе лежал така. Когато отвори очи, бурята още вилнееше, но вече се бе съмнало и на няколко метра пред себе си той съзря малка къщичка, в която, изглежда, живееха хора.

Надигна се на колене и запълзя бавно, безкрайно бавно към вратата.

18.

Подводницата, модел У-505, описа спокойно голям кръг; мощните дизелови мотори пухтяха бавно, докато тя се носеше през дълбините като сива, беззъба акула. Командирът, лейтенант Вернер Хеер, пиеше ерзац кафе и се мъчеше да не пали нова цигара. Бяха изкарали дълъг ден и още по-дълга нощ. Не му харесваше сегашната задача — той беше човек на действието, тук нямаше какво да се прави; освен това му бе ужасно неприятен тоя мълчаливец от Абвера с излъчващи пословично лукавство сини очи, когото му бяха натрапили на борда.

Майорът от разузнаването хер Вол седеше срещу капитана. Този човек сякаш не знаеше умора, по дяволите. Сините очички попиваха всичко наоколо, но изражението в тях не се променяше. Униформата му никога не се намачкваше въпреки неудобствата на живота под водата; на всеки двайсет минути по часовник запалваше нова цигара и я изпушваше до четвъртинчова угарка. Хеер би спрял да пуши просто за да може да забрани и на другите и да лиши Вол от това удоволствие, но беше прекалено пристрастен към тоя си навик, за да го направи.

Никога не бе обичал хората от разузнаването, винаги бе имал чувството, че събират сведения и за него. Не обичаше да работи и с Абвера. Подводницата му бе направена да води бой, не да се мотае около британския бряг и да прибира разни тайни агенти. Изглеждаше му чиста лудост рискуването на такава скъпа бойна машина, да не говорим за обучения й екипаж, и то заради човек, който можеше въобще да не се появи.

Хеер допи чашата си и сви лице в гримаса.

— Отвратително кафе — рече той. — Толкова е гадно на вкус.

Безчувственият поглед на Вол се спря върху му за миг и се отмести настрани. Той нищо не каза.

Непроницаем както винаги. Да върви по дяволите. Хеер се размърда неспокойно на стола си. На палубата на някой кораб би кръстосвал безспир напред-назад, но в подводницата човек се научава да избягва излишните движения.

— Вашият човек няма да дойде в това време, да знаете — каза той накрая.

— Ще чакаме до шест сутринта — рече небрежно Волф и погледна часовника си.

Не беше заповед — Вол не можеше да заповядва на Хеер, просто се съобщаваше един факт, а това само по себе си вече беше обида към офицера с по-висок ранг. И Хеер му го каза.

— И двамата изпълняваме заповедите си — рече Вол. — Моите, както знаете, идват от много високо място, наистина много високо.

Хеер овладя яда си. Младежът беше прав, разбира се. Хеер щеше да изпълни заповедта, но щом се върнеха в пристанището, щеше да направи рапорт за неподчинение срещу Вол. Не че щеше да има някакво значение — петнайсет години във флота го бяха научили, че хората от Главната квартира сами създават законите…

— Е, дори и да е такъв глупак, че да излезе в морето в такова време, вашият човек сто на сто не е толкова опитен моряк, та да оцелее.

Единственият отговор на Вол беше пак онзи празен, безизразен поглед.

— Вайсман? — повика Хеер радиотелеграфиста.

— Няма нищо, сър.

— Имам чувството, че шепотът, който хванахме преди няколко часа, беше от него — каза Вол.

— Ако е бил той, тогава е доста далеч от мястото на срещата, сър — каза радиотелеграфистът. — Беше просто като пукането на светкавица.

— Ако не е бил той, значи не е бил — добави Хеер. — Ако е бил той, вече се е удавил.

— Вие не познавате този човек — каза Вол и този път в гласа му се появи нещо като вълнение.

Хеер не отговори. Шумът на мотора леко се промени и на него му се стори, че дочува някакво леко чукане. Ако се увеличеше по обратния път, щеше да се наложи да го прегледат, щом се върнат. При всички случаи можеше да ги накара да го отворят дори и само за да избегне едно повторно плаване с отвратителния майор Вол.

— Искате ли още кафе, сър? — подаде глава през вратата един моряк.

— Ако изпия още едно, ще взема да пикая кафе — поклати глава Хеер.

— Аз ще пия, ако обичате — каза Вол и извади цигара.

При това Хеер погледна часовника си. Беше шест и десет. Лукавият майор Вол не бе запалил цигарата в шест, за да задържи подводницата още няколко минути.

— Поемаме курс към дома — каза Хеер.

— Един момент — рече Вол. — Мисля, че трябва да погледнем на повърхността, преди да тръгнем.

— Я не ставайте глупак! — озъби се Хеер. Знаеше, че е на сигурна почва сега. — Имате ли представа каква буря бушува горе? Няма да можем да отворим люка, а и през перископа няма да се види нищо на повече от няколко метра.

— Откъде знаете какво е горе?

— Опит.

— Тогава поне се свържете с базата и им кажете, че нашият човек не се е явил на срещата. Може да ни наредят да останем.

— Не е възможно да се свържем по радиото с базата от тази дълбочина — въздъхна отегчено Хеер.

— Капитан Хеер, искрено ви препоръчвам да изплувате на повърхността и да се свържете по радиото с базата, преди да напуснете мястото на срещата — най-после загуби спокойствие Вол. — Човекът, когото трябва да приберем, носи информация от съдбоносно значение. Фюрерът очаква доклада му.

— Благодаря ви, че ми съобщихте мнението си, майоре — каза Хеер и се обърна. — Пълен напред! — изкомандва той.

Мъркането на двата мотора прерасна в рев и подводницата започна да набира скорост.

Четвърта част

19.

Когато Люси се събуди, бурята още фучеше навън. Тя се наведе през леглото внимателно, за да не събуди Дейвид, и взе часовника си от пода. Беше малко след шест. Вятърът виеше в комина. Дейвид можеше да си поспи, днес нямаше да се свърши кой знае какво.

Тя се зачуди дали през нощта не са изпопадали някои плочи от покрива. Трябваше да провери. Но щеше да се наложи да изчака, докато Дейвид излезе, иначе щеше да й се сърди, че не го е накарала той да види.

Тя се измъкна от леглото. Беше много студено. Топлото време през последните дни ги бе подлъгало, че още ще има лято. Сега беше студено като през ноември. Тя изхлузи фланелената нощница през глава и бързо навлече бельо, панталони и пуловер. Дейвид се размърда. Тя го погледа, той се обърна, но не се събуди.

Люси прекоси малката площадка и надникна в стаята на Джо. Тригодишният малчуган вече спеше в креватче, а не в люлката, и често падаше през нощта, без да се събужда. Тази сутрин си беше в леглото, спеше по гръб, с отворена уста. Люси се усмихна. Беше наистина като ангелче.

Тя слезе тихо по стълбите и за миг се почуди защо се бе събудила толкова рано. Може би Джо се бе размърдал, а може и бурята да беше виновна.

Люси коленичи пред камината, навивайки нагоре ръкавите на пуловера си, и започна да разпалва огъня. Докато чистеше скарата, започна да си подсвирква някаква песничка, която бе чула по радиото. Тя изгреба студената пепел, а големите буци остави за новия огън. Сухият мъх служеше за разпалване, а отгоре се слагаха дърва и въглища. Понякога използваше само дърва, но въглищата бяха по-добри за такова време. Люси подържа един вестник встрани от пламъците, за да почне да тегли коминът. Когато го махна, дърветата горяха, а въглищата бяха почервенели. Тя сгъна вестника и го постави под камарата с въглища — за утре.

Огънят скоро щеше да затопли малката къща, но чаша горещ чай щеше да й дойде добре в това време. Люси отиде в кухнята и сложи чайника на електрическия котлон. После постави две чаши на подноса, намери цигарите на Дейвид и пепелника, направи чая, наля го и понесе подноса към стълбите.

Тъкмо понечи да се качва нагоре, когато чу някакво почукване. Тя се намръщи, но реши, че е вятърът, и направи още една крачка. Звукът се повтори. Сякаш някой чукаше на входната врата.

Беше безумие, разбира се. Нямаше кой да почука на вратата — само Том, а той винаги влизаше през кухнята и никога не чукаше.

Отново потропване. Тя слезе по стълбите и отвори вратата, като придържаше подноса с една ръка.

Стресната, Люси изтърва таблата. Мъжът падна в антрето, като събори и нея. Люси изпищя.

Страхът й бързо премина. Непознатият лежеше до нея на пода и явно не беше в състояние да нападне когото и да било. Дрехите му бяха вир-вода, а ръцете и лицето му бяха вкочанени от студ.

Люси се изправи. Дейвид се плъзна по стълбите по задник и завика:

— Какво има? Какво стана?

— Това — рече Люси и посочи непознатия.

Още по пижама, Дейвид се смъкна до долу и се изтегли на ръце в количката си.

— Не виждам защо трябва да се пищи — заяви той, завъртя колелата с ръце и се взря в проснатия на пода странник.

— Съжалявам. Стресна ме. — Люси се наведе, подхвана мъжа под мишниците и го потътри към дневната. Дейвид я последва. Тя положи безчувственото тяло пред камината.

— Откъде, по дяволите, се взе тоя? — Дейвид се взря в непознатия.

— Сигурно е моряк… бурята…

Но Люси забеляза, че е облечен в дрехи на работник, и внимателно го огледа. Беше едър мъж, по-дълъг от килимчето, което бе шест стъпки, с широк врат и рамене. Имаше изразително лице с фини кости, високо чело и здрава челюст. „Сигурно е хубав — помисли си тя, — ако не е този мъртвешки тен.“

Непознатият се размърда и отвори очи. В първия миг изглеждаше ужасно изплашен, като малко момче, което се събужда и открива, че е попаднало в непозната обстановка, но много бързо изражението му се отпусна и той се огледа внимателно. Погледът му се спря на Люси, Дейвид, прозореца, вратата и огъня.

— Трябва да му съблечем тия дрехи. Донеси една твоя пижама и халат, Дейвид.

Той избута количката навън, а Люси коленичи до непознатия. Първо свали ботушите и чорапите му. В очите му проблесна едва ли не развеселено пламъче, докато я наблюдаваше. Но когато посегна към сакото му, той скръсти ръце на гърдите си.

— Ще умрете от пневмония, ако останете с тези дрехи — заяви тя като опитна медицинска сестра. — Нека да ги махна.

— Струва ми се, че не се познаваме достатъчно добре — в крайна сметка никой не ни е представил един на друг — отвърна той.

Заговаряше за първи път. Гласът му бе толкова уверен, а думите така официални, че от контраста с ужасния му външен вид Люси избухна В смях.

— Да не би да се срамувате? — запита тя.

— Просто смятам, че един мъж трябва да запази своята тайнственост — ухили се той широко, но усмивката му изведнъж се сгърчи, а очите му се затвориха от болка.

Дейвид се върна с чиста пижама в ръце.

— Двамата май вече почнахте да се погаждате — забеляза той.

— Ще трябва ти да го съблечеш — рече Люси. — На мен не ми дава.

В очите на Дейвид не можеше да се прочете нищо.

— Ще се справя сам, благодаря — каза непознатият, — ако не е много нахално от моя страна.

— Както искате. — Дейвид хвърли дрехите на един стол, завъртя колелата и излезе навън.

— Ще направя още чай — каза Люси и го последва, като затвори вратата на дневната зад себе си.

В кухнята Дейвид вече пълнеше чайника, от устата му висеше запалена цигара. Люси бързо почисти счупените парчета в антрето, после отиде при него.

— Преди пет минути не бях сигурен, че е жив, а сега вече се облича сам — заяви Дейвид.

— Може да се е преструвал — каза Люси, занимавайки се с чайника.

— Явно, че перспективата да го събличаш допринесе за бързото му възстановяване.

— Не мога да повярвам, че има толкова срамежливи хора.

— Липсата на подобно качество у теб може би те кара да подценяваш силата му в другите.

— Хайде да не се караме днес, Дейвид. Сега можем да правим по-интересни работи. Промяната е хубаво нещо. — Тя взе таблата и влезе в дневната.

Непознатият закопчаваше горнището на пижамата си. Когато тя влезе, се извърна с гръб към нея. Люси постави подноса на масичката и наля чая. Той се обърна и тя видя, че бе облякъл халата на Дейвид.

— Много сте мила — каза. Погледът му беше прям.

„Не изглежда всъщност от срамежливите“, помисли си Люси. Е, беше няколко години по-стар от нея — около четирийсетте. Може би затова. С всеки изминал миг все по-малко приличаше на корабокрушенец.

— Седнете близо до огъня — предложи тя и му подаде чаша чай.

— Не знам дали ще мога да се оправя с чинийката. — Пръстите ми не ме слушат. — Той пое чашата с вдървени ръце, обхвана я с длани и я поднесе внимателно към устните си.

Дейвид влезе и му предложи цигара. Той отказа.

— Къде съм? — попита непознатият, след като изпи чая си.

— Това място се нарича Островът на бурите — отвърна Дейвид.

Сянка на облекчение мина по лицето на непознатия.

— Мислех, че ме е отнесло обратно в Абърдийн.

— Вероятно ви е довлякло в залива — рече Дейвид и помести голите стъпала на странника към огъня, за да се стоплят. — Водата все влачи по нещо. Така се е създал и плажът.

Джо влезе с подпухнали от съня очички, като влачеше едноръка панда, голяма колкото самия него. Когато видя непознатия, той хукна към Люси и завря лице в полата й.

— Изплаших момиченцето ви — усмихна се новодошлият.

— Той е момче. Трябва да го подстрижа. — Люси вдигна Джо на скута си.

— Съжалявам. — Очите на странника се притвориха и той се олюля на стола.

— Трябва да сложим горкия човек да си легне, Дейвид — скочи Люси, захвърляйки Джо на дивана.

— Чакай малко — спря я Дейвид и се приближи към непознатия. — Дали има други оцелели? — запита го той.

— Бях сам — вдигна глава мъжът. Явно беше на границата на силите си.

— Дейвид… — отвори уста Люси.

— Още един въпрос — съобщихте ли на бреговата охрана маршрута си?

— Какво значение има? — възкликна Люси.

— Има значение, защото, ако им е казал, сега може някой да рискува живота си да го търси, а ние трябва да им съобщим, че е в безопасност.

— Не… не съм им казвал… — прошепна мъжът тихо.

— Стига толкова — каза Люси на Дейвид и коленичи пред непознатия. — Можете ли да се изкачите догоре?

Той кимна и се надигна бавно.

Люси прехвърли ръката му през рамото си и започна да пристъпя внимателно.

— Ще го сложа на леглото на Джо — каза тя.

Качваха стъпалата едно по едно, като на всяко спираха. Когато стигнаха догоре, бледият цвят, който огънят бе възвърнал на лицето му, бе изчезнал съвсем. Люси го отведе в малката спалня. Той се строполи на леглото.

Люси го зави внимателно с одеялата, подпъхна ги от двете страни и излезе от стаята, затваряйки тихо вратата.

Вълна от огромно облекчение обля Фейбър. През последните няколко минути му бяха необходими наистина свръхчовешки усилия, за да се контролира успешно. Той се чувстваше безпомощен, победен и болен.

След като входната врата се бе отворила, си беше разрешил да припадне за малко. Опасността възникна, когато красивото момиче започна да го съблича и той си спомни за филмчето, залепено на гърдите му. Разрешаването на този проблем бе пробудило бдителността му. Освен това се беше изплашил да не повикат линейка, но подобно нещо не бе споменато — може би островът беше твърде малък, за да има своя болница. Добре, че не беше на материка — там нямаше да може да им попречи да съобщят за корабокрушението. Както и да е, въпросите на съпруга сочеха, че поне засега подобни изгледи не се очертаваха.

Фейбър нямаше сили да мисли в момента за бъдещите си проблеми. Засега изглеждаше в безопасност. В момента нещата се изчерпваха дотук. Междувременно беше на топло и сухо, и бе жив, а леглото бе меко.

Той се обърна и огледа щателно стаята — врата, прозорец, комин. Навикът да действа предпазливо щеше да надживее всичко освен самата смърт. Стените бяха розови, като че ли младите бяха очаквали момиче. На пода имаше влакче и много книжки с картинки. Беше уютно и безопасно място, истински дом. Той беше вълкът в кошарата. Един хром вълк.

Фейбър затвори очи. Въпреки изтощението си трябваше да се насили да се отпусне, мускул след мускул. Постепенно всяка мисъл изчезна от главата му и той заспа.

Люси опита овесената каша и добави още щипка сол. Бяха се научили да я ядат без захар, по шотландски — както Том я правеше, и така им харесваше повече. Никога вече нямаше да приготвя ядките със захар, дори и когато купоните изчезнеха и имаше захар в изобилие. Как само свиква човек с някои неща, когато се наложи — и с черния хляб, и с маргарина, и със солената каша.

Тя сипа по чиниите и семейството седна да закусва. Джо изпиваше и много мляко с кашата — да я охлажда. Дейвид изяждаше огромни количества храна напоследък, без да напълнява — явно от живота на открито. Тя погледна ръцете му върху масата — бяха загрубели и почернели, ръце на човек, който се занимава с физически труд. А ръцете на непознатия? Пръстите му бяха дълги, кожата бяла под кръвта и драскотините. Явно не беше свикнал да кара лодка и доста се бе одрал.

— Едва ли ще свършиш много работа днес — каза Люси. — Бурята сякаш не се кани да спира.

— Няма значение. Някой трябва да се погрижи за овцете независимо от времето.

— Къде ще бъдеш?

— При Том. Ще ида с джипа.

— Аз може ли да дойда? — попита Джо.

— Не днес — отговори Люси. — Много е мокро и студено.

— Ама оня човек не ми харесва.

— Не ставай глупав! — усмихна се Люси. — Нищо лошо няма да ни стори. Едва се движи, толкова е болен.

— Кой е той?

— Не му знаем името. Лодката му се е разбила и ние трябва да се погрижим за него, докато се оправи.

— Той чичо ли ми е?

— Не, просто един непознат, Джо. Изяж си закуската.

Джо изглеждаше разочарован. Веднъж бе видял един свой чичо. В неговата главица чичовците бяха хора, дето раздаваха бонбони, които той много обичаше, и пари, които нямаше какво да прави.

Дейвид привърши със закуската и облече мушамата — подобно на палатка одеяние с дупка за главата, което покриваше не само него, но и по-голямата част от количката. На главата си нахлупи непромокаема качулка и я завърза под брадичката, целуна Джо и махна за довиждане на Люси.

След една-две минути тя го чу как запали мотора на джипа и отиде до прозореца. Дейвид потегли в дъжда. Задните колела се поднесоха в калта. Трябваше да се внимава.

Тя се обърна към Джо.

— Това е куче — рече малкият. Правеше картинка на масата с ядки и мляко.

— Каква мръсотия! — Люси го плесна по ръчичката. Момченцето смръщи сърдито лице. „Колко прилича на баща си!“, помисли си Люси. Имаха една и съща мургава кожа и почти черна коса, както и навика да се затварят в себе си, когато нещо ги разсърди. Но Джо се смееше много — бе наследил нещо и от Люси, слава Богу.

Джо реши, че майка му го гледа така втренчено, защото е много сърдита, и рече:

— Извинявай!

Тя го изми на мивката в кухнята, после раздигна масата, като си мислеше за непознатия горе. След като непосредствената опасност бе преминала и той може би нямаше да умре, Люси изгаряше от любопитство да научи нещо повече за него. Кой е? Откъде е? Какво е правил в морето в тази буря? Има ли семейство? Защо е облечен като работник, а има ръце на чиновник и акцент от графствата около Лондон? Беше доста заинтригуващо наистина.

Хрумна й, че ако живееше някъде другаде, нямаше да възприеме неочакваното му появяване така лесно. Можеше да е някой дезертьор или престъпник, или дори избягал военнопленник. Но когато човек живееше на този остров, забравяше, че другите могат да представляват и заплаха, а не само приятна компания. Толкова беше хубаво да видиш ново лице, че бе просто неблагодарно от нейна страна да таи някакви подозрения. А може би беше просто готова, повече от всеки друг, да посрещне с радост един привлекателен мъж — каква неприятна мисъл… Тя я отхвърли моментално.

Какви глупости, Боже мой. Той беше толкова изтощен и болен, че не представляваше никаква опасност за никого. Дори и да бяха на сушата, кой щеше да откаже да го приеме, такъв мръсен и в безсъзнание? Щом се почувстваше по-добре, щяха да го разпитат и ако разказът му им се стореше подозрителен, можеха да се обадят по радиото от къщичката на Том.

Тя се изми и се качи тихичко горе да надникне при него. Той спеше с лице към вратата и когато тя подаде глава, очите му моментално се отвориха. И отново за част от секунда в тях проблесна оня страх.

— Няма нищо — прошепна Люси. — Просто исках да видя как сте.

Той затвори очи, без да промълви нищо.

Тя слезе отново долу. Двамата с Джо навлякоха мушами и гумени ботуши и излязоха. Продължаваше да вали като из ведро, а вятърът беше ужасен. Тя погледна към покрива — бяха изпопадали няколко плочи. Обръщайки се с гръб към вятъра, Люси тръгна към платото.

Стискаше Джо здраво за ръката — вятърът лесно можеше да го отнесе. Само след две минути съжали, че не си е останала вкъщи. Дъждът проникна под яката на мушамата и краищата на ботушите й. Джо сигурно също беше вир-вода, но пък след като вече тъй и тъй бяха мокри, можеше да постоят още малко. Люси искаше да отиде на плажа.

Но когато стигнаха до върха на рампата, тя осъзна, че това е невъзможно. Тесният дъсчен мост беше хлъзгав от дъжда, а в този вятър можеше да загуби равновесие и да падне, да полети към плажа на шейсет стъпки отдолу. Трябваше да се задоволи само с гледката.

А тя беше наистина удивителна.

Огромни вълни, всяка колкото малка къща, се гонеха една след друга. Издигаха се нависоко, гребените им описваха питанка и се разбиваха яростно в подножието на скалата. Стена от пръски се вдигна чак до платото и Люси бързо се дръпна назад, а Джо запищя от удоволствие. Люси успя да чуе смеха на сина си само защото той се бе хвърлил към нея и устата му бе близо до ухото й — ревът на вятъра и морето заглушаваха всичко останало.

Имаше нещо ужасно вълнуващо в това да гледаш как природните стихии беснеят, бушуват и реват от ярост, да стоиш опасно близко до ръба на скалата, да чувстваш, че рискуваш, и едновременно с това, че си в безопасност, да трепериш от студ и да се потиш от страх. Беше вълнуващо, а имаше толкова малко вълнуващи неща в нейния живот.

Канеше се да си тръгне, защото се боеше Джо да не се разболее, когато видя лодката.

Или по-точно останките от нея, което беше ужасното. Големите греди от палубата и кила бяха пръснати по скалите под зъберите като разпилени кибритени клечки. Голяма лодка е била. Сам човек би могъл да я управлява, но трудно. А морето я бе превърнало в нищо. Не бяха останали и две дъски, заковани една за друга.

Как, за Бога, бе останал жив техният непознат?

Тя потрепера при мисълта какво би станало с човешкото тяло при досега с тия вълни и скали. Джо усети внезапната промяна в настроението й и прошепна:

— Хайде да си ходим вече.

Люси се обърна и хукна по калната пътека към къщата, отдалечавайки се бързо от морето.

Вътре те свалиха мокрите си палта, шапки и ботуши и ги окачиха в кухнята да съхнат. Люси се качи горе и надникна в стаята на непознатия. Този път той не отвори очи. Изглеждаше, че спи спокойно, и все пак тя имаше чувството, че се бе събудил, познал стъпките й по стъпалата и затворил очи, преди тя да отвори вратата.

Люси напълни ваната с гореща вода. И двамата с момченцето бяха мокри до кости. Тя съблече Джо и го сложи във ваната, после свали дрехите си и се плъзна при него. Топлината беше истинска благодат. Тя затвори очи и се отпусна. Колко беше хубаво да си у дома, на топличко, докато бурята блъска безсилно по здравите каменни стени.

Животът изведнъж бе станал интересен. В една-единствена нощ бе имало буря и корабокрушение, и тайнствен непознат, и всичкото това след три години… Надяваше се той по-скоро да се събуди, за да може да разбере нещо повече за него.

А сега беше време да започне да приготвя обяда за своите мъже. Щеше да задуши една агнешка плешка. Тя излезе от ваната и се изтърка внимателно. Джо си играеше с гуменото коте с издъвкани уши. Люси се огледа в огледалото и се взря в стриите по корема си, останали от бременността. Избледняваха полека-лека, но никога нямаше да изчезнат напълно. И все пак един хубав тен по цялото тяло би свършил добра работа. Люси се усмихна с тъга. И какво от това? Кой се интересуваше от корема й? Никой освен нея.

— Може ли да постоя още една минутка? — Джо обичаше да казва „още една минутка“ и това можеше да означава всичко, дори половин ден.

— Само докато се обличам — каза му тя, метна хавлията на закачалката и тръгна към вратата.

Непознатият стоеше на прага и я гледаше.

Двамата впиха погледи един в друг. Странно, но въобще не бе изпитала страх, помисли си Люси по-късно. Защото той я гледаше по необичаен начин, в изражението му нямаше заплаха, нито похот, нито подигравка. Не се взираше във венериния й хълм, нито дори в гърдите й, а в лицето, и то право в очите й. Тя отвърна на погледа му, леко стресната, но не и притеснена, и само някак подсъзнателно се зачуди защо не изпищи, не се прикрие с ръце и не му тресне вратата.

Накрая нещо проблесна в очите му; може би си въобразяваше, но й се стори, че вижда в тях възхищение и насмешка, и малко тъга, и после в миг омаята бе нарушена, той се обърна и се върна в стаята си, като затвори вратата зад себе си. След миг Люси чу пружините да проскърцват под тежестта му.

И без никаква видима причина тя се почувства ужасно виновна.

20.

Пърсивал Годлиман вече бе пуснал в действие всички резерви.

Всеки полицай в Обединеното кралство разполагаше със снимката на Фейбър, а около половината от тях бяха пратени да го търсят. В градовете се проверяваха хотели и пансиони, жп- и автобусни гари, кафенета и магазини, както и мостове, сводове и разрушени от бомбардировките сгради, където висяха скитниците. В провинцията претърсваха хамбари и силози, празни къщи и полуразрушени замъци, горички, сечища и житни ниви. Показваха снимката на продавачи на билети, бензинджии, докери на ферибота и събирачи на пътна такса. Всички граждански пристанища и летища се следяха, а снимката на Фейбър беше закачена с кабърчета над всяко гише за паспортна контрола.

В полицията, естествено, все още смятаха, че търсят обикновен убиец. Редовият полицай на улицата знаеше, че човекът на снимката е убил двама души с нож в Лондон. Старшите офицери знаеха малко повече: че едно от убийствата е при сексуално нападение, другото привидно е без причина, а третото — за което подчинените им не биваше да знаят, представлява също така необяснимо, но кърваво нападение върху войник във влака за Ливърпул. Само началниците на полицейски участъци и няколко офицери в Скотланд Ярд знаеха, че войникът е бил временно прикрепен към МИ-5 и че всички убийства имат някаква връзка със Службите за сигурност.

Вестниците също смятаха, че става дума за издирване на обикновен убиец. След като Годлиман оповести подробностите, повечето публикуваха информацията в късните си издания — първите, предназначени за Шотландия, Ълстър и Северен Уелс, не можаха да я включат, затова публикуваха съкратена версия на следващия ден. Жертвата от Стокуел бе представена като работник, с фалшиво име и неясни биографични данни. В съобщението за пресата, направено от Годлиман, това убийство се свързваше със смъртта на мисис Уна Гардън през 1940-а, без обаче да се споменава нещо по-конкретно. Пишеше, че убийствата са били извършени с кама.

Двата ливърпулски вестника научиха много бързо за трупа във влака и се запитаха дали лондонският убиец не бе потретил удара си с нож. И двата направиха запитване до полицията в Ливърпул. Полицейският началник се обади по телефона и на двамата главни редактори. Нито един от вестниците не помести ни дума.

Общо сто петдесет и седем високи, мургави мъже бяха арестувани по подозрение, че приличат на Фейбър. Само двайсет и девет не можаха да докажат, че не са били в състояние да извършат убийствата. Представители на МИ-5 разпитаха двайсет и деветте. Двайсет и седем души доведоха родители, роднини и съседи, които потвърдиха, че заподозрените лица са родени в Англия и са живели в страната през 20-те години, когато Фейбър бе живял в Германия.

Останалите двама бяха закарани в Лондон и разпитани отново, този път от Годлиман. И двамата бяха ергени, които живееха сами, нямаха живи роднини или определено занятие. Първият, добре облечен мъж с непоклатимо самочувствие, излезе с неправдоподобната версия, че обикаля из страната и се препитава, като се занимава с физически труд. Годлиман обясни, че за разлика от полицията има правото да задържи всеки гражданин, докато трае войната, и никой не може да му задава никакви въпроси. Нещо повече, него не го интересували разните му там обикновени греховце и нищо от информацията, получена тук, във военното министерство, нямало да излезе от тия четири стени.

Задържаният веднага си призна, че е мошеник, и даде адреса на деветнайсет възрастни дами, чиито бижута бе измъкнал чрез измама през последните три седмици. Годлиман го предаде на полицията.

Не се чувстваше задължен да проявява честност спрямо един професионален лъжец.

Последният заподозрян също не издържа на разпита на Годлиман. Оказа се, че всъщност не е ерген или поне не може да се нарече ерген. Имаше жена в Брайтън. И в Солихъл, графство Бърмингам. И в Колчестър, и в Нюбъри, и в Екзетър. И петте представиха брачните си свидетелства до края на деня. Многоженецът бе изпратен в затвора да чака присъдата си.

Докато търсенето продължаваше, Годлиман спеше в канцеларията си.

Бристъл, Темпъл Мийдс, гарата.

— Добро утро, мис. Бихте ли погледнали тази снимка?

— Хей, момичета, ченгето ще ни показва снимчици!

— Не се лигавете, ами просто кажете виждали ли сте го.

— Ама че е хубав! Де да бях го срещнала!

— Нямаше да говорите така, ако знаехте какво е направил. Я погледнете и вие, момичета.

— Никога не съм го виждала.

— И аз.

— Нито пък аз.

— Щом го хванете, го питайте иска ли да се запознае с едно младо и добро маце от Бристъл…

— Абе, момичета… недейте така… дадоха ви панталони, взехте да работите като носачи и хоп, решихте, че трябва и да се държите като мъже…

На ферибота при Улуич.

— Мръсно време, господин полицай.

— Добро утро, капитане. В морето сякаш е още по-лошо.

— Мога ли да ви помогна? Или просто пресичате реката?

— Искам да погледнете една снимка, капитане.

— Чакайте да си сложа очилата. О, не се безпокойте, виждам достатъчно добре да карам кораба. Очилата ми трябват за наблизо. Я да видим…

— Нещо да ви говори това лице?

— Съжалявам, господин полицай. Нищо не ми говори.

— Е, обадете ми се, ако го видите.

— Разбира се.

— Приятен път.

— Няма да е много приятен.

Лийк Стрийт номер 35, Лондон Е1.

— Сержант Райли, ама че приятна изненада!

— Не си губи времето с любезности, Мейбъл. Кой е при теб?

— Все почтени гости, сержант. Познавате ме.

— Да бе, познавам те аз тебе. Затова съм тук. Да не би някой от почтените ти гости да е избягал от казармата, а?!

— Откога гоните дезертьори?

— Не съм дошъл за това, Мейбъл, а търся един човек. И ако е тук, сигурно ти е споменал, че бяга от казармата.

— Слушай, Джак, ако ти кажа, че познавам всички, които са тука, ще спреш ли да ме тормозиш и ще изчезнеш ли?

— Защо трябва да ти вярвам?

— Заради онова през трийсет и шеста.

— Тогава изглеждаше по-добре, Мейбъл.

— И ти, Джак.

— Печелиш… имаш честната ми дума. Ако момчето се появи, ще се обадиш, нали?

— Обещавам.

— На секундата, нали?

— Добре!

— Мейбъл… той е наръгал една жена на твоята възраст. Просто те предупреждавам.

Кафенето на Бил на шосе А-30, близо до Багшот.

— Чаша чай, Бил. С две бучки захар, моля.

— Добро утро, сержант Пиърсън. Мръсен ден.

— Какво е това в тази чиния, Бил, да не са камъчета от Портсмът?

— Кифлички с масло, нали ги знаете.

— Така ли! Дай ми две тогава. Благодаря… Хайде, момчета, който иска да му проверят камиона от горе до долу, може да тръгва. Така е по-добре. Я погледнете тая снимка.

— За какво го търсите, шефе, да не е карал колело без фарове?

— Стига шегички, Хари — подай снимката нататък. Някой да е качвал тоя хубавец?

— Аз не.

— И аз не.

— Съжалявам, шефе.

— Никога не съм го виждал значи.

— Благодаря, момчета. Ако го видите, веднага се обадете в полицията. Доскоро.

— Господин полицай?

— Да, Бил?

— Не сте си платили кифличките.

Сервизът на Светуик в Карлайл.

— Добро утро, госпожо. Можете ли да ми отделите минутка…

— Сега идвам, сержант. Само да обслужа този господин… Дванайсет шилинга и шест пенса, сър. Благодаря ви. Довиждане…

— Как върви бизнесът?

— Ужасно, както винаги. Какво мога да направя за вас?

— Искате ли да влезем вътре за малко?

— Добре, елате… хайде, казвайте.

— Погледнете тази снимка и ми кажете дали сте сипвали бензин на тоя хубавец преди ден-два?

— Е, не е толкова трудно. Напоследък няма кой знае колко клиенти… Оо! Знаете ли, струва ми се, че му сипах бензин на вашия човек.

— Кога?

— Оня ден, сутринта.

— Сигурна ли сте?

— Е, беше по-стар, отколкото е на снимката, но съм почти сигурна, че бе той.

— Каква кола караше?

— Сива. Не разбирам много от марки, съпругът ми върти бизнеса, знаете, но сега е във флота.

— Добре, как изглеждаше колата?

— От старите, с брезентов гюрук, дето се вдига. Двуместна. Спортна. Имаше резервна туба на калника отвън и аз я напълних и нея.

— Помните ли как беше облечен?

— Не точно… с някакви работни дрехи, струва ми се.

— Един висок мъж…

— Да, по-висок от вас.

— Имате ли телефон?

Уилям Дънкън беше на двайсет и пет години, висок пет фута и десет инча, тежеше около 150 фунта и бе в чудесно здраве. Животът на открито и пълната липса на интерес към цигарите, алкохола, късното лягане и веселия живот го поддържаха в отлична форма. И все пак той не беше в армията.

Всичко бе вървяло сякаш нормално, макар и малко по-бавно, някъде докъм осмата му година, когато мозъкът му загуби способността да се развива по-нататък. Никой не знаеше за нараняване, физическо увреждане, което да обясни внезапния срив. Всъщност трябваше да мине доста време, преди някой да забележи, че нещо не е наред, защото на десет години той беше малко по-бавен от останалите, на дванайсет беше просто отнесен, на петнайсет беше явно недоразвит и чак на осемнайсет вече го наричаха Малоумния Уили.

Родителите му бяха членове на някаква неизвестна фундаменталистка секта, на чиито членове не беше разрешено да се женят извън братството (което можеше да има или не нещо общо с малоумието на Уили). Те, естествено, се молеха за него, но освен това го заведоха при един специалист в Стърлинг. Възрастният лекар направи разни изследвания, след което им съобщи, като се взираше в тях над златните рамки на очилата си, че момчето умствено е на възрастта на осемгодишно дете и в това отношение никога няма да порасне. Те продължиха да се молят за него, но решиха, че Господ им е изпратил това нещастие, за да ги изпита, затова взеха всички мерки Уили да бъде спасен и зачакаха деня, когато щяха да се срещнат с него сред Божията благодат и той щеше да бъде изцелен. Междувременно трябваше да му се намери работа.

Едно осемгодишно момче може да пасе крави, а пасенето на крави все пак е работа, така че Уили се захвана с нея. И докато пасеше кравите, видя колата.

Той реши, че вътре има влюбени.

Уили знаеше за влюбените. С една дума, знаеше, че има и такива хора и че вършат разни работи, за които не можеше да се говори, из тъмни места като горички, кина или коли. Така че Уили прекара бързо кравите покрай храста, до който бе спрял двуместният „Морис Каули“ — Чипоноско (и той познаваше колите, като всяко осемгодишно момче), и си наложи с много усилия да не поглежда вътре, за да не види греха.

Момчето отведе малкото си стадо за доене, върна се по заобиколен път у дома, прочете най-прилежно една глава от Левит на глас на баща си и след това си легна, за да си помечтае за онези влюбени.

На следващата вечер колата още стоеше там.

При цялата си невинност Уили знаеше, че влюбените не го правят онова — каквото и да бе то, по двайсет и четири часа без прекъсване, така че този път той се приближи смело до колата и погледна вътре. Нямаше никой. Пръстта под мотора беше черна и омазнена. На Уили му хрумна ново обяснение — колата се е счупила и шофьорът я е зарязал. Не му и мина през ума да се запита защо е полускрита зад храста.

Когато пристигна в краварника, той каза на фермера какво е видял.

— Има една счупена кола на пътеката, дето идва от главния път.

Едрият фермер присви тежките си, пясъчни на цвят вежди, докато премисляше нещата.

— Никой ли нямаше вътре?

— Не — и колата си е там от вчера.

— Защо не ми каза вчера тогава?

— Мислех, че са… нали знаеш… любовници. — Уили се изчерви.

Фермерът разбра, че Уили не се прави на свенлив, а наистина се смущава. Той потупа момчето по рамото.

— Хайде, бягай вкъщи и остави това на мен.

След като издои кравите, фермерът отиде да види каква е работата. Той например се запита защо колата е полускрита. Беше чул и за лондонския убиец с камата и макар да не стигна до заключението, че колата е била изоставена от него, все пак си помисли, че може да е свързана с някакво престъпление, та след вечеря качи на коня най-големия си син и го изпрати в селото, да се обади в полицията в Стърлинг.

Полицаите пристигнаха, преди синът му да се върне от телефона. Бяха поне пет или шест души и непрекъснато се наливаха с чай. Фермерът и жена му се въртяха около тях почти цялата нощ.

Извикаха Малоумния Уили да разкаже пак какво е видял; той обясни как първо е видял колата предишната вечер и се изчерви отново, докато разправяше защо е решил, че вътре има влюбени.

Общо взето, за тях това се оказа най-интересната нощ през цялата война.

Тази вечер, след три безсънни нощи в канцеларията, Годлиман си отиде у дома да се изкъпе, да се преоблече и да си приготви куфара.

Имаше малък апартамент в Челси, напълно достатъчен за сам човек. Бе чисто и разтребено с изключение на кабинета, където на чистачката не беше разрешено да влиза, в резултат на което всичко бе зарито в книги и хартии. Мебелите бяха всичките отпреди войната, разбира се, но бяха добре подбрани и беше много уютно. В хола имаше кожени кресла и грамофон, а кухнята беше пълна с почти непипнати домакински уреди.

Докато ваната се пълнеше, той изпуши една цигара — бе се пристрастил към тях напоследък, лулата изискваше твърде много време — спрял поглед на най-ценната си вещ, мрачна фантастична сцена, рисувана вероятно от Йеронимус Бош. Беше семейна ценност и Годлиман никога не бе правил опит да я продаде, дори когато се нуждаеше от пари.

В банята той се сети за Барбара Дикенс и сина й Питър. Не бе казвал на никого за нея, дори и на Блогс, макар че се канеше да спомене нещо, когато бе подхванал оня разговор за повторната женитба, който полковник Тери бе прекъснал тогава. Тя беше вдовица, съпругът загина в самото начало на войната. Годлиман не знаеше възрастта й; тя изглеждаше на около четирийсет, което беше твърде малко за майката на един двайсет и две годишен син. Занимаваше се с дешифриране на вражески радиограми, беше умна, забавна и много привлекателна и богата. Годлиман я бе поканил три пъти на вечеря, преди да настъпи сегашната криза. Струваше му се, че е влюбена в него.

Преди време беше уредила една среща между Годлиман и сина си Питър, който беше флотски капитан. Годлиман хареса момчето. Но той знаеше нещо, което нито Барбара, нито синът й знаеха — Питър щеше да участва в десанта във Франция.

И дали немците щяха да го чакат в засада, или не, зависеше от това дали ще заловят Иглата.

Той излезе от ваната и се обръсна грижливо и внимателно. Обичам ли я, запита се. Не знаеше точно какво представлява любовта на неговата възраст. Естествено, не беше изгарящата страст от младостта. Привързаност, възхищение, нежност и може би някаква плаха похот? Ако всичко това означаваше любов, то той я обичаше.

А и сега имаше нужда да сподели живота си с някого. В продължение на години бе искал само усамотение и работа. Сега напрегнатият, шумен, лудешки живот във Военното разузнаване го поглъщаше все повече и повече; събиранията, споровете по цяла нощ, когато станеше нещо голямо, духът на предан и възторжен непрофесионализъм, неистовото преследване на удоволствия колкото повече те дебне смъртта, неочаквана и непредсказуема — всички тези неща го бяха заразили. Знаеше, че след войната всичко ще мине, но все нещо щеше да остане — нуждата да разговаря с някой близък за разочарованията и триумфите си, да докосне през нощта човека до себе си, да каже: „Я виж! Погледни! Нали е прекрасно!“

Войната беше изнурително и потискащо преживяване, караше те да се чувстваш безсилен и смазан, но и те заобикаляше с приятели. Ако с мира се върнеше и самотата, Годлиман си помисли, че няма да може да живее повече така.

Точно сега усещането за чисто бельо и свежо изгладена риза беше върховен лукс. Той сложи още чисти дрехи в куфара и седна да изпие с удоволствие чаша уиски, преди да се върне в службата. Шофьорът във военния „Даймлер“ долу можеше да почака още малко.

Пълнеше си лулата, когато телефонът иззвъня. Той я хвърли настрана и запали цигара.

Телефонът му бе свързан с централата на военното министерство. Телефонистката му каза, че от Стърлинг го търси полицейският началник Далкейт.

Той изчака изтракването, което означаваше, че линията е включена.

— На телефона Годлиман.

— Намерихме вашия „Морис Каули“ — съобщи му Далкейт без никакви заобикалки.

— Къде?

— На шосе А-80, на юг от Стърлинг.

— Празна ли е?

— Аха, и повредена. Седяла е там поне едно денонощие. Отбил е от главния път и я е скрил зад един храст. Намерило я някакво откачено селянче.

— Има ли наблизо автобусна спирка или железопътна гара?

— Не.

— Значи най-вероятно се е наложило да ходи пеш или да спре на стоп някоя кола, след като е зарязал своята.

— Аха.

— В такъв случай вие поразпитайте…

— Вече се опитваме да установим дали някой местен жител го е виждал, или го е качил в колата си.

— Добре, дръжте ме в течение… В това време ще предам новините на Скотланд Ярд. Благодаря, Далкейт.

— Ще ви държим в течение. Довиждане, сър.

Годлиман остави слушалката на вилката, влезе в кабинета си, седна на бюрото и отвори географския атлас на пътната карта на Северна Англия. Лондон, Ливърпул, Карлайл, Стърлинг… Фейбър се насочваше към Североизточна Шотландия.

Годлиман се запита дали не трябва да преразгледа теорията, че Фейбър се опитва да се измъкне. Най-добрият начин за това би било да тръгне на запад, през неутралната Ейре. Целият източен бряг на Шотладия беше плацдарм. Нима беше възможно да има куража да продължава с разузнаването, като знае, че МИ-5 е по петите му? Защо не, реши Годлиман. Той знаеше, че Фейбър е изключително смел, но въпреки това му се струваше малко вероятно. Какво по-важно от онова, което знаеше, би могъл да открие в Шотландия?

Следователно възнамеряваше да се измъкне оттам. Годлиман прехвърли наум начините за бягство, които можеше да използва един шпионин: лек самолет, който да кацне в усамотено място, открадната лодка и самостоятелно плаване през Северно море, среща с подводница близо до брега, както бе предположил Блогс, пътуване с търговски кораб през неутрална страна до Балтийско море, слизане в Швеция и пресичане на границата с окупираната Норвегия… имаше твърде много начини наистина.

Във всеки случай трябваше да съобщи на Скотланд Ярд за последните събития. Те щяха да мобилизират цялата полиция в Шотландия да търси човека, който евентуално бе качил непознат мъж в колата си извън Стърлинг. Годлиман се върна в дневната, за да им се обади, но телефонът иззвъня, преди да стигне до него. Той вдигна слушалката.

— Годлиман.

— Обажда се някой си мистър Ричард Портър от Абърдийн.

— О! — Годлиман бе очаквал да му се обади Блогс от Карлайл. — Свържете ме, моля. Ало? На телефона Годлиман.

— Хм, обажда се Ричард Портър. Аз съм от местния Комитет за гражданска отбрана.

— Да, и какво мога да сторя за вас?

— Хм, всъщност е страшно неудобно, момчето ми…

— Кажете. — Годлиман едва сдържа нетърпението си.

— Този, дето го търсите, намушкванията с камата и така нататък. Е, почти съм сигурен, че го качих на стоп това копеле и го откарах със собствената си кола.

— Кога? — Годлиман сграбчи по-здраво слушалката.

— По-миналата нощ. Колата ми се счупи на шосе А-80, точно преди Стърлинг, пущината! Посред нощ. И хоп, взе, че се появи тоя хубавец, значи дойде пеша отнякъде и я поправи, и, естествено…

— Къде го свалихте?

— Тук, в Абърдийн. Каза, че отива в Банф. Работата е, че спах почти целия ден вчера, та чак днес следобед…

— Не се обвинявайте, мистър Портър. Благодаря ви, че ми се обадихте.

— Е, довиждане тогава.

Годлиман почука със слушалката по вилката и телефонистката на военното министерство се обади.

— Свържете ме с Блогс, ако обичате. Той е в Карлайл.

— Точно ви търси, сър.

— Чудесно!

— Ало, Пърси? Какво ново?

— Напипахме следите му, Фред. Разпознаха го на една бензиностанция в Карлайл, зарязал е мориса досами Стърлинг и е продължил на стоп до Абърдийн.

— Абърдийн!

— Явно се опитва да се измъкне през източната порта.

— В такъв случай не е имал време да се измъкне, освен ако наистина не е пипал много бързо. Там в момента бушува страхотен ураган. Започна снощи и още продължава. Никакви кораби не излизат в морето, а за самолет не може и да се мисли.

— Добре. Заминавай веднага за там. Междувременно ще пусна тяхната полиция по следата. Обади ми се, щом пристигнеш.

— Тръгвам.

21.

Когато Фейбър се събуди, беше почти тъмно. През прозореца на стаята се виждаше как настъпващата нощ потапя в мастиленочерно и последните светли ивици по небето. Бурята не стихваше, дъждът барабанеше по покрива и преливаше от улуците, а вятърът виеше и фучеше безспир.

Той запали малката лампа до леглото си. Усилието го измори и Фейбър се отпусна безсилно на възглавницата. Плашеше го това, че е толкова слаб. Хората, които вярват, че правото е на силния, трябва винаги да бъдат силни, а Фейбър се познаваше достатъчно добре, за да е наясно с измеренията на собствената си етика. При него страхът беше винаги близо до повърхността, може би затова бе оцелял толкова дълго. Той просто не можеше да се почувства в безопасност — и това състояние при него беше хронично. Съзнаваше смътно, както човек обикновено осъзнава най-важните неща за себе си, че самата му несигурност бе причината да стане шпионин. Единствено този начин на живот му позволяваше да убие моментално всеки, който представляваше и най-малката заплаха. Страхът да не се покаже слаб беше част от синдрома, който включваше стигащия до маниакалност стремеж към независимост, неувереността му и презрението към висшестоящото началство.

Той лежеше на детското легло в стаята с розови стени и оглеждаше тялото си. Беше натъртен и насинен, кажи-речи, навсякъде, но като че ли нямаше нищо счупено. Не усещаше да има температура, организмът му бе устоял на белодробното възпаление въпреки прекараната нощ в лодката. Само дето се чувстваше безкрайно отпаднал. Боеше се, че е нещо повече от изтощение. Той си спомни мига, в който бе достигнал върха на рампата, усещайки, че сърцето му ще се пръсне, и се запита дали не се бе увредил наистина сериозно в оня последен умопомрачителен спринт нагоре.

Прегледа вещите си. Кутийката с негативите си беше залепена за гърдите му, камата бе привързана към лявата му ръка, а документите и парите бяха в джоба на пижамата, която му бяха дали.

Фейбър отметна настрани одеялата, изправи се и седна в леглото, опирайки крака на пода. Обзелото го моментно замайване отмина бързо. Той се изправи. Важното беше да не си внушава, че е болен. Облече халата и отиде в банята.

Когато се върна, собствените му дрехи бяха поставени до леглото, изпрани и изгладени — бельо, риза, комбинезон. Изведнъж си спомни, че по някое време се бе събудил и беше видял стопанката на дома гола в банята. Странна сцена — не знаеше как да я изтълкува. Но си спомни, че жената беше много хубава. В това бе сигурен.

Облече се бавно. Искаше да се обръсне, но реши първо да помоли за разрешение домакина да ползва бръсначката му — някои мъже изпитваха същите собственически чувства към приборите си за бръснене както към жените си. Затова пък си позволи да се среши с бакелитовото детско гребенче, което намери в най-горното чекмедже на шкафа.

Фейбър се огледа в огледалото без никаква гордост. Не беше суетен. Знаеше, че някои жени го намират привлекателен, други не; но така беше с повечето мъже. Разбира се, той бе имал много повече жени от останалите, но това се дължеше по-скоро на наклонностите и желанията му, отколкото на външния вид. Отражението в огледалото потвърди, че изглежда съвсем прилично, а в момента това му беше напълно достатъчно.

Той излезе от стаята и тръгна бавно надолу по стълбите. Отново усети надигащата се вълна на слабост и отново си наложи да я преодолее, като сграби здраво перилото и се застави да движи краката си един след друг, докато най-после спря пред вратата на дневната и като не чу нищо от вътре, продължи към кухнята, почука и влезе. Двамата млади седяха на масата и привършваха с вечерята.

При влизането му жената се надигна.

— Вие сте станали! — възкликна тя. — Не трябваше ли да лежите?

Фейбър се остави да го отведат до един стол.

— Благодаря ви — каза той. — Не бива наистина да ме оставяте да се правя на болен.

— Струва ми се, че не съзнавате какво ужасно изпитание сте преживели — каза тя. — Гладен ли сте?

— Аз ви се натрапих…

— Не говорете глупости. Оставих ви малко топла супа.

— Толкова сте добри с мен, а аз дори не знам как се казвате.

— Дейвид и Люси Роуз. — Тя сипа супа в една купичка и я сложи на масата пред него. — Нарежи малко хляб, Дейвид, ако обичаш.

— Аз съм Хенри Бейкър. — Фейбър не знаеше защо каза точно това име — то не фигурираше в документите му. Полицията търсеше мъж на име Хенри Фейбър, така че сега трябваше да използва самоличността на Джеймс Бейкър, но, кой знае защо, му се искаше тази жена да го нарича Хенри, което се доближаваше най-много до собственото му име, Хайнрих.

Той хапна една лъжичка от супата и изведнъж изпита вълчи глад. Изгълта я цялата набързо, после и хляба. Когато свърши, Люси се засмя. Изглеждаше прекрасна, когато се смееше — широката усмивка откриваше равните й бели зъби, а в крайчеца на очите й се появяваха весели бръчици.

— Още малко? — предложи му тя.

— Много ви благодаря.

— Виждам, че ви се отразява добре. Цветът на лицето ви се връща.

Фейбър наистина започна да се чувства по-добре. Наложи си да изяде втората порция по-бавно, от учтивост, но още изпитваше страхотен глад.

— Как се озовахте навън в тая буря? — запита Дейвид. За първи път проговаряше.

— Не тормози човека, Дейвид…

— Няма нищо — рече бързо Фейбър. — Проявих неблагоразумие, това е всичко. За първи път от началото на войната вземам отпуска да ида на риба и реших да не оставям времето да ми я провали. Вие рибар ли сте?

— Фермер съм — поклати глава Дейвид. — Отглеждам овце.

— Имате ли много работници?

— Само един, старият Том.

— Сигурно има и други такива ферми на острова?

— Не. Ние живеем в единия му край, Том в другия, а помежду ни има само овце.

Фейбър кимна. Добре, много добре. Една жена, един сакат, едно дете и един старец… а и вече се чувстваше много по-добре.

— Как се свързвате с Абърдийн? — попита той.

— Един път на две седмици идва лодка. Сега този понеделник трябва да дойде, но няма да успее, ако бурята не спре. При Том има радиопредавател, но можем да го използваме само в спешни случаи. Ако знаех, че ви търсят, или ако се нуждаехте от спешна медицинска помощ, щях да се обадя. Но при това положение ми се струва, че не е необходимо. Няма смисъл — никой не може да дойде да ви вземе от острова, докато бурята не утихне, а дотогава лодката тъй и тъй ще дойде.

— Разбира се. — Фейбър успя да скрие задоволството в гласа си. Проблемът как да се свърже с подводницата в понеделник го тормозеше подсъзнателно през цялото време. Обикновеното радио в дневната на семейство Роуз би свършило работа, ако се наложеше. Щеше да го приспособи някак си. Но след като този Том имаше истински предавател, нещата значително се опростяваха… — Защо му е на Том предавател?

— Член е на Кралския корпус за наблюдение. През юли 1940-а бомбардираха Абърдийн. Въздушна тревога тъй и не бе обявена. Петдесет души загинаха. Тогава Том им стана сътрудник. Добре, че с ушите е по-добре, отколкото с очите.

— Самолетите сигурно идват от Норвегия.

— Сигурно.

— Да идем в другата стая — предложи Люси и се изправи.

Двамата мъже я последваха. Фейбър не усещаше никаква слабост, не му се виеше и свят. Той задържа вратата за Дейвид, който се настани с количката си близо до огъня. Люси предложи на Фейбър бренди. Той отказа. Тя наля на себе си и на мъжа си.

Фейбър се отпусна на стола и си позволи да огледа домакините по-внимателно. Люси беше наистина прекрасна — с овално лице, раздалечени очи с необикновен котешко-кехлибарен цвят и буйна махагонова коса. Под грубия мъжки пуловер и торбестите панталони се долавяха очертанията на чудесна, леко закръглена фигура. В копринени чорапи и вечерна рокля например би изглеждала направо великолепно. Дейвид също беше хубав — щеше да е дори красив, ако не беше тъмната сянка на наболата брада. Косата му беше почти черна, а кожата матова. Щеше да е висок, ако имаше крака, които да отговарят пропорционално на ръцете му. Сигурно бяха силни тия ръце, закалени от годините въртене на колела на инвалидната количка.

Привлекателна двойка, но между тях нещо не беше наред. Фейбър не беше голям специалист по семейни отношения, но владеенето на различни техники на разпитване го бе научило да разчита мълчаливия език на тялото, да познава и по най-малкия жест кога човек е изплашен или уверен в себе си, кога крие нещо или лъже. Люси и Дейвид почти не се поглеждаха и изобщо не се докосваха. Говореха повече на него, отколкото един на друг. Заобикаляха се като пуяци, мъчещи се да запазят по няколко стъпки свободна територия. Помежду им имаше огромно напрежение. Бяха като Чърчил и Сталин, принудени временно да се бият рамо до рамо и с все сила да потискат напиращата отвътре враждебност. Фейбър се зачуди каква ли рана лежи в дъното на това отчуждение. Уютната къщичка беше като тенджера под налягане, в която кипяха бурни чувства въпреки килимчетата по пода, прясно боядисаните стени, дамаската на цветя, пламтящия огън в камината и акварелите в рамки. Съвсем сами двамата, в компанията на едно малко дете и един старец, и с това помежду им… Ситуацията му напомняше за една пиеса, която бе гледал в Лондон; беше от някакъв американец, Тенеси някой си…

Дейвид обърна на един дъх чашата си и рече:

— Трябва да се качвам. Гърбът почва да ме боли.

— Аз май ви задържам — надигна се Фейбър.

— Нищо подобно — махна му да седне Дейвид. — Спахте цял ден, естествено, че няма да ви се ще да легнете веднага. Пък и Люси сигурно иска да си побъбри с вас. Просто понатоварих доста гърба си, знаете, а гърбовете са предназначени да делят тежестта с краката при здравите хора.

— Тогава по-добре глътни две хапчета тази вечер — каза Люси. Тя взе едно шишенце от горната поличка на библиотеката, изсипа две таблетки и ги подаде на мъжа си.

— Пожелавам ви лека нощ — изкриви уста в усмивка Дейвид, лапна без вода хапчетата и завъртя колелата.

— Лека нощ, Дейвид.

— Лека нощ, мистър Роуз.

След миг Фейбър чу Дейвид да се тегли нагоре по стълбите и се запита как ли точно го прави.

Сякаш да заглуши звука, идващ отвън, Люси заговори:

— Къде живеете, мистър Бейкър?

— Казвайте ми просто Хенри. В Лондон.

— Не съм ходила в Лондон от години. Сигурно не е останало много от него.

— Променен е наистина, но не колкото си мислите. Кога за последен път бяхте там?

— През 1940-а. — Тя си наля още бренди. — Откакто дойдохме тук, само веднъж съм напускала острова, и то беше, когато родих. Човек не може да пътува много тия дни, нали така?

— Защо дойдохте тук?

— Уф… — Тя седна, отпи от чашата и се загледа в огъня.

— Може би не биваше да…

— Няма нищо. Катастрофирахме в деня, в който се оженихме. Тогава Дейвид загуби краката си. Току-що бе завършил обучението си за боен пилот… Струва ми се, че и двамата искахме да се скрием от другите. Сега мисля, че беше грешка, но както се казва, тогава идеята изглеждаше привлекателна.

— Достатъчно сериозна причина един здрав човек да го е яд на съдбата.

— Проницателен сте — хвърли му остър поглед тя.

— Вижда се съвсем ясно — прошепна тихо той. — Както и това, че сте нещастна.

— Виждате твърде много — примига нервно тя.

— Не е трудно. Защо продължавате, след като нещата не вървят?

— Не знам какво точно да ви кажа… — обърна се повече към себе си тя, чудейки се защо е толкова откровена с него. — Да почна ли с клишетата? Какъв беше той преди… брачния обет… детето… войната… Ако има и друг отговор, не мога да намеря точните думи за него.

— Вина може би — рече Фейбър. — Но мислите да го напуснете, нали?

Тя се взря в него и бавно кимна.

— Откъде знаете толкова много?

— Загубили сте способността да се прикривате през тези четири години на острова. Освен това нещата отвън изглеждат много по-просто.

— Били ли сте някога женен?

— Не. Точно това имам предвид.

— Защо?… Искам да кажа, трябвало е да се ожените.

Беше ред на Фейбър да се загледа в огъня. Защо наистина? Готовият отговор, дори за пред самия него, беше професията му. Не можеше да й го каже, разбира се, а и беше твърде лесен.

— Не вярвам достатъчно на себе си, за да обикна някого толкова много. — Думите се изплъзнаха от устата му, без да ги е мислил предварително, и той с изумление се запита дали е истина. А миг по-късно се зачуди как бе успяла Люси да преодолее защитната му броня, когато той самият си мислеше, че я обезоръжава.

Никой не проговори известно време. Огънят догаряше. Няколко заблудени дъждовни капки се плъзнаха в комина и изсъскаха по тлеещите въглени. Бурята сякаш нямаше намерение да спира. Фейбър откри, че мисли за жената, с която бе спал за последен път. Как се казваше? Гертруд. Беше преди седем години, но и сега я виждаше пред себе си в мъждукащия огън — кръгло немско лице, руса коса, зелени очи, красиви гърди, прекалено широк ханш, дебели крака, грозни стъпала; с език, който можеш да чуеш по влаковете, и див, неизтощим ентусиазъм за секс… Обсипвала го бе с ласкателства — възхищаваше се на ума му (както казваше) и обожаваше тялото му (нямаше нужда да му го казва). Тя пишеше текстове за популярни песнички и му ги четеше в бедния си сутерен в Берлин. От тази професия не се вадеха много пари. Той си я представи сега в разхвърляната спалня — гола в леглото, приканваща го да върши какви ли не ексцентрични, възбуждащи неща, да й причинява болка, да лежи напълно неподвижно, докато тя го люби. Той разтърси леко глава да отпъди спомена. От толкова години не бе мислил за това. Подобни видения бяха опасни. Погледна Люси.

— Бяхте някъде далеч — усмихна му се тя.

— Спомени… — сви рамене той. — Тези приказки за любов…

— Не трябваше да ви разстройвам.

— Няма такова нещо.

— Хубави ли бяха спомените?

— Много. А вашите? И вие си мислехте за нещо.

— Аз бях в бъдещето, не в миналото — усмихна се тя.

— Какво виждате там?

Тя отвори уста да отговори, после промени намерението си. Така на два пъти. Около очите й се появиха бръчици на напрежение.

— Виждам ви с друг мъж — рече Фейбър. И докато го казваше, си помисли: „Защо правя всичко това?“ — По-слаб по характер от Дейвид и не толкова хубав, но вие го обичате отчасти и заради неговата слабост. Умен, но не и богат, жалостив, но не и сантиментален, нежен, влюбен във вас…

Чашата от бренди в ръката й изпращя под свилите се изведнъж пръсти. Парченцата паднаха в скута й и на пода, но тя не им обърна внимание. Фейбър се приближи и коленичи пред нея. Палецът й кървеше. Той хвана ръката й.

— Порязахте се.

Тя го погледна. Плачеше.

— Извинявайте — каза той.

Раната беше съвсем повърхностна. Тя извади кърпичка от джоба на панталоните си и попи кръвта. Фейбър пусна ръката й и започна да събира парченцата счупено стъкло. Съжали, че не я целуна, когато имаше възможност. Той остави парченцата на поличката.

— Не исках да ви тревожа — каза той. (Така ли беше наистина?)

Тя дръпна кърпичката и погледна палеца си. Още кървеше. (Напротив, нарочно го направи. И успя, Господ ми е свидетел.)

— Да сложим бинт — предложи той.

— В кухнята има.

Той намери бинта, а също и ножици, и безопасна игла. Напълни една купа с гореща вода и се върна в дневната.

Тя бе успяла някак да заличи следите от сълзи по лицето си. Седеше отпусната и неподвижна, докато той промиваше пръста й с топла вода, подсушаваше го и го превързваше. През цялото време се взираше в лицето му, но изражението й беше непроницаемо.

Той свърши и рязко се изправи. Постъпваше глупаво, беше оставил нещата да се задълбочат прекалено много. Време беше да се бяга.

— По-добре да си лягам — рече той.

Тя кимна.

— Съжалявам…

— Спрете да се извинявате — прекъсна го тя. — Не ви подхожда.

Тонът й беше рязък. Той се досети, че и според нея нещата са излезли извън контрол.

— Вие ще стоите ли още? — попита той.

Тя поклати отрицателно глава.

— Е… — Той я последва в антрето и нагоре по стълбите. Наблюдаваше я, докато се изкачва — хълбоците й се поклащаха леко.

На малката площадка горе тя се обърна и рече тихо:

— Лека нощ.

— Лека нощ, Люси.

Тя го погледна за миг. Той посегна да я хване за ръка, но тя се дръпна бързо, влезе в спалнята си и затвори вратата, без да поглежда назад. Фейбър остана сам на площадката, чудейки се какво става в нейната глава и което беше по-важно, какво става в неговата.

22.

Блогс караше безразсъдно бързо. Форсираният мотор на взетия за полицейски нужди „Сънбийм Талбот“ ревеше в нощта. Полупланинските, криволичещи шотландски пътища бяха мокри от дъжда, а на някои по-ниски места имаше локви, дълбоки половин педя и повече. Дъждът плющеше по предното стъкло. На откритите върхове ураганните ветрове заплашваха да изтласкат колата от пътя и да я обърнат в прогизналата трева. Приведен напред, Блогс се взираше в прозорчето, което чистачката едва успяваше да отвори, и напрягаше очи да види пътя отпред, докато фаровете се бореха да пробият замъгляващия всичко дъжд. И така миля подир миля. Току след Единбург премаза три заека и потрепери при тъпия удар, гумите просто размазаха телцата им. Той не намали, но после дълго си задаваше въпроса дали зайците обикновено излизат нощем.

От напрежението го заболя глава, а от неудобната стойка гърбът му изтръпна. Освен това беше гладен. Той отвори прозореца, за да се поосвежи от студения вятър, но толкова много вода нахлу вътре, че се наложи веднага да го затвори. Замисли се за Иглата, или Фейбър, или както там се наричаше сега — за усмихнатия младеж по шорти, вдигнал купата на победителя. Е, засега Фейбър печелеше и това състезание. Имаше четирийсет и осем часа преднина и преимуществото, че единствен знаеше къде отива. Блогс би се радвал да се състезава с този човек, ако залогът не беше толкова висок, дяволски висок наистина.

Запита се как ли би постъпил, ако някога се срещне лице в лице с него. „Ще го застрелям веднага — помисли си, — преди той да ме убие.“ Фейбър беше професионалист, а човек не бива да си играе с такива хора. Повечето шпиони бяха аматьори — разочаровани революционери отляво и отдясно, хора, които мечтаеха за въображаемия блясък на висшия шпионаж, алчни мъже или чезнещи от нещастна любов жени, или жертви на изнудване. Малкото професионалисти обаче бяха много опасни — те не знаеха що е милост.

Оставаха още около два часа до зазоряване, когато Блогс влезе в Абърдийн. Никога досега не се бе радвал толкова на уличните лампи, нищо, че бяха замаскирани и едва светеха. Нямаше представа къде се намира полицейският участък, а по улиците нямаше кой да го упъти, та се наложи да обикаля из града, докато не видя познатата синя лампа (също едва мъждукаща).

Той паркира и хукна през дъжда към вратата. Очакваха го. Годлиман се бе обадил по телефона, а Годлиман сега бе станал голям началник. Въведоха Блогс в кабинета на Алън Кинкейд, главен полицейски инспектор, на петдесет и няколко години. В стаята имаше още трима полицаи. Блогс се ръкува с тях и моментално им забрави имената.

— Много бързо дойдохте от Карлайл — рече Кинкейд.

— Едва не се утрепах — отвърна Блогс и седна. — Ако случайно ви се намира някой сандвич…

— Разбира се. — Кинкейд подаде глава през вратата и извика нещо. — Сега ще дойде, секундичка само.

Стените бяха боядисани в мръснобяло, подът беше дървен, а мебелите — съвсем обикновени: бюро, няколко стола и кантонерка. Нямаше нищо, което да радва окото — нито картини, нито някакви дреболийки или каквито и да било лични вещи. На пода имаше табла с мръсни чаши, а въздухът беше тежък от тютюневия дим. Миришеше като място, където цяла нощ са работили мъже.

Кинкейд имаше малки мустачки, редееща прошарена коса и очила. Беше едър и интелигентен на вид; разхождаше се по риза и тиранти и говореше на местния диалект, което показваше, че и той като Блогс се е изкатерил сам по стълбицата, макар от годините му да ставаше ясно, че неговото изкачване е било по-бавно от това на Блогс.

— Какво знаете за цялата тая работа?

— Не много — отвърна Кинкейд. — Но вашият началник Годлиман каза, че лондонските убийства са най-малкото престъпление на вашия човек. Освен това знаем от кой отдел сте, та като съберем две и две, става ясно, че този Фейбър…

— Какво сте свършили досега? — прекъсна го Блогс.

Кинкейд вдигна крака на бюрото.

— Пристигнал е преди два дни тук, нали така? Тогава и почнахме да го търсим. Имахме снимката — сигурно всеки полицейски участък в страната я има.

— Да.

— Проверихме по хотелите и пансионите, на гарата и в автобусното депо. Проверката беше извършена най-щателно, макар тогава да не знаехме, че е пристигнал. И продължаваме, естествено, но все си мисля, че веднага е напуснал Абърдийн.

Влезе жена с полицейска униформа и донесе чаша чай и дебел сандвич със сирене. Блогс й поблагодари и лакомо го захапа.

— Изпратихме наш човек на гарата, преди да тръгне първият влак. А също и в автобусното депо. Така че, ако е напуснал града, значи или е откраднал кола, или се е качил на автостоп. Никой не се е обадил, че му няма колата; затова предполагам, е спрял някого…

— Може да е тръгнал по море — изрече Блогс с пълна с черен хляб уста.

— От лодките, напуснали пристанището него ден, не е имало нито една подходяща, за да отплава с нея. Оттогава, естествено, нищо не е излизало в морето заради бурята.

— Някакви откраднати лодки?

— Нямаме сведения.

— Ако лошото време продължи, собственикът може и да не дойде скоро на пристанището — в такъв случай кражбата няма да се забележи, докато бурята не престане — сви рамене Блогс.

— Не сме я проверявали тая следа — рече един от полицаите в стаята.

— Наистина — потвърди Кинкейд.

— Тогава началникът на пристанището би могъл да погледне дали редовните му клиенти са си на мястото — подхвърли Блогс.

— Съгласен — викна Кинкейд. Той вече въртеше шайбата. След миг заговори в слушалката: — Капитан Дъглас? Тук Кинкейд. Да бе, да, знам, че нормалните хора спят по това време. Чакай, не си чул още най-лошото — искам да се поразходиш по дъжда. Да, да, съвсем добре ме разбра… — Кинкейд затули с ръка слушалката. — Нали знаете какво говорят за моряшкия език? Вярно е… — Той отново заговори в слушалката: — Обиколи всичките постоянно закотвени лодки в пристанището и виж дали някоя не е изчезнала. Махни ония, дето знаеш, че са излезли по работа, и ми дай имената и адресите на останалите собственици, и телефонните им номера, ако ги имаш. Да, да… знам. Ще ти поръчам едно двойно. Добре де, бутилка. Приятна сутрин, стари приятелю. — И затвори телефона.

— Мръсотийки ли ви наговориха? — засмя се Блогс.

— Ако направя с палката си онова, което ме съветваше, няма да мога да си седна повече на задника. — Кинкейд стана сериозен. — Ще му отнеме някъде около половин час, после ще ни трябват още няколко часа да проверим по адресите. Струва си, макар че все си мисля, че се е качил на стоп.

— И аз — рече Блогс.

Вратата се отвори, влезе мъж на средна възраст и в цивилни дрехи. Кинкейд и останалите полицаи се изправиха. Блогс последва примера им.

— Добро утро, сър — рече Кинкейд. — Това е мистър Блогс. А това е Ричард Портър, мистър Блогс.

Двамата се здрависаха. Портър имаше червендалесто лице и добре поддържани мустаци. Беше облечен в двуредно палто от камилска вълна.

— Как сте? Аз съм този нещастник, дето докара вашия човек до Абърдийн. Страшно неудобно се получи. — Не говореше на местния диалект.

— Как сте? — усмихна се Блогс. На пръв поглед Портър приличаше точно на онези надути тъпанари, които биха откарали с колата си един шпионин докъдето поиска. Но Блогс скоро съзна, че привидно повърхностното фамилиарничене може би прикрива буден ум. Опита се да прояви толерантност — и той беше направил някои неудобни грешки през последните няколко часа.

— Чух за изоставения морис. Точно оттам го качих и аз.

— Видяхте ли снимката?

— Да. Разбира се. Не можах да го огледам много добре, докато пътувахме — беше тъмно почти през цялото време. Но на светлината на фенерчето, когато капакът беше вдигнат, видях достатъчно — и после на влизане в Абърдийн също, тогава се съмваше. Ако бях видял само снимката, щях да кажа, че може и да е той. Но като знам откъде го взех, толкова близо до оня морис, ви казвам, че е той.

— Съгласен съм — рече Блогс. Той се зачуди за миг каква ли полезна информация би могъл да получи от този човек. — Какво впечатление ви направи Фейбър?

— Видя ми се изтощен, изнервен и решителен, в тоя порядък. Освен това не беше шотландец.

— Как бихте описали акцента му?

— Никак. Завършил частно училище, някъде около Лондон. Не се връзваше с дрехите му, нали разбирате какво искам да кажа. Носеше работен комбинезон. Чак после обърнах внимание.

Кинкейд ги прекъсна и предложи чай. Всички приеха. Полицаят се отправи към вратата.

— За какво разговаряхте?

— О, за нищо особено.

— Но сте били заедно часове наред…

— Той спа през по-голямата част от пътя. Поправи ми колата; някакъв кабел се беше изскубнал, но аз нищо не разбирам от техника, после ми каза, че неговата кола се счупила в Единбург и че отива в Банф. Каза също, че всъщност не иска да минава през Абърдийн, защото няма пропуск за забранената зона. И тогава значи… му казах да не се притеснява. Рекох му, че ще гарантирам за него, ако ни спрат. Човек се чувства такъв глупак, знаете, но ми се струваше, че му дължа някаква услуга. Спести ми толкова неприятности.

— Никой не ви обвинява, сър — рече Кинкейд.

Блогс го обвиняваше, но не го каза на глас. Вместо това заяви:

— Всъщност много малко хора са се срещали с Фейбър, за да ни кажат какво представлява. Можете ли да си помислите добре и да ми опишете какъв човек ви се видя?

— Събуди се като войник — отвърна Портър. — Беше учтив и изглеждаше интелигентен. Стисна здраво ръката ми. Обикновено обръщам внимание на това как хората стискат ръка.

— Нещо друго?

— Още… като се събуди… — Портър смръщи лице. — Дясната му ръка отскочи светкавично към лявата, над китката, ето така — показа им той.

— Това е вече нещо — рече Блогс. — Явно там държи ножа си. Калъф в ръкава.

— Нищо повече не мога да ви кажа, за съжаление.

— И твърди, че отива в Банф. Значи отива някъде другаде. Хващам се на бас, че вие сте му казали в коя посока сте, преди той да спомене нещо по въпроса.

— Май че така беше — кимна Портър. — Да, да.

— Отивал е в Абърдийн или е тръгнал на юг, след като сте го оставили. Щом е казал, че отива на север, вероятно ще се отправи в обратната посока.

— Подобни игри на отгатване на база противоположности могат да стигнат твърде далеч — рече Кинкейд.

— Понякога и това става. — Кинкейд очевидно не беше глупав. — Казахте ли му, че сте съдия?

— Да.

— Затова не ви е убил.

— Какво? Мили Боже!

— Знаел е, че ще ви търсят.

Вратата се отвори отново. Влезлият заяви:

— Нося ви шибаните сведения и дано да си е струвало труда, по дяволите.

Блогс се ухили. Явно това беше началникът на пристанището — нисък мъж с късо подстригана бяла коса и блейзър с медни копчета, който пушеше голяма лула.

— Влизай, капитане — рече Кинкейд. — Как можа така да се измокриш? Не трябваше да ходиш по дъжда.

— Я върви на майната си! — изруга капитанът и по лицата на присъстващите се разляха блажени усмивки.

— Добро утро, капитане — каза Портър.

— Добро утро, ваша светлост.

— Какво ни носите? — запита Кинкейд. Капитанът свали шапката си и изтърси дъждовните капки от дъното й.

— „Мари Втора“ е изчезнала — отвърна той. — Видях я да се прибира следобеда, когато започна бурята. Не я забелязах да излиза отново и знам, че не беше предвидено да влиза в морето пак същия ден. Но както изглежда, е вдигнала котва.

— Кой е собственикът?

— Том Хейпни. Звъннах му по телефона. Оставил я на пристана него ден и оттогава не я е виждал.

— Какво представлява тя? — запита Блогс.

— Малка рибарска лодка, дълга шейсет стъпки и доста широка. Яко легенче. С вграден мотор. Не е в някакъв специален стил — тукашните рибари не гледат по книгите, когато си строят лодките.

— Имам един въпрос — прекъсна го Блогс. — Би ли могла тази лодка да издържи на бурята?

Капитанът спря да запали лулата си с клечка кибрит.

— Ако на кормилото е много опитен моряк, може и да изкара. А може и да не успее.

— Докъде би могъл да стигне, преди да почне бурята?

— Не много далеч — да е изминал няколко мили. „Мари Втора“ се прибра чак надвечер.

Блогс се изправи, обиколи стола си и седна отново.

— И къде е той сега?

— На дъното най-вероятно, тъпото копеле. — Заключението бе направено с явно удоволствие.

Блогс не изпита кой знае какво удовлетворение от твърдението, че Фейбър вероятно е загинал. Беше твърде неубедително. Недоволството се разля по цялото му тяло и той се почувства неспокоен, безсилен, всичко го засърбя. Почеса се по брадата, трябваше да се обръсне.

— Ще повярвам, като го видя — рече той.

— Няма да можете.

— Задръжте догадките за себе си, ако обичате — заяви Блогс. — Искаме от вас информация, не песимистични обобщения. — Присъстващите в стаята изведнъж си спомниха, че макар и млад, той беше най-старши по чин сред тях. — Хайде, ако нямате нищо против, да разгледаме различните възможности. Първо, напуснал е Абърдийн по шосе и някой друг е откраднал „Мари Втора“. В такъв случай вероятно е стигнал вече до целта си, но не е могъл да напусне страната поради бурята. Цялата полиция го търси, така че нищо повече не можем да направим. Толкоз за вариант първи.

Втори вариант: още е в Абърдийн. И за това сме се погрижили, търсим го навсякъде.

Трети: напуснал е Абърдийн по море. Единодушни сме, струва ми се, че това е и най-вероятното. Да конкретизираме нещата: а) някъде се е приютил или се е разбил било в шотландския бряг, било в някой остров; б) загинал е. — Блогс, естествено, не спомена за в) прехвърлянето му на някоя подводница, преди да се разрази бурята; сигурно не бе имал време за това, а може и да бе успял. И ако се бе качил на подводница, нищо повече не можеше да се направи, така че по-добре да не се споменава за тази възможност. — Ако се е приютил някъде — продължи Блогс — или лодката се е разбила, рано или късно ще открием следи, я „Мари Втора“, я парчета от нея. Можем веднага да почнем да претърсваме брега, а и морето, щом времето се пооправи, за да излети самолет. И да е отишъл на дъното на океана, не е изключено да намерим парчета от лодката на повърхността.

Значи предприемаме три хода: продължаваме диренето, започваме да претърсваме бреговата ивица на север и на юг от Абърдийн и се приготвяме за въздушен оглед веднага щом времето се оправи.

Блогс бе започнал да крачи напред-назад, докато говореше. Сега спря и се огледа.

— Някакви въпроси?

Късният час като че ги бе приспал всичките. Неочакваният прилив на енергия у Блогс ги изтръгна от обзелата ги летаргия. Един се наведе напред и потърка ръце, друг почна да завързва връзките на обувките си, трети си облече сакото. Искаха да правят нещо. Нямаше въпроси, нито пък някакви забележки.

23.

Фейбър беше буден. Тялото му вероятно се нуждаеше от още сън, нищо, че бе прекарал деня в леглото, но мозъкът му трескаво работеше, преобръщаше различни възможности, нахвърляше сценарии… мислеше за жени, за дома.

Сега, когато окончателното отпътуване беше толкова близо, спомените ставаха почти болезнено сладки. Мислеше си за разни неща — за наденици, които са толкова дебели, че трябва да ги режеш на резени, за коли, които се движат от дясната страна на шосето, за истински високи дървета и най-вече за собствения си език — думи, изречени със сила и точност, твърди съгласни и чисти гласни, и глагола в края на изречението, където му е мястото — усещането за завършеност и значението достигат едновременно връхната си точка, свършват.

Самата дума „свършвам“ го накара да си спомни отново за Гертруд — лицето й под неговото, размазаният от целувките му грим, притворените от удоволствие очи рязко се отварят и се взират възторжено в неговите, устата, извита в постоянна въздишка: „Ja, Liebling, ja…“

Глупости. Беше живял като монах седем години, но това не значеше, че и тя е живяла така. Сигурно бе имала дузина мъже след него. А можеше и да е мъртва, загинала от бомбардировките на англичаните или пък убита от някой психопат, защото, да речем, носът й е твърде дълъг, или пък прегазена от някоя кола по време на затъмнението. Във всеки случай едва ли си спомняше за него. Сигурно никога повече нямаше да я види. Но тя му беше скъпа. Означаваше нещо… нещо, за което да си мисли.

Фейбър обикновено не си разрешаваше удоволствието да се отдава на чувства. Поначало беше студен по характер и правеше всичко възможно да доразвива тази си черта. Служеше му като броня. Но сега, сега беше така близо до успеха и се чувстваше свободен. Не да отслаби бдителността си, разбира се, но поне да си пофантазира малко.

Засега бурята го пазеше. Щеше просто да се свърже с подводницата по радиото на Том в понеделник и капитанът щеше да изпрати лодка в залива, щом времето се оправеше. Ако бурята стихнеше преди понеделник, щеше да има едно малко усложнение — лодката с провизиите. Дейвид и Люси щяха, естествено, да очакват той да се качи на нея.

Образът на Люси нахлу в съзнанието му така буйно, в такива ярки и силни цветове, че той просто не можа да се овладее. Видя поразителните й кехлибарени очи да го наблюдават, докато превързва пръста, видя очертанията на тялото й пред себе си, докато се изкачваше по стълбите, макар и облечена в ония безформени мъжки дрехи, тежките й кръгли гърди, докато стоеше гола в банята… Образите се сляха в един, Люси се наведе към него над бинтовете и го целуна по устата, обърна се по стълбите и го прегърна, излезе от банята и постави ръце на гърдите си.

Той почна да се върти неспокойно в малкото легло, проклинайки въображението си, което се развихряше във фантазии, каквито не бе имал от ученик. По онова време, преди да бе опитал истинския полов живот, той обичаше да си измисля заплетени сексуални истории, в които се появяваха по-възрастните жени, с които се срещаше всеки ден — старшата сестра в колосана престилка, мургавата и слаба, високоинтелектуална съпруга на професор Найджъл, продавачката в селския магазин, която си слагаше много ярко червило и не бръснеше за нищо мъжа си. Понякога ги събираше и трите заедно и разиграваше някаква оргия във въображението си. А когато на петнайсетгодишна възраст прелъсти по най-класически начин дъщерята на една чистачка — беше на смрачаване в някаква горичка в Западна Прусия, той съвсем му отпусна края на фантазирането, защото измислицата беше много по-приятна от разочароващата действителност. Младият Хайнрих бе ужасно озадачен от тази работа — къде беше ослепителният екстаз, усещането, че се рееш из въздуха като птица, мистичното сливане на две тела? Фантазиите ставаха прекалено болезнени — напомняха му, че не бе успял да ги осъществи. По-късно, разбира се, нещата се пооправиха и той стигна до заключението, че до екстаз се стига не когато жената доставя удоволствие на мъжа, а когато двамата взаимно си доставят удоволствие. Сподели го с по-големия си брат, но той го прие съвсем спокойно, като нещо съвсем в реда на нещата, очевиден факт, а не някакво откритие. Не след дълго и Фейбър започна да го приема по същия начин.

В крайна сметка стана добър любовник. Сексът се оказа нещо интересно, не само физически приятно. Не беше от големите съблазнители, не търсеше възбудата във всяко ново завоевание. Но беше майстор, що се отнася до взаимното удоволствие, без претенциите на разни специалисти, че техниката е всичко. Желаеха го много жени и самият факт, че не го знаеше, го правеше още по-привлекателен.

Опита се да преброи колко жени бе имал: Ана, Гретхен, Ингрид, една американка, ония две проститутки в Щутгарт… не си ги спомняше всичките, но като че ли не бяха повече от двайсет. И Гертруд, разбира се.

Никоя от тях не беше хубава като Люси. Той въздъхна раздразнено — беше оставил тази жена да го разчувства само защото беше близо до дома и защото се бе лишавал от подобни преживявания толкова дълго време. Фейбър се ядоса на себе си. Беше недисциплинирано от негова страна, не трябваше да се отпуска, докато мисията не приключи, а тя все още не беше приключила. Не окончателно. Още не.

Съществуваше и проблемът как да избегне завръщането си с лодката с провизии. Хрумнаха му няколко възможни варианта: най-сигурният му се стори да извади от „строя“ обитателите на острова, да посрещне сам лодката и да отпрати рибаря с някаква скалъпена история. Можеше да каже, че е дошъл да погостува на семейство Роуз с някаква друга лодка, че е техен роднина, любител орнитолог, каквото и да е. Беше прекалено дребна подробност, за да заангажира цялото му съзнание в момента. По-късно, когато и ако времето се оправи, щеше да се спре на нещо.

Сериозни проблеми всъщност нямаше. Самотен остров на мили от брега, с четирима обитатели — беше наистина идеално скривалище. Оттук нататък да напусне Англия беше все едно да излезе от детска кошарка. Като си спомнеше за онова, през което бе минал, и хората, които бе убил — петимата от патрула на Националната гвардия, младежа от Йоркшир във влака, пратеника на Абвера, — сега просто беше на курорт.

Един старец, един сакат, жена и малко дете… Щеше да ги убие толкова лесно.

И Люси лежеше будна. Лежеше и се вслушваше. Имаше в какво. Времето беше като оркестър — дъждът барабанеше по покрива, вятърът свиреше по стрехите като с флейта, а морето изпълняваше глисанди с плажа. Старата къща също говореше, ставите й скърцаха под напора на бурята. Вътре в стаята се добавяха нови звуци: бавното, равномерно дишане на Дейвид, стигащо почти до хъркане — той спеше дълбоко след двойната доза приспивателно, и по-бързото, леко дихание на Джо, който се беше проснал удобно напряко на походното легло до отсрещната стена.

„От този шум не мога да заспя“ — помисли си Люси. И веднага след това: — „Кого се опитвам да излъжа?“ Не можеше да спи заради Хенри, който я бе видял гола и бе докоснал нежно ръцете й, докато превързваше пръста й, а сега лежеше на леглото в съседната стая и спеше дълбоко. Навярно.

Не й бе казал почти нищо за себе си, съзна тя, само че не е женен. Не знаеше къде е роден, акцентът му не й говореше нищо. Дори и намек не направи какво работи, макар да й се струваше, че е човек с професия — може би зъболекар или военен. Не беше достатъчно скучен за обикновен юрист и бе прекалено интелигентен за журналист; докторите пък никога не можеха да скрият професията си за повече от пет минути. Не беше достатъчно богат за адвокат и надут за актьор. Тя би заложила на армията.

„Дали живее сам — запита се тя. — Или с майка си? Или с някоя жена? Как се облича, когато не ходи за риба? Има ли кола? Да, сигурно — нещо спортно, екстравагантно. И вероятно кара много бързо.“

При тази мисъл в съзнанието й изплува двуместната кола на Дейвид и тя стисна здраво очи, за да прогони стария кошмар. „Мисли за нещо друго, за нещо друго!“

Насочи вниманието си пак към Хенри и в миг осъзна и прие истината: искаше да се люби с него.

Подобни желания — поне в нейните представи за живота — изпитваха мъжете, но не и жените. Една жена можеше да срещне случайно мъж, да бъде привлечена от него, да поиска да го опознае по-добре, дори да усети, че се влюбва в него, но не и да го пожелае физически веднага, освен ако нещо не е… нещо не е в ред.

Тя си каза, че това е безумие, че онова, от което се нуждае, е да се люби със съпруга си, не да се чифтосва с първия здрав и прав мъж, който се появи. Та тя не е от тия жени.

И въпреки това беше приятно да си фантазира разни неща. Дейвид и Джо спяха дълбоко. Нищо не пречеше да стане от леглото, да прекоси площадката, да влезе в неговата стая и да се мушне в леглото…

Нищо не пречеше наистина освен природата й, доброто възпитание и вроденото чувство за приличие.

Ако решеше да го прави, щеше да е с някой като Хенри. Той щеше да бъде добър и нежен, и внимателен, и нямаше да я презира, че му се е предложила като някоя уличница от Сохо.

Тя се обърна в леглото и се изсмя на собствената си глупост — откъде можеше да знае дали Хенри ще я презре, или не? Познаваше го едва от един ден, а и той спа почти през цялото време.

И все пак й се щеше да я погледне пак така, с възхищение, но и някак си развеселено. Щеше й се да усети ръцете му върху себе си, да докосне тялото му, да се притисне към топлата му кожа.

Люси съзна, че тялото й откликва на образите в съзнанието й. Усети нужда да се докосне сама и устоя на изкушението — както бе правила през последните четири години. „Поне не съм пресъхнала като някоя старица“, мина й през ума.

Тя раздвижи крака и въздъхна — някаква топла вълна я обля цялата. Прекаляваше наистина. Време беше да заспива. По никакъв начин не можеше да се люби нито с Хенри, нито с когото и да било другиго тая нощ.

И докато си го мислеше, Люси стана и тръгна към вратата.

Фейбър чу стъпки на площадката и реагира автоматически.

Мозъкът му мигновено се освободи от обзелите го лениви, похотливи мисли. С едно-едничко плавно движение той се плъзна изпод завивките и стъпи на пода, после безшумно прекоси стаята и застана до прозореца в най-тъмния ъгъл; камата беше в дясната му ръка.

Той чу вратата да се отваря, натрапникът влезе и затвори след себе си. И в този момент Фейбър започна да разсъждава, вместо просто да реагира. Убиецът би оставил вратата отворена, та да може по-бързо да избяга. Хрумна му също, че има куп причини един убиец да не може да го открие тук.

Фейбър отхвърли тази мисъл — бе оцелял досега, защото не подценяваше и шанса едно на хиляда. Воят на вятъра утихна за миг и той чу как непознатият си поема дъх — едно слабо дихание долетя откъм леглото му, помагайки му да установи точно местонахождението на влезлия. Фейбър скочи.

Той преви фигурата върху леглото по очи, допря ножа до гърлото и заби коляно в кръста й, преди да осъзнае, че това е жена, а след частица от секундата само разбра коя е. Отхлаби хватката си, протегна ръка към нощното шкафче и запали лампата.

Лицето й беше бледо на слабата светлина.

Фейбър прибра камата в калъфа, преди тя да я види, и се надигна леко.

— Извинявайте… — рече той. — Аз…

Тя се извъртя по гръб и се взря изумено в яхналия я мъж. Беше възмутително, ужасно, но неочакваната му реакция я бе възбудила повече от всякога. Люси се закикоти.

— Мислех, че е някой крадец — рече Фейбър, като съзнаваше колко нелепо звучи това.

— И откъде ще дойде тоя крадец, ако смея да попитам? — Руменината се върна в побледнелите й бузи.

Беше облечена в много широка, старомодна фланелена нощница, която я покриваше от врата до глезените. Махагоновата й коса се бе разпиляла в безпорядък по възглавницата. Очите й изглеждаха огромни, а устните й бяха влажни.

— Вие сте невероятно красива — прошепна Фейбър тихо.

Тя затвори очи.

Фейбър се наведе и я целуна. Устните й се разтвориха мигновено и тя отвърна на целувката му. Той прекара връхчетата на пръстите си по раменете, шията, ушите й. Тя се размърда под него.

Той искаше да я целува дълго, да опознава тази уста, да изпита удоволствието от тази нова близост, но усети, че тя няма време за нежност. Люси мушна ръка в долнището на пижамата му и го стисна, после простена тихо. Дишането й се ускори.

Продължавайки да я целува, Фейбър протегна ръка и угаси лампата. После се надигна, свали горнището си и бързо — да не се чуди тя какво прави — дръпна залепената за гърдите му кутийка с негативи, пренебрегвайки болката от отлепването на пластира. Той мушна снимките под леглото, разкопча калъфа и пусна на пода и камата.

После надигна нощницата й до кръста.

— Бързо! — рече тя. — Бързо!

Фейбър се наведе към нея. Телата им се сляха.

Люси не изпитваше никаква вина след това. Чувстваше се доволна, заситена, успокоена. Бе получила онова, за което така жадуваше. Лежеше неподвижно, със затворени очи и галеше стърчащите косъмчета по врата му, наслаждавайки се на лекото боцкане по пръстите. След малко рече:

— Толкова бързах…

— Не сме свършили още — заяви той.

— Ти не… — намръщи се тя в тъмнината. Минало й бе през ума наистина.

— Не, не успях. И ти почти не можа…

— Аз съм на друго мнение — усмихна се тя.

— Ще видим — светна лампата той и я погледна.

После се плъзна надолу в леглото, между бедрата й и я целуна по корема. Езикът му се стрелна в падинката на пъпа. „Много е приятно“, помисли си тя. Главата му продължи надолу. Той, естествено, няма да иска да ме целуне там… Но той я целуна. И продължи… Люси се вкамени от ужас, когато езикът му проникна в нежните гънки, когато той ги разтвори с пръсти, за да проникне по-дълбоко в нея… И накрая този неумолим език откри малко, чувствително местенце — толкова малко, че тя даже не бе знаела, че съществува, толкова чувствително, че докосването до него в началото й причини болка. Но ужасът бе пометен от най-изумителното усещане, което някога бе изпитвала. Неспособна да се въздържи, тя започна да движи хълбоци нагоре-надолу, все по-бързо и по-бързо, да търка хлъзгавата си плът по устата, брадичката, носа и челото на този мъж, отдала се изцяло на собственото си удоволствие. А то растеше и растеше, и Люси изведнъж усети, че повече не може да сдържа напиращата отвсякъде радост, и отвори уста да изкрещи. В тоя миг той затули устата й с длан. Но Люси продължи да крещи, екстазът продължаваше… Тя усети, че вътре в нея нещо избухва, че е напълно, изцяло изчерпана, че никога, никога няма да може повече да стане.

Съзнанието й се замъгли. Долавяше смътно, че той е още между краката й, бузата с наболата по нея брада се допираше до вътрешната страна на бедрото й, устните му я докосваха едва-едва.

— Сега знам какво е искал да каже Лорънс — рече тя накрая.

— Не разбирам — вдигна глава той.

— Нямах представа, че може и така — въздъхна тя. — Беше прекрасно.

— Беше?

— О, Господи, нямам сили за повече…

Фейбър смени позата и застана над нея, обгръщайки с колене гърдите й. Люси осъзна какво искаше той и за втори път замръзна от ужас — беше толкова голям… но изведнъж разбра, че иска да го направи, да го почувства. Тя вдигна глава и устните й го обгърнаха. Фейбър простена леко.

Той обхвана главата й с ръце и започна да я движи напред-назад, стенейки тихо. Тя го погледна — Хенри се взираше в нея, опивайки се от онова, което тя правеше. Люси се запита какво ли ще стане, когато той… и реши, че не й пука — всичко досега беше толкова хубаво, че сигурно дори и това щеше да й хареса.

Дотам обаче не се стигна. Когато тя вече си мислеше, че той губи контрол над себе си, Хенри спря, отмести се, легна върху нея и я облада отново. Този път много бавно и спокойно, като морския прилив, галещ плажа, докато най-после той постави ръце под хълбоците й и заби пръсти в плътта й. Тя го погледна и разбра, че сега вече е готов да престане да се контролира и да потъне в нея. И това я възбуди повече от всичко досега, така че, когато гърбът му се изви, лицето му се изкриви от болка, а от гърдите му се изтръгна тихо стенание, тя обви крака около кръста му и се остави изцяло на това невероятно усещане — и тогава, след толкова време, тя чу тръбите и цимбалите, които Лорънс обещаваше.

После дълго никой не проговори. На Люси й беше така топло, сякаш гореше отвътре; никога досега не бе изпитвала такава топлина. Когато дишането им се поуспокои, те чуха воя на бурята отвън. Хенри й тежеше, но тя не искаше той да се отмести… приятно й беше да чувства тежестта му, да долавя слабия лъх на пот от бялата му кожа. От време на време той вдигаше глава и докосваше с устни бузата й.

Той беше идеалният мъж. Познаваше тялото й по-добре от самата нея. А собственото му тяло беше много красиво — с широки, мускулести рамене, тънка талия, тесен ханш и дълги, силни, космати крака. Стори й се, че има някакви белези, но не беше много сигурна. Силен, нежен и хубав. Идеално! Люси знаеше също, че никога няма да се влюби в него, никога няма да иска да избяга и да се омъжи за него. Някъде дълбоко в този мъж имаше нещо студено и твърдо — реакцията, а и обяснението му при влизането й в стаята бяха твърде необичайни… не искаше да мисли за това… една част от него беше някъде другаде, далеч… Трябваше да го държи на разстояние и да го използва внимателно, като наркотик, към който може да се привикне.

Не че имаше време да привикне — в края на краищата той щеше да си замине най-много след ден.

Люси се размърда и той веднага се претърколи от нея и легна по гръб. Тя се облегна на лакът и огледа голото му тяло. Да, имаше белези — един голям през гърдите и малко петно, нещо като звезда, на хълбока — можеше да е и от изгаряне. Тя потърка длан по гърдите му.

— Знам, че не подобава на една дама да говори така — рече тя, — но искам да ти благодаря.

— Ти си истинска дама — усмихна се той и протегна ръка да я докосне.

— Не разбираш какво направи. Ти…

— Знам какво съм направил — постави пръст на устните й той.

Тя го ухапа по пръста, после постави ръката му на гърдата си. Пръстите му я обхванаха.

— Направи го пак, моля те — рече тя.

— Не знам дали ще мога — усмихна се той.

Но се справи добре.

Няколко часа след зазоряване тя го остави. От другата стая се чу някакъв шум и тя сякаш изведнъж се сети, че в къщата са съпругът и синът й. Фейбър искаше да й каже, че няма значение, че нито той, нито тя трябва да се тревожат какво си мисли или знае съпругът, но успя да се сдържи и я пусна да си върви. Тя го целуна още веднъж с много страст, после се изправи, приглади измачканата си нощница и излезе.

Той я гледаше нежно. „Наистина е чудесна“, мина му през ума. Лежеше по гръб и се взираше в тавана. Беше доста наивна и много неопитна, но въпреки това чудесна. „Бих могъл да се влюбя в нея“, помисли си изведнъж той.

Фейбър се надигна и измъкна кутийката с филмчето и ножа изпод леглото. Зачуди се дали пак да ги носи със себе си. Можеше да поиска да се люби с нея през деня… Реши да вземе ножа — щеше да се чувства като гол без него — и да остави кутийката някъде. Сложи я върху шкафа и я покри с документите и портфейла си. Съзнаваше отлично, че нарушава правилото, но това със сигурност бе последната му задача и той усещаше, че е в правото си да спи с тази жена. Освен това едва ли имаше някакво значение, ако тя или съпругът й видеха снимките — и да разберяха какво означават, какво можеха да направят?

Той се отпусна на леглото, после отново стана. Годините тренировка просто не му позволяваха да поема подобни рискове. Постави кутийката заедно с документите в джоба на пижамата си. Сега можеше да се отпусне по-спокойно.

Той чу детското гласче, после стъпките на Люси надолу по стълбите и след това влаченето на Дейвид до банята. Трябваше да стане и да закуси със семейството. Нямаше проблеми. Повече и без това не му се спеше.

Фейбър застана до мокрия от дъжда прозорец и се загледа в бушуващата буря навън. След малко чу вратата на банята да се отваря. Той облече горнището на пижамата си и отиде да се избръсне. Взе самобръсначката на Дейвид, без да иска разрешение.

Сега вече това сякаш нямаше значение.

24.

Ервин Ромел знаеше от самото начало, че ще се скара с Хайнц Гудериан.

Генерал Гудериан беше точно от онези пруски офицери аристократи, които Ромел така мразеше. Познаваше го от известно време. И двамата в началото на кариерата си бяха командвали Госларския йегер батальон и се срещнаха отново по време на нападението на Полша. Напускайки Африка, Ромел остави препоръка да го наследи Гудериан, като много добре знаеше, че битката е загубена. Ходът му обаче се провали, защото по онова време Гудериан не беше сред любимците на Хитлер и препоръката беше директно отхвърлена.

Ромел чувстваше, че генералът е от хората, които ще постелят копринена кърпичка на коляното си, за да не си измачкат панталона, докато си пият питието в клуба. Беше станал офицер, защото баща му бе офицер, а дядо му беше много богат. Син на селски учител, Ромел, който се бе издигнал от лейтенант-полковник до фелдмаршал само за четири години, презираше кастата висши военни, към която никога не бе принадлежал.

Сега се взираше през масата в генерала, който отпиваше от брендито, взето от избата на Ротшилд. Гудериан и близкият му сътрудник, генерал фон Гейр, бяха пристигнали в Главната квартира на Ромел в Ла Рош Гуйон в Северна Франция, за да му съобщят как да разположи войските си. Ромеловата реакция на подобни посещения варираше от нетърпение до ярост. Според него Генералният щаб съществуваше, за да осигурява достоверна информация от разузнаването и редовно продоволствие, а от опита си в Африка знаеше, че те не могат да се справят и с двете неща.

Светлите мустачки на Гудериан бяха грижливо подстригани, около очите му имаше толкова бръчки, че сякаш постоянно се усмихваше. Беше висок и представителен, а с това не можеше да бъде много симпатичен на един нисък, грозен и оплешивяващ мъж, за какъвто се смяташе Ромел. Изглеждаше спокоен, а всеки немски генерал, който можеше да се чувства спокоен в този момент от войната, със сигурност беше глупак. Току-що приключилият обяд — телешко печено и вино от далечния Юг, едва ли можеше да послужи за извинение.

Ромел погледна през прозореца, докато чакаше Гудериан да започне разговора. Дъждовните капки се стичаха от липите в двора. Когато най-после гостът отвори уста, стана ясно, че е обмислял как най-добре да представи тезата си и е решил да започне със страничен обход.

— В Турция — заговори той — английската Девета и Десета армия и Турската национална армия се съсредоточават на границата с Гърция. В Югославия партизаните също съсредоточават силите си. Французите в Алжир се подготвят да нападнат Ривиерата. Руснаците, изглежда, се готвят да нахлуят по море и суша в Швеция. В Италия съюзниците са готови да тръгнат към Рим. Има и по-дребни сигнали: отвлечен генерал в Крит, убит разузнавач в Лион, нападната радарна станция в Родос, абразивна смазка в самолет, който се разбива в Атина, нападение на командоси в Сагвааг, експлозия във фабриката за кислород в Булон, дерайлирал влак в Ардените, взривен петролен склад при Бусен… мога да продължа още. Картината е ясна. В окупираните територии непрекъснато се увеличават саботажите и предателствата, по границите ни се виждат повсеместни приготовления за нападение. Никой от нас не се и съмнява, че това лято ще има голяма офанзива на съюзниците; сигурни сме също така, че всичките тези безредици целят да ни заблудят къде ще се извърши десантът.

Генералът спря за миг. Лекцията, изречена с наставнически тон, раздразни Ромел и той използва възможността да го прекъсне:

— Точно затова си имаме Генерален щаб — да обработва информацията, да преценява дейността на врага и да предсказва бъдещите му ходове.

— Трябва да сме наясно с ограниченията на този тип гадаене по кристална топка — усмихна се снизходително Гудериан. — Убеден съм, че вие имате мнение откъде ще дойде ударът. Всички имаме. Стратегията ни трябва да допуска възможността да сме сгрешили.

Сега Ромел видя накъде бият заобикалките на генерала и с мъка овладя желанието да изкрещи високо възмущението си, преди Гудериан да довърши тезата си.

— Разполагате с четири бронирани дивизии под ваше командване — продължи Гудериан. — Втора танкова при Амиен, Сто и шестнайсета при Руан, Двайсет и първа при Кан и Втора SS при Тулуза. Генерал фон Гейр вече ви е предложил да ги разположите навътре от брега, всички заедно, готови във всеки момент за бърз ответен удар. Тази стратегия всъщност е основен принцип в политиката на Върховното командване на Вермахта. Въпреки това вие не само сте се противопоставили на предложението на Гейр, но дори сте придвижили Двайсет и първа дивизия към Атлантическия бряг…

— И останалите три трябва да бъдат прехвърлени към брега колкото е възможно по-скоро! — избухна Ромел. — Кога най-после ще се научите бе, хора? Съюзниците контролират въздушното пространство. Започне ли десантът, повече движение на танкове няма да има. Няма да може да се провеждат никакви операции, изискващи големи придвижвания по суша. Ако скъпоценните ви танкове са в Париж, когато съюзниците дебаркират на френския бряг, те ще си останат в Париж — английските бомбардировачи ще се погрижат за това, докато съюзниците не замаршируват по булевард Сен Мишел. Знам го — вече постъпиха така с мен. На два пъти. — Той пое дълбоко дъх. — Да се държат танковете като подвижен резерв, е все едно да ги захвърлим на боклука. Контраатака няма да има. Трябва да ги посрещнем на брега, където ще са най-уязвими, и да ги натикаме обратно в морето.

Червенината по лицето му леко избледня и той започна да обяснява собствената си стратегия за отбрана.

— Построих подводни препятствия, укрепих атлантическата стена, подготвих цели минни полета и забих колове по всяка полянка зад фронтовата линия, която може да се използва за кацане. Всичките ми войски строят отбранителни съоръжения във всяка свободна секунда, когато не са на учение.

Бронираните дивизии трябва да се прехвърлят на брега. Резервът на Върховното командване трябва да бъде отново изпратен във Франция. Девета и Десета SS дивизии трябва да бъдат върнати от Източния фронт. Цялата ни стратегия трябва да е насочена към това да не позволим на съюзниците да си осигурят предмостие, защото, ако това стане, битката е загубена… а може би и войната.

Гудериан се наведе напред, присвивайки очи с оная вбесяваща полуусмивка.

— Искате да отбраняваме бреговата ивица на Европа от Трьомсо в Норвегия, покрай целия Иберийски полуостров, та чак до Рим. И откъде ще вземем армии за това?

— Трябваше да зададете този въпрос през 1938-а — измърмори Ромел.

Последва неловко мълчание — подобна забележка беше още по-шокираща, когато идваше от устата на известния с аполитичността си Ромел.

— Откъде смятате, че ще дойде ударът, фелдмаршале? — наруши напрегнатата тишина фон Гейр.

Ромел само това чакаше.

— До скоро вярвах в теорията за Па дьо Кале. Но при последната ми среща с фюрера ме впечатлиха аргументите му в полза на Нормандия. Поразен съм от неговия инстинкт и най-вече от непогрешимия му усет. Ето защо смятам, че танковете ни трябва да бъдат разположени главно покрай нормандския бряг, а една дивизия евентуално да изпратим при устието на Сома — и то от силите извън моята група.

— Не, не и не! — поклати глава Гудериан. — Прекалено е рисковано.

— Готов съм да отнесем спора до Хитлер — заплаши го Ромел.

— В такъв случай трябва да постъпите по този начин — заяви Гудериан, — защото аз няма да се съглася с плана ви, освен ако…

— Какво? — Ромел бе изненадан, че позицията на генерала можеше да се пропука.

Гудериан се размърда на стола, неприятно му бе да отстъпва пред такъв упорит противник като Ромел.

— Може би знаете, че фюрерът очаква доклад от един изключително ценен агент в Англия.

— Спомням си — кимна Ромел. — Иглата.

— Да. Възложено му е да прецени силата на Първа американска армия под командването на генерал Патън, която е разположена някъде в Източна Англия. Ако той открие — а аз съм сигурен, че ще го направи, — че тази армия е голяма, силна и готова да действа, ще продължа да ви опонирам. Но ако установи, че всичко е само един голям блъф и са маскирали някаква малка част като десантна армия, тогава ще се съглася, че сте прав, и ще получите вашите танкове. Ще приемете ли подобен компромис?

— Тогава значи всичко зависи от Иглата — кимна с голямата си глава Ромел в знак на съгласие.

Пета част

25.

Люси изведнъж осъзна, че къщата е потискащо малка. Стените сякаш напираха да я смажат, докато палеше печката, правеше закуската, разтребваше, обличаше Джо — все сутрешно домакинско ежедневие. В края на краищата имаше само четири стаички, свързани с общ коридор и стълбище; човек не можеше и крачка да направи, без да се сблъска с някой друг. А ако застанеше неподвижно и се заслушаше, можеше да разбере какво правят останалите — Хенри се миеше, Дейвид се плъзгаше надолу по стълбите, Джо налагаше мечето си в дневната. А на нея й се щеше да има малко време за себе си, преди да срещне други хора, та случилото се предишната нощ да улегне в съзнанието й, да се оттегли някъде назад в мислите си, за да може да се държи естествено, без да прави съзнателни усилия за това.

Досещаше се, че няма да успее да се преструва убедително. Не й беше в природата. Нямаше и опит в това. Помъчи се да се сети за някой друг случай в живота си, когато бе излъгала близък човек — и не можа. Не че се бе ръководила от възвишени принципи — мисълта, че ще излъже, не я тревожеше кой знае колко. Просто досега не бе имала повод да бъде нечестна.

Дейвид и Джо седнаха на масата в кухнята да закусят. Дейвид мълчеше, Джо бърбореше непрекъснато заради самото удоволствие да произнася думички. На Люси не й се ядеше.

— Няма ли да закусваш? — попита Дейвид небрежно.

— Хапнах малко преди това. — Ето, първата й лъжа. Не беше толкова зле.

От бурята усещането за клаустрофобия се засили. Дъждът плющеше така силно, че от прозореца на кухнята едва се виждаше хамбарът. Човек се чувства наистина затворник, когато отварянето на врата или прозорец изисква подобни усилия. Ниското, стоманеносиво небе и стелещата се мъгла създаваха впечатлението, че е все привечер. В градината, между лехите с картофи, се стичаха потоци вода, а местенцето, насадено с билки, се бе превърнало в малко езеро. Врабчото гнездо под покрива на запуснатата пристройка бе отнесено и врабците хвърчаха панически по стрехите.

Люси чу Хенри да слиза по стълбите и се почувства по-добре. Кой знае защо, беше сигурна, че той лъже много убедително.

— Добро утро! — поздрави той жизнерадостно. Дейвид вдигна глава от количката и кимна любезно. Люси се въртеше около печката. „Вината просто е изписана на лицето й“, помисли си Фейбър и простена наум. Но Дейвид като че ли не забелязваше изражението на жена си. Фейбър реши, че Дейвид е доста тъп… поне по отношение на жена си…

— Седнете да закусите — каза Люси.

— Много благодаря.

— Боя се, че не мога да ви предложа да ви заведа на църква — заяви Дейвид. — Най-много да послушаме службата по радиото.

— Ходите ли на църква? — Фейбър съзна, че беше неделя.

— Не — отвърна Дейвид. — А вие?

— Не.

— За един фермер и неделята е ден като другите — продължи Дейвид. — Ще ходя до другия край на острова да се видя с моя овчар. Може да дойдете, ако искате.

— С удоволствие — отвърна Фейбър. Така щеше да огледа местността. А и трябваше да види как се стига до къщата с предавателя. — Искате ли да ви закарам?

— И сам се оправям — стрелна го Дейвид с неприязън. След минута напрегнато мълчание продължи: — В такова време трябва да се кара по памет. По-сигурно ще е аз да съм на волана.

— Разбира се. — Фейбър започна да се храни.

— На мен ми е все едно — продължи да упорства Дейвид. — Не идвайте, ако смятате, че ще ви е уморително…

— Не, не, напротив, искам да дойда.

— Добре ли спахте? Забравих, че може още да се чувствате изтощен. Дано Люси не ви е задържала до късно.

Фейбър си наложи да не поглежда към нея, но с крайчеца на окото си долови, че тя изведнъж почервеня.

— Вчера цял ден спах — каза той, опитвайки се да привлече погледа на Дейвид.

Не успя. Дейвид гледаше жена си. Той знаеше. Тя му обърна гръб.

Сега Дейвид щеше да го смята свой неприятел, а враждебността винаги пораждаше подозрение. Не беше опасно, вече го бе предвидил, но можеше да стане досадно.

Дейвид се овладя доста бързо. Отблъсна се от масата и завъртя колелата към задната врата.

— Ще изкарам джипа от хамбара — каза той най-вече на себе си. Взе една мушама от закачалката и я метна върху главата си, после отвори вратата и излезе.

За няколкото мига, в които вратата беше отворена, бурята нахлу в малката кухня и обля пода с вода. Когато вратата се затвори, Люси потръпна и се залови да бърше водата от плочките.

Фейбър протегна ръка и я докосна.

— Недей — рече тя, посочвайки с глава Джо.

— Не ставай глупава — усмихна й се Фейбър.

— Мисля, че той знае — рече тя.

— Но ако помислиш за миг, на теб всъщност не ти пука дали знае, или не, нали?

— Предполага се, че трябва да ми пука.

Фейбър сви рамене. Клаксонът на джипа изсвири нетърпеливо отвън. Люси му подаде мушама и чифт гумени ботуши.

— Не говорете за мен — рече тя.

Фейбър се облече и тръгна към входната врата. Люси го последва в антрето. Джо остана в кухнята.

С ръка на дръжката Фейбър се обърна и я целуна. Тя отвърна с жар на целувката му, после се обърна и влезе в кухнята.

Фейбър претича през морето от кал под дъжда и скочи в джипа до Дейвид. Потеглиха веднага.

Колата беше специално направена за човек без крака. Имаше ръчка за газта, автоматични скорости и дръжка на волана, за да може шофьорът да кара с една ръка. Сгънатата инвалидна количка се плъзгаше на специално място зад седалката на шофьора. На рафтчето над предното стъкло имаше ловна пушка.

Дейвид шофираше майсторски. Оказа се прав за пътя — беше само ивица пирен, утъпкана от гумите на джипа. Дъждът изпълваше дълбоките коловози. Колата се пързаляше в калта и на Дейвид това сякаш му доставяше удоволствие. Стиснал между устните си цигара, той излъчваше някакво нелепо бабаитство. „Може би с това замества летенето“, помисли си Фейбър.

— С какво се занимавате, когато не сте за риба? — попита Дейвид.

— Държавен служител съм — каза Фейбър.

— В коя сфера?

— Финансовата. Аз съм просто едно колелце в машината.

— Нещо с хазната ли?

— Предимно.

— Интересно ли е? — настоя той.

— Донякъде. — Фейбър си наложи да измисли нещо. — Знам колко трябва да струва един промишлен продукт и прекарвам по-голямата част от времето си да следя да не се вземат прекалено много пари от данъкоплатците.

— Някакви технически продукти по-конкретно?

— Всичко, от кламери до самолетни мотори.

— Аха. Е, всеки работи за каузата по своему.

Това прозвуча съзнателно фалшиво, но Дейвид, естествено, нямаше представа защо Фейбър не се разсърди.

— Прекалено стар съм за фронта — каза Фейбър.

— Бяхте ли през първата?

— Тогава бях много млад.

— Късмет сте имали.

— Наистина.

Пътят се доближаваше до ръба на скалата, но Дейвид не намали. „Може би иска да ни убие и двамата“, помисли си Фейбър. Той се хвана за дръжката.

— Бързо ли карам? — попита Дейвид.

— Явно познавате пътя.

— Май ви е страх, а?

Фейбър не отговори и Дейвид намали малко, явно доволен, че бе успял да постигне своето.

Островът беше сравнително равнинен и гол. Имаше малки възвишения, но досега Фейбър не бе видял никакви хълмове. Растителността беше предимно трева, тук-там мъх и папрати, но много малко дървета. Нямаше какво да защити човека от природата. „Овцете на Дейвид Роуз сигурно са много жилави“, помисли си Фейбър.

— Женен ли сте? — попита неочаквано Дейвид.

— Не.

— Умен човек.

— О, не бих казал…

— Хващам се на бас, че добре се оправяте в Лондон. Да не говорим за…

Фейбър никога не беше понасял мъжкото побутване с лакти и фамилиарните приказки по отношение на жените.

— Мисля, че сте имали голям късмет с вашата съпруга…

— Така ли?

— Да.

— И въпреки това няма нищо по-хубаво от разнообразието, нали?

— Не съм имал възможността да се насладя на прелестите на брачния живот. — Фейбър реши да не разговаря повече. Всяко нещо, което казваше, само подклаждаше огъня. Ясно беше, че Дейвид ставаше досаден.

— Трябва да си призная, че не ми приличате на държавен чиновник. Къде са вечният чадър и цилиндърът?

Фейбър опита да се усмихне.

— И ми изглеждате доста як за книжен плъх.

— Карам редовно колело.

— Трябва да сте много здрав, за да издържите в тая буря.

— Благодаря.

— И не сте май толкова стар, та да не ви вземат в армията.

Фейбър се извърна и погледна Дейвид.

— Какво целите? — попита той спокойно.

— Пристигнахме — заяви Дейвид.

Фейбър погледна през прозореца и видя къщичка, която много приличаше на тази на Люси, с каменни стени, плочест покрив и малки прозорчета. Беше кацнала на хълма, единствения хълм, не много висок при това, който Фейбър бе видял на острова. Излъчваше нещо намусено, но упорито. Докато се катереше към нея, джипът заобиколи малка иглолистна горичка.

До къщата имаше глог с клюмнали цветове. Дейвид спря колата. Фейбър го наблюдаваше безмълвно как разгъва количката си, измъква се от седалката и се намества в нея — знаеше, че би отхвърлил с неприязън всяко предложение за помощ.

Влязоха в къщата през дъсчена врата без ключалка. В антрето ги посрещна черно-бяло коли с малка, но широка глава. То помаха с опашка, но не залая. Къщичката беше точно копие на тази на Люси, но атмосферата беше друга — тук всичко беше голо, безрадостно и не особено чисто.

Дейвид се отправи към кухнята, където старият Том седеше до старомодната печка с дърва и топлеше ръце. Овчарят се надигна.

— Това е Том Макавити.

— Приятно ми е — рече Том официално.

Фейбър му стисна ръката. Том беше нисък и набит, с лице като стар кожен куфар. Беше с платнена шапка и пушеше с голяма лула от изтравниче. Стисна здраво ръката на новодошлия, собствената му длан беше като гласпапир. Имаше голям нос. Фейбър трябваше да се напрегне, за да разбере какво му говори — шотландският му акцент беше твърде неразбираем.

— Дано не ви преча — каза Фейбър. — Дойдох само заради разходката.

Дейвид се приближи с количката си до масата.

— Май няма да свършим много работа, Том, само да поогледаме, а?

— Аха. Я да пийнем по чаша чай преди това.

Том наля силния чай в три големи чаши и сипа по малко уиски във всяка. Тримата мъже седяха и отпиваха от горещото питие мълчаливо. Дейвид пушеше цигара, а Том пафкаше с огромната си лула. Фейбър усети, че двамата прекарват така много време заедно — пушат, греят ръце и мълчат.

Щом си изпиха чая, Том остави чашите в плитката каменна мивка и тримата излязоха навън при джипа. Фейбър седна отзад. Този път Дейвид караше бавно, а кучето — казваше се Боб, тичаше отстрани, без особени усилия. Дейвид явно познаваше отлично терена и караше уверено през тревата, без нито един път да затъне в някое заблатено местенце. Овцете представляваха наистина жалка гледка. Мокри до кости, те се гушеха в падинки, около къпинови храсти или някъде на завет. Нямаха желание дори да пасат. Даже агънцата се свиваха плахо зад майките си.

Фейбър гледаше кучето — то изведнъж спря, заслуша се за миг и след това се втурна напряко през ливадата.

— Боб е намерил нещо — рече Том. Той също бе забелязал.

Джипът тръгна след кучето. След около четвърт миля спряха и Фейбър чу рева на прибоя; бяха близо до северния край на острова. Кучето стоеше на ръба на малко дере. Когато мъжете излязоха от колата, разбраха какво бе чуло то — блеенето на овца в беда. Те отидоха до ръба и погледнаха надолу.

Животното лежеше на една страна на двайсетина стъпки под тях, крепейки се с мъка на стръмния бряг; единият му крак бе превит под странен ъгъл. Том слезе при него, стъпвайки внимателно, и разгледа крака.

— Ще имаме овнешко за вечеря — извика той.

Дейвид извади пушката от джипа и я хлъзна към него. Том прекрати страданията на животното.

— Искаш ли да го изтеглим с въже? — извика Дейвид.

— Аха, освен ако нашият гостенин не пожелае да дойде и да ми помогне.

— Разбира се — рече Фейбър. Той се спусна при Том, двамата хванаха по един крак и затеглиха мъртвото животно нагоре по склона. Мушамата на Фейбър се закачи в тръните на един храст и той едва не падна, преди да се освободи, дръпвайки я здраво, при което тя изпращя.

Метнаха овцата в джипа и продължиха нататък. Фейбър усети, че рамото му е съвсем мокро, и разбра, че е отпрал почти целия гръб.

— Май че скъсах мушамата — рече той.

— Не е беда, нали е било работа да се върши — успокои го Том.

Не след дълго се върнаха обратно в къщичката на Том. Фейбър свали мушамата и мократа си шуба, която Том закачи над печката да съхне. Фейбър седна близо до нея.

Том сложи чайника на печката, после се качи горе да донесе нова бутилка уиски. Фейбър и Дейвид взеха да топлят мокрите си ръце.

Изстрелът стресна и двамата. Фейбър изтича в антрето и хукна нагоре по стълбите. Дейвид го последва, като спря количката си до стълбището.

Фейбър откри Том в малка, гола стая — старият овчар се бе подал през прозореца и размахваше юмрук срещу небето.

— Не го уцелих — рече той.

— Кого?

— Орела.

Долу Дейвид се изсмя.

Том остави пушката до кашона с уиски, извади от него една бутилка и тръгна надолу.

Дейвид вече беше в кухнята, близо до печката.

— Това е първата овца, която губим тази година — каза той; мислите му явно се върнаха към убитото животно.

— Аха — рече Том.

— Ще оградим дерето това лято.

— Аха.

Фейбър усети някаква промяна във въздуха — нещо не беше като преди. Пак седяха, пак пиеха и пушеха, но Дейвид изглеждаше неспокоен. Фейбър на два пъти улови, че го гледа втренчено.

— Оставяме те да се оправяш с овцата, Том — каза накрая Дейвид.

— Аха.

Дейвид и Фейбър тръгнаха. Том не се надигна, но кучето ги изпрати до вратата.

Преди да запали мотора, Дейвид взе пушката от рафтчето над стъклото, презареди я и я остави на мястото й. По обратния път настроението му пак се промени и, доста изненадващо, той се разприказва:

— Карах „Спитфайър“, чудна машинка е. По четири картечници на всяко крило — американски браунинги, изстрелват по хиляда двеста и шейсет патрона в минута. Швабите предпочитат оръдията, естествено, техните Ме-109 имат само по две картечници. Оръдието разрушава повече, вярно, но нашите браунинги са по-бързи и поточни.

— Наистина ли? — запита Фейбър учтиво.

— По-късно сложиха оръдия и в „Хърикейн“, но „Спитфайър“, спечели Битката за Англия.

Фейбър усети, че се дразни от хвалбите му.

— Колко вражески самолета сте свалили?

— Загубих краката си, докато още тренирах.

Фейбър го погледна, лицето на Дейвид беше безизразно, но и някак изопнато, като че ли кожата щеше да се скъса всеки момент.

— Не, още не съм убил нито един германец — добави той.

Фейбър застана нащрек. Нямаше представа какво е отгатнал или открил Дейвид, но и нямаше никакво съмнение, че се е добрал до нещо, и то не беше само изневярата на жена му. Фейбър се обърна леко настрани, с лице към Дейвид, опря крак на скоростната кутия на пода, за да е по-устойчив, сложи дясната си ръка върху лявата китка и зачака.

— Интересувате ли се от самолети? — попита Дейвид.

— Не.

— Изглежда, че е станало всенародно хоби да се следи за вражески самолети. Нещо като наблюдението на птици. Хората си купуват разни книжки за идентифициране на чуждите машини. Прекарват цели следобеди по гръб, взирайки се в небето през разни бинокли. Мислех, че и вие сте запален.

— Защо?

— Какво?

— Защо си помислихте, че и аз съм запален?

— О, не знам. — Дейвид спря джипа, за да запали цигара. Бяха някъде в средата на острова, на пет мили от къщата на Том и на още пет до тая на Люси. Дейвид хвърли кибрита на пода.

— Може би заради филмчето, което намерих в джоба ви… — И докато казваше това, той хвърли запалената цигара в лицето на Фейбър и посегна към пушката над стъклото.

26.

Сид Крипс погледна през прозореца и изпсува под носа си. Поляната беше пълна с американски танкове — бяха поне осемдесет. Той съзнаваше, че се води война и така нататък, но ако поне го бяха попитали, щеше да им предложи друго място, където тревата не беше толкова сочна. А сега гъсеничните им вериги сигурно бяха размазали най-хубавото му пасище.

Сид нахлузи ботушите и излезе навън. Няколко американски войници се въртяха из полето и той се запита дали са видели бика. Когато стигна до вратичката в оградата, спря и се почеса по главата. Нещо странно ставаше тук.

Танковете не бяха изподъвкали тревата му. Не бяха оставили никакви следи. Американските войници ги правеха тия следи с нещо като брана.

И докато Сид се мъчеше да проумее какво значи всичко това, бикът забеляза танковете. Животното се втренчи за миг в тях, почна да рие с крака и се втурна напред. Канеше се да се нахвърли върху някой танк.

— Нещастният глупчо, ще си счупи врата — промърмори Сид.

Войниците също гледаха бика. Изглежда, се забавляваха страхотно.

Бикът налетя челно в танка и рогата му пробиха бронираната страна. Сид искрено се надяваше британските танкове да са по-здрави от американските.

Разнесе се някакво силно съскане, докато бикът се мъчеше да освободи рогата си. Танкът просто издиша като спукан балон. Американците се строполиха на земята, заливайки се от смях.

Странна работа, наистина много странна.

Пърсивал Годлиман прекоси бързо площада пред Парламента. Беше облечен в тъмен костюм на райета под шлифера, а черните му обувки бяха лъснати до блясък — поне докато излезе на дъжда, макар и да имаше чадър. Е, не всеки ден, да си говорим честно, не и всяка година, отиваше на частна аудиенция с Чърчил.

Един професионален военен би се вълнувал, ако отиваше с такива лоши вести при върховния главнокомандващ на въоръжените сили на страната. Годлиман не се вълнуваше; един изтъкнат историк няма защо да се страхува от военни и политици, казваше си той, освен ако възгледите им за историята не са значително по-радикални от неговите собствени. Не, Годлиман не се вълнуваше, но се тревожеше. Определено.

Мислеше за усилията, за предварителната подготовка, грижите, разходите и човешката сила, за всичко, което беше отишло в създаването на бутафорната Първа американска армия, разположена в Ийст Англиа: четиристотинте десантни кораба от брезент и дъски, плаващи върху петролни варели, които задръстваха пристанищата и естуарите на реките; грижливо изработените надуваеми гумени танкове, артилерията, камионите, коловозите и дори складовете за муниции; оплакванията от читатели в местните вестници за влошаването на обществения морал след пристигането на хилядите американски войници в областта; фалшивият петролен док в Дувър, проектиран от най-добрите архитекти на Англия и построен от картон и стари канализационни тръби от техниците от филмовите студии; внимателно изготвените фалшиви радиограми до Хамбург, изпращани от немски агенти, вербувани от Комитета на двайсетте; непрекъснатото бръщолевене по радиото, предназначено за немските прослушвателни постове, подготвено от професионални писатели и изобилстващо с реплики от рода на: „Пети кралски полк съобщава за значителен брой жени, пътуващи, както се предполага, без разрешение, във влака с провизии. Какво ще ги правим тия — до Кале ли ще си ги водим?“

Безспорно много беше направено. Всичко подсказваше, че германците се бяха хванали. И сега изведнъж цялата тази сложна измама бе заплашена от провал заради един нищо и никакъв шпионин, когото Годлиман не беше успял да залови. А това, естествено, бе и поводът за височайшата аудиенция.

Ситните му птичи стъпки отекваха по плочите на Уестминстър, отвеждайки го до малката врата на Грейт Джордж Стрийт номер 2. Въоръженият пост, застанал до стената от пясъчни торби, провери пропуска му и му махна да влиза. Професорът прекоси фоайето и тръгна надолу по стълбите към подземната щабквартира на Чърчил.

Беше като спускането в трюма на боен кораб. Защитен от бомбите с дебел четири стъпки таван от железобетон, командният пункт изобилстваше със стоманени преградни врати и дървени подпори от незнайни времена. В момента, когато Годлиман влизаше в стаята с картите, от заседателната зала отзад излязоха групичка младоци със сериозни лица.

— Много сте точен, сър — рече съветникът. — Той ви чака.

Годлиман влезе в малката уютна заседателна зала. На пода имаше килими, а на стената висеше портретът на краля. Електрически вентилатор отвяваше тютюневия дим. Чърчил седеше до малка стара огледално гладка маса, в средата на която се извисяваше статуетката на фавн — символ на собствената му група за подривни действия, Лондонската контролна секция. Годлиман реши да не поздравява.

— Сядайте, професоре — рече Чърчил.

Годлиман изведнъж осъзна, че Чърчил не е едър човек, но седи като такъв: със свити рамене (опрял лакти напред на облегалките на стола), наведена брадичка и разкрачени крака. Беше облечен като адвокат, с черно късо сако и раирани сиви панталони, синя папийонка на точки и снежнобяла риза. Въпреки набитата фигура и шкембето ръката, стиснала писалката, беше изящна, с тънки пръсти. Кожата му беше розова, като на бебе. Другата ръка бе хванала пурата, а на масата до книжата имаше чаша с нещо, което много приличаше на уиски.

Чърчил си водеше бележки в полето на написан на машина доклад и от време на време измърморваше нещо, докато драскаше небрежно. Годлиман усети, че не изпитва никакво страхопочитание към великия човек. Според него като държавник преди войната Чърчил беше истинска напаст. (Чърчил скромно отричаше, че е британският лъв, и заявяваше, че в момента му е дадена възможността да реве като такъв. Годлиман считаше, че тази преценка отговаря съвсем точно на истината.) Сега Чърчил вдигна рязко глава.

— Няма никакво съмнение, предполагам, че този мръсен шпионин е открил какво целим?

— Никакво, сър — отвърна Годлиман.

— Мислите ли, че е успял да се измъкне?

— Проследихме го до Абърдийн. Почти сигурно е, че преди две нощи е откраднал една лодка и се е отправил за среща с тяхна подводница в Северно море. Но не би могъл да се отдалечи много от пристанището, преди да започне бурята. Може да се е качил на подводницата и преди да забушува стихията, но не е много за вярване. Най-вероятно е потънал. Съжалявам, че нямаме по-точна информация…

— И аз — рече Чърчил и изведнъж се ядоса, макар и явно не на Годлиман. Той се надигна от стола и застана пред часовника на стената, взирайки се в него, сякаш бе хипнотизиран от надписа „Виктория Регина, Министерство на индустрията, 1889“. После, изведнъж забравил за съществуването на Годлиман, започна да кръстосва стаята напред-назад, като си мърмореше нещо под носа. Годлиман успя да долови отделни изречения и онова, което чу, просто го изуми. Великият човек си мърмореше: „Тази набита фигура, леко превита напред, крачеща напред-назад, изгубила изведнъж представа за всичко наоколо извън онова, което става в собствената й глава…“ Сякаш разиграваше някакъв холивудски сценарий, който се дописваше в процеса на самото действие.

Представлението спря така внезапно, както бе и започнало, и ако държавникът се досещаше, че се е държал доста… ексцентрично, с нищо не го показа. Той седна, подаде на Годлиман някакъв лист и рече:

— Ето разположението на немските бойни сили през миналата седмица.

Годлиман прочете:

„Руски фронт:

122 пехотни дивизии

25 танкови дивизии

17 смесени дивизии

Италия & Балканите:

37 пехотни дивизии

9 танкови дивизии

4 смесени дивизии

Западен фронт:

64 пехотни дивизии

12 танкови дивизии

12 смесени дивизии

Германия:

3 пехотни дивизии

1 танкова дивизия

4 смесени дивизии“

— От тези дванайсет танкови дивизии на запад само една фактически е на нормандския бряг. Големите SS дивизии, „Райхът“ и „Адолф Хитлер“, са съответно при Тулуза и Брюксел и няма никакви признаци за придвижването им — рече Чърчил. — Какво ви говори всичко това, професоре?

— Че нашите фалшиви разстановки и маскировки засега не са открити — отвърна Годлиман, осъзнавайки какво доверие му оказва Чърчил. До този момент думата „Нормандия“ не бе споменавана пред него нито от чичо му, полковник Тери, нито от някой друг, макар че той самият се бе досетил за това, като знаеше за фалшивата разстановка, насочена към Кале. Естествено, не знаеше датата на десанта — деня Д, и беше благодарен, че не я знаеше.

— Точно така — кимна Чърчил. — Те са объркани и разколебани и засега въобще не могат да отгатнат плановете ни. И все пак… — Той спря драматично: — И все пак… — Чърчил взе друг лист от масата и прочете на глас: — Шансовете ни да задържим предмостието, особено след като германците изпратят там своите армии, са само петдесет на петдесет.

Той остави пурата, гласът му омекна.

— Цялата военна и промишлена мощ на англоговорящия свят, най-великата цивилизация след Римската империя, работи в продължение на четири години за тези петдесет на петдесет. Ако този шпионин се измъкне, ще загубим и тях. С други думи, ще загубим всичко.

Той се взря в Годлиман за миг, после взе писалката с нежната си бяла ръка.

— Не ме занимавайте с разни „може би“, професоре. Доведете ми Иглата.

Чърчил наведе очи и почна да пише. След миг Годлиман се надигна и тихо излезе от стаята.

27.

Цигарата гори при 800 градуса Целзий. Но въгленчето в края й обикновено е заобиколено от тънък слой пепел. За да причини изгаряне, цигарата трябва да се притисне в кожата за почти цяла секунда — беглият допир едва ли ще се усети. Това се отнася дори за очите — примигването е най-бързата несъзнателна човешка реакция. Само аматьорите хвърлят цигари, а Дейвид Роуз беше аматьор — един безкрайно комплексиран и зажаднял за действие аматьор. Професионалистите не обръщат внимание на подобни аматьори.

Фейбър не обърна внимание на запалената цигара, която Дейвид Роуз хвърли по него. Прав беше, защото тя бръсна челото му и падна на металния под на джипа. Той посегна към пушката на Дейвид, което беше грешка. Светкавично осъзна, че трябваше да измъкне камата и да го прободе — Дейвид можеше и да го застреля през това време, макар че никога преди това не бе насочвал пушка срещу човек и сигурно щеше да се поколебае, през който миг Фейбър можеше да го убие. Фейбър реши, че последните му изблици на естествено човешко поведение са виновни за подобна недопустима грешка в оценката на ситуацията. Щеше да му е последната.

Дейвид бе стиснал пушката с две ръце — лявата на барабана, дясната на задната цев, и я бе измъкнал на около петнайсетина сантиметра от рафтчето, когато Фейбър обхвана дулото с длан. Дейвид я дърпаше към себе си, но за миг под натиска на Фейбър оръжието се оказа насочено към предното стъкло.

Фейбър беше як, но Дейвид беше изключително силен. Раменете, ръцете и китките му бяха бутали инвалидната количка в продължение на четири години и мускулите бяха заякнали неимоверно. Освен това той държеше пушката с две ръце, и то пред себе си, а Фейбър я бе сграбчил с една, и то под неудобен ъгъл. Дейвид дръпна пак, този път по-решително, и дулото се изплъзна от дланта на Фейбър.

В този миг, с насочената към корема му пушка и свиващия се около спусъка пръст на Дейвид, Фейбър усети съвсем осезаемо полъха на смъртта.

Той отскочи нагоре, оттласквайки се от седалката. Главата му се удари в брезентовия покрив на джипа, докато пушката изгърмя с трясък, от който тъпанчетата му като че ли се спукаха и рязка болка го прониза зад очните ябълки. Стъклото до седалката му се пръсна на малки парчета и дъждът запръска през празната рамка. Фейбър се изви и се стовари не на своето място, а върху Дейвид; обхвана с две ръце гърлото му и натисна с палци.

Дейвид се опита да вмъкне пушката помежду им, за да стреля и през другата цев, но оръжието беше прекалено голямо. Фейбър се взря в очите му и видя… какво беше това? Възбуда. Разбира се — нещастникът най-накрая имаше възможност да се бие за страната си. После изражението му се промени, тялото му усети липсата на кислород и той започна да се бори за въздух.

Дейвид пусна пушката, дръпна лакти назад колкото можа и заби силно юмруци в ребрата на Фейбър.

Лицето на Хенри се сви от болка, но той не пусна гърлото на Дейвид — знаеше, че ще издържи на ударите по-дълго, отколкото англичанинът без въздух.

Изглежда, Дейвид си бе помислил същото, защото кръстоса ръце отпред и отблъсна Фейбър: а после, когато разстоянието помежду им се увеличи, вдигна нагоре ръце, разкъсвайки хватката на противника. Сетне замахна и стовари десния си юмрук силно, но доста неефективно, по скулата на Фейбър. Очите на Хенри се насълзиха.

Фейбър отвърна с каскада от юмручни удари в корема; Дейвид продължи да го блъска по лицето. Бяха прекалено близо един до друг, за да си причинят сериозни рани за кратко време, но Дейвид беше по-силен и това започна да си казва думата.

Фейбър едва ли не с възхищение осъзна, че Дейвид бе избрал много хитро времето и мястото на схватката, така че да има на своя страна преимуществото на изненадата, пушката и ограниченото пространство, където мускулите му значеха много, а по-добрата стабилност и подвижност на врага — нищо. Всъщност бе допуснал само една грешка, може би разбираема — обзет от желанието да се поперчи, Дейвид бе споменал филмчето и така беше дал на Фейбър възможността да се опомни.

Фейбър прехвърли тежестта си на другата страна и бедрото му натисна лоста, превключвайки го на предна скорост. Моторът още работеше и колата подскочи. Фейбър загуби равновесие. Дейвид се възползва от това и с лявата си ръка му нанесе съкрушителен удар право по брадата — беше въпрос повече на късмет, отколкото на точна преценка. Фейбър отхвърча в другия край на кабината. Главата му се удари в желязната рамка, рамото му се удари в дръжката, вратата се отвори и той изхвръкна от колата, претърколвайки се назад.

Озова се по лице в калта. В първия момент беше прекалено замаян дори да се помръдне. Отвори очи и видя само сини светкавици да раздират мътночервеното небе. Чу форсирането на мотора, разтърси глава да прогони фойерверките пред очите си и с мъка се изправи на четири крака. Шумът на мотора се отдалечи, после започна да се усилва. Фейбър обърна глава по посока на шума, цветните кръгове пред него се разсеяха, после изчезнаха и той видя джипа да връхлита отгоре му.

Дейвид искаше да го прегази.

Предната броня беше на по-малко от метър от лицето му, когато той се претърколи настрана. Усети въздушната струя, калникът закачи простряното му стъпало и джипът профуча покрай него. Тежките грайферни гуми раздираха подгизналата земя и хвърляха кал. Фейбър се претърколи два пъти в мократа трева, после се изправи на едно коляно. Стъпалото го болеше. Видя, че джипът обръща, описвайки малък кръг, и се връща обратно към него.

Виждаше лицето на Дейвид през предното стъкло. Младият мъж се бе привел напред, стиснал здраво кормилото, а устните му се бяха разтегнали и оголили зъбите в някаква дивашка, почти безумна усмивка… Безпомощният сакат воин явно си представяше как седи в кабината на „Спитфайър“-а и връхлита изневиделица — от самото слънце — върху вражеския самолет, а всичките осем картечници сеят смъртоносните откоси от по 1200 куршума в минута.

Фейбър се примъкна по-близо до ръба на платото. Джипът набираше скорост. Фейбър знаеше, че за момента поне не може да побегне. Погледна надолу — каменистият скат се спускаше почти отвесно към разбеснялото се море на сто стъпки по-долу. Джипът се носеше право към него, покрай самия ръб. Фейбър се огледа трескаво за някаква издатина, дори камък, на който да стъпи. Нямаше нищо.

Джипът беше на петнайсетина стъпки от него и се движеше с около четирийсет мили в час. Колелата профучаваха на около две стъпки от края на скалата. Фейбър се хвърли по очи и плъзна крака в бездната, увисвайки само на ръце.

Гумите минаха на сантиметри от него. Няколко метра по-нататък едната хлътна в празното. За миг Фейбър помисли, че джипът ще се преобърне и ще падне в морето, но останалите три колела успяха да изтеглят колата.

Нещо под ръцете на Фейбър помръдна. От вибрациите на минаващия джип рохката земя започна да поддава и той усети, че пропада. На сто стъпки под него морето вреше и кипеше. Фейбър изпъна напред ръка и заби пръсти в меката почва. Усети, че един нокът се откъсва, но не обърна внимание. Повтори същото и с другата ръка, после се изтегли бавно нагоре, мъчително бавно. Най-накрая главата му се изравни с ръцете, бедрата му усетиха под себе си твърда земя, той успя да се извърти и се претърколи навътре, далеч от ръба.

Джипът отново завиваше. Фейбър се затича към него. Стъпалото го болеше, но явно не беше счупено — поне така реши той. Дейвид даде още газ — канеше се да връхлети наново. Фейбър се обърна и се втурна обратно на зигзаг. Дейвид трябваше да върти кормилото и следователно да намали.

Фейбър знаеше, че не може да издържи дълго така — естествено, щеше да се измори преди Дейвид. Това трябваше да е последният им сблъсък.

Той затича по-бързо. Дейвид реши да му пресече пътя и да излезе пред него. Фейбър направи завой. Джипът тръгна на зигзаг. Вече почти настигаше Хенри и той хукна с все сила, принуждавайки Дейвид да кара в кръг. Джипът забавяше ход, а Фейбър се приближаваше. Деляха ги само няколко метра, когато Дейвид разбра какво е намислил Фейбър. Той зави рязко, но беше твърде късно. Фейбър доближи странично джипа и се хвърли по лице върху брезентовия покрив.

Лежа отгоре няколко секунди, колкото да си поеме дъх. Премазаното му стъпало гореше, дробовете го боляха.

Джипът продължаваше да се движи. Фейбър измъкна камата от калъфа в ръкава и я заби в брезента, разрязвайки го на длъж. Платът се раздра и падна встрани — Фейбър видя пред себе си тила на Дейвид.

Англичанинът погледна нагоре и лицето му се изкриви от изумление. Фейбър замахна с ръка назад, за да удари с ножа…

Дейвид дръпна ръчката за газта и завъртя кормилото. Джипът подскочи напред и се изправи на две колела, гумите изсвистяха, описвайки остър завой. Фейбър с мъка се задържа отгоре. Набирайки скорост, джипът падна на четири колела, после пак се изправи на две. Колата се плъзна няколко метра, запазвайки равновесие, после гумите се хлъзнаха по подгизналата земя и джипът се стовари на една страна със скърцане и трясък.

Фейбър прелетя няколко метра и се пльосна на земята. От удара дъхът му излезе и няколко секунди не можа да се помръдне.

След лудешкото препускане джипът пак се бе оказал опасно близо до края на скалата.

На няколко метра пред себе си в тревата Фейбър видя ножа, взе го и се обърна към джипа.

Дейвид бе успял някак си да се измъкне, заедно с количката, през разрязания покрив и сега се отблъскваше бързо от края на платото. Тичащият след него Фейбър трябваше да признае, че англичанинът е смел човек.

Дейвид сигурно бе чул стъпките му, защото миг преди Фейбър да се изравни с количката, тя спря и се завъртя. Той мерна тежкия гаечен ключ в ръцете на Дейвид.

Фейбър се хвърли върху стола и го преобърна. Последното, което му мина през ума, беше, че и двамата заедно с количката могат да се озоват в морето, когато ключът се стовари върху тила му.

Когато дойде на себе си, инвалидната количка лежеше на земята до него, но Дейвид не се виждаше. Фейбър се изправи и се огледа замаяно наоколо.

— Насам…

Гласът идваше откъм бездната. Дейвид сигурно бе успял да го удари с ключа, преди да изхвръкне от количката и да падне през ръба. Фейбър пропълзя до края и погледна надолу.

Дейвид бе обвил ръка около корена на храст, който растеше току под самия край на платото. Другата му ръка беше приклещена в цепнатина в скалата. Висеше над нищото, точно както Фейбър преди няколко минути. Позата на бабаит беше забравена.

— Изтегли ме, за Бога! — извика той дрезгаво.

— Откъде разбра за филма? — надвеси се над него Фейбър.

— Помогни ми, моля те.

— Първо отговори.

— О, Божичко! — Дейвид направи опит да се съсредоточи. — Ти нали отиде в пристройката при Том и шубата ти остана да се суши в кухнята. Том се качи горе за уиски, а аз ти пребърках джобовете и намерих негативите…

— И това ти беше достатъчно, за да се опиташ да ме убиеш?

— Да, заедно с онова, което направи с жена ми в дом ми… един англичанин не би постъпил така.

Фейбър не можа да се сдържи да не се изсмее. Англичанинът си беше едно голямо дете в края на краищата.

— Къде са негативите сега?

— В джоба ми.

— Дай ми ги и ще те изтегля.

— Ще трябва да си ги вземеш — не мога да се пусна. По-бързо…

Фейбър се просна по корем и посегна надолу, под мушамата на Дейвид, към горния джоб на сакото му. Той въздъхна с облекчение, когато пръстите му докоснаха кутийката с филмчето, и внимателно я издърпа. Погледна негативите — всичките като че ли си бяха на мястото. Пусна кутийката в джоба си, закопча го и отново посегна към Дейвид. Повече грешки не биваше да прави.

Той сграбчи храста, за който се беше вкопчил Дейвид, и го изтръгна с нечовешка сила.

— Не! — изкрещя Дейвид и задраска отчаяно. Другата му ръка се изплъзваше неумолимо от пукнатината в скалата. — Не е честно! — изкрещя пак и ръката му се изтръгна от цепнатината. Той сякаш увисна за миг във въздуха и падна, тялото му се удари два пъти о скалите, после изчезна с плясък всред вълните.

Фейбър се взря във водата — искаше да е сигурен, че той няма да се появи отново.

— Не е честно ли? Не е честно? Не знаеш ли, че се води война?

Фейбър продължи да се взира в морето. За миг му се стори, че вижда жълтата мушама да се мярва на повърхността, но петното изчезна, преди да може да се съсредоточи. Имаше само море и скали.

Изведнъж се почувства ужасно уморен. Прониза го силна болка — от смазаното стъпало, ударената глава, издраното лице. Дейвид Роуз беше донякъде глупак, фукльо, а и лош съпруг, и бе умрял, молейки за милост. Но той беше смел човек, загинал за своята родина. Бе дал своя принос към борбата.

Фейбър се запита дали собствената му смърт ще бъде толкова хубава.

После тръгна обратно към падналия на една страна джип.

28.

Пърсивал Годлиман се чувстваше освежен, изпълнен с решимост и — нещо твърде рядко за него — дори вдъхновение.

Когато се замисли за състоянието си, се почувства неудобно. Вдъхновяващите речи бяха за тълпата, а интелектуалците смятаха, че стоят над подобни промиващи мозъците представления. И въпреки това, макар да знаеше, че изпълнението на великия мъж бе внимателно режисирано и всяко кресчендо или диминуендо в словото му беше предварително определено като в класическа симфония, то все пак му бе подействало, и то така силно, сякаш беше някой капитан на училищния отбор по крикет, когото треньорът надъхва в последния момент.

Той се върна в службата. Ръцете просто го сърбяха да се захване за работа.

Остави чадъра си на закачалката, окачи и мокрия си шлифер и се погледна в огледалото от вътрешната страна на вратичката на шкафа. Нямаше съмнение — нещо беше станало с лицето му, откакто бе почнал да лови шпиони за Англия. Оня ден му бе попаднала стара негова снимка от 1937 година, по време на семинар със студенти в Оксфорд. На нея изглеждаше по-стар, отколкото сега — с бледа кожа, рядка косица, неравно избръсната брада и размъкнати, направо пенсионерски дрехи. Рядката косица беше изчезнала, сега имаше на главата си монашеска тонзура. Обличаше се като бизнесмен, не като учител. Струваше му се — може би си въобразяваше, — че сега челюстта му се издава по-решително напред, а очите му блестят по-силно. Освен това се бръснеше по-грижливо.

Той седна зад бюрото си и запали цигара. Точно тази привичка не беше добре дошла — бе започнал да кашля. Когато се опита да ги откаже, откри, че се е пристрастил. Но почти всички пушеха в Англия през войната, дори някои от жените. Какво пък, вършеха мъжка работа — имаха право и на мъжки пороци. Годлиман глътна дима и се закашля. Той загаси цигарата в капака, който използваше за пепелник (бяха зле със съдовете).

Проблемът с речите, вдъхновяващи те да извършиш невъзможното, реши той, е, че не съдържат никакви практически указания. Спомни си за дисертацията си от колежа за пътешествията на един неизвестен средновековен монах, наричал себе си Томас от дървото. Годлиман си бе поставил твърде скромната, но доста трудна задача да пресъздаде монашеския маршрут в рамките на един петгодишен период. Имаше обаче едни осем месеца, в които не се знаеше къде е бил — в Париж ли, в Кентърбъри ли. Годлиман не можеше да реши къде и това бе поставило под въпрос стойността на цялото му изследване. В източниците, които използваше, такава информация нямаше. Ако престоят на Томас не беше отразен никъде, просто нямаше начин да се установи къде е бил — и точка. Тласкан от оптимизма на младостта, студентът Годлиман бе отказал да повярва, че такава информация не съществува, и бе продължил да работи, приемайки, че някъде трябва да е записано как Томас е прекарал тези месеци — въпреки всеизвестния факт, че почти всичко, станало през средновековието, не е било отразявано в историческите документи. Ако Томас не е бил в Париж или в Кентърбъри, то тогава трябва да е бил на път от едното място за другото — това беше тезата на Годлиман. И после, в някакви корабни регистри в един музей в Амстердам той откри, че Томас се бе качил на кораб за Дувър, но ветровете го бяха отклонили от курса и накрая захвърлили на ирландския бряг. Този образцов исторически анализ бе спечелил на Годлиман професурата.

Можеше да опита такъв подход към нещата и сега, когато се мъчеше да реши какво се е случило с Фейбър.

Най-вероятно се бе удавил. Ако не беше на дъното на морето, тогава бе вече в Германия. И при двете алтернативи нищо повече не можеше да се направи. Затова Годлиман ги отхвърли. Трябваше да приеме, че Фейбър е жив и е някъде на брега.

Годлиман излезе от кабинета си и слезе по стълбите един етаж по-долу, до стаята с картите. Чичо му, полковник Тери, беше там, застанал с цигара между устните пред картата на Европа. Годлиман осъзна, че това беше обичайна гледка във военното министерство напоследък — старши офицери се взираха унесено в картите и правеха наум безкрайни изчисления дали ще загубят, или ще спечелят войната. Той се досети, че те просто нямаше какво друго да правят — плановете бяха изготвени, огромната машина бе задвижена и за онези, които вземаха големите решения, не оставаше друго, освен да чакат да видят дали ще се окажат прави.

Тери го видя да влиза и рече:

— Е, как беше при великия човек?

— Пиеше уиски — отвърна Годлиман.

— Той го пие по цял ден, но при него това сякаш няма значение — заяви Тери. — Какво каза?

— Иска главата на Иглата на тепсия. — Годлиман прекоси стаята, застана пред картата на Англия на стената и заби пръст върху Абърдийн. — Ако трябва да пращаш подводница да прибере бягащ агент, на какво разстояние от брега най-много би се доближил?

— Не бих желал да е на по-малко от три мили от брега. — Тери застана до него и се взря в картата. — Всъщност бих предпочел да спра на десет мили навътре.

— Правилно. — Годлиман описа с молив две успоредни на брега линии, съответно на три и на десет мили навътре. — Значи, ако си любител моряк и тръгваш от Абърдийн с малка рибарска лодка, докъде ще стигнеш, преди да почнеш да се притесняваш?

— Искаш да кажеш, какво разстояние горе-долу може да се измине с такава лодка?

— Точно така. — Годлиман очерта дъга с радиус двайсет мили и център Абърдийн. — Значи, ако Фейбър е жив, той е или на брега, или някъде в границите на това пространство. — Той посочи зоната, оградена от успоредните линии и дъгата.

— Тук земя няма.

— Имаме ли по-голяма карта?

Тери дръпна едно чекмедже и измъкна карта на Шотландия в голям мащаб. Разтвори я върху шкафа и Годлиман прекопира очертаните с молив линии от по-малката карта.

Земя в зоната наистина нямаше.

— Я виж тук! — възкликна Годлиман. Току до чертата, обозначаваща границата от десет мили, в източна посока имаше някакъв дълъг, тесен остров.

— „Остров на бурите“ — прочете Тери, взирайки се по-отблизо в надписа. — Ама че подходящо.

— А защо не… — щракна с пръсти Годлиман.

— Можеш ли да изпратиш някого там?

— Щом утихне бурята. Блогс е в Абърдийн. Ще наредя да му приготвят самолет. Ще излети веднага щом времето се оправи. — Той тръгна към вратата.

— Наслука! — извика подире му Тери.

Годлиман взе стъпалата по две до следващия етаж. Той връхлетя в канцеларията си и грабна телефона.

— Свържете ме с мистър Блогс в Абърдийн, моля.

Докато чакаше, Годлиман си драскаше по попивателната. Оказа се, че несъзнателно рисува острова. Приличаше на горната част на бастун, с извита дръжка в западния край. Трябва да беше около десет мили дълъг и една миля широк. Що за място е това? — запита се Пърсивал. Дали беше само гола скала, или пък на него живееха енергични, проспериращи фермери? Ако Фейбър беше там, все още можеше да се свърже с подводницата. Блогс трябваше да стигне до острова преди нея.

— На телефона е мистър Блогс — каза телефонистката.

— Фред?

— Здрасти, Пърси.

— Струва ми се, че той е на Острова на бурите.

— Не, не е — рече Блогс. — Току-що го арестувахме. (Надяваше се да е така.)

Камата беше дълга около двайсет сантиметра, с гравирана дръжка и малка, широка напречна пластина. Върхът й беше остър като игла. Блогс реши, че от това става чудесен инструмент за убиване. Наскоро бе лъскана.

Блогс и инспектор Кинкейд стояха и се взираха в нея; никой не искаше да я пипне.

— Опитвал се да хване автобуса за Единбург — каза Кинкейд. — Един полицай го забелязал на касата и му поискал документите. Той хвърлил куфара си и побягнал. Една кондукторка го ударила по главата с машинката за перфориране. Трябвали му десет минути да се свести.

— Дай да го видим — предложи Блогс.

Двамата тръгнаха надолу по коридора към килиите.

— Ето тук е — рече Кинкейд.

Блогс погледна през шпионката. Мъжът седеше на столче в отсрещния ъгъл, с гръб към стената, кръстосал крака, затворил очи и мушнал ръце в джобовете.

— Този е бил на такива места и преди — отбеляза Блогс.

Мъжът беше висок, с дълго, хубаво лице и тъмна коса. Можеше и да е човекът от снимката, но беше трудно да се твърди със сигурност.

— Искате ли да влезем? — попита Кинкейд.

— След малко. Какво още имаше в куфара му освен камата?

— Инструменти за обири. Доста пари в дребни банкноти. Пистолет и патрони. Черни дрехи и обувки с каучукови подметки. Двеста цигари „Лъки Страйк“.

— А някакви снимки или негативи?

Кинкейд поклати отрицателно глава.

— По дяволите! — изруга Блогс.

— Документите му са на името на Питър Фредрикс от Уембли, Мидълсекс. Казва, че е безработен монтьор и обикаля да търси работа.

— Монтьор ли? — възкликна скептично Блогс. През последните четири години няма безработни монтьори в Англия. Един шпионин би трябвало да знае това. И все пак…

— Да започна ли аз с разпита, или ти ще го водиш? — прекъсна го Кинкейд.

— Ти почни.

Кинкейд отвори вратата, Блогс го последва. Мъжът в ъгъла отвори очи без особено любопитство. И въобще не се помести.

Кинкейд седна до малката гола маса. Блогс се облегна на стената.

— Как е истинското ви име? — запита Кинкейд.

— Питър Фредрикс.

— Какво правите толкова далече от къщи?

— Търся работа.

— Защо не сте в армията?

— Имам слабо сърце.

— Къде бяхте през последните няколко дни?

— Тук, в Абърдийн. Преди това бях в Дънди, а преди Дънди — в Пърт.

— Кога пристигнахте в Абърдийн?

— Оня ден.

Кинкейд погледна към Блогс — той кимна.

— Много ви е тъпа версията — заяви Кинкейд. — Монтьорите няма нужда да си търсят работа. И без това не достигат у нас. Я по-добре кажи истината.

— Това и правя.

Блогс извади всичките монети от джоба си и ги върза на топче в носната си кърпа. Стоеше и гледаше мълчаливо, полюлявайки вързопчето в дясната си ръка.

— Къде е филмът? — попита Кинкейд. Блогс го бе информирал дотолкова, макар и да не беше споменал какво е съдържанието му.

— Не знам за какво говорите. — Изражението на мъжа не се промени.

Кинкейд сви рамене и погледна към Блогс.

— Стани! — заповяда Блогс.

— Моля?

— СТАНИ!

Мъжът се изправи лениво.

— Ела по-близо!

Той пристъпи две крачки към масата.

— Име?

— Питър Фредрикс.

Блогс се отдели от стената и замахна с тежкото вързопче. Ударът попадна точно в хрущяла на носа и мъжът изкрещя, покривайки лицето си с ръце.

— Застани мирно! — рече Блогс. — Име?

Мъжът се изправи и изпъна ръце.

— Питър Фредрикс.

Блогс го удари отново, точно по същото място. Този път мъжът падна на едно коляно и от очите му потекоха сълзи.

— Къде е филмчето?

Задържаният поклати глава.

Блогс го изправи на крака, ритна го в слабините и заби юмрук в стомаха му.

— Какво направи с негативите?

Мъжът се строполи на пода и повърна. Блогс го ритна в лицето. Нещо силно изхрущя.

— Какво става с подводницата? Къде е срещата? Каква е паролата, дяволите да те вземат?…

Кинкейд сграбчи Блогс изотзад.

— Стига толкова — каза той. — Това е мой участък и мога да си затворя очите само за известно време, знаете…

— Не става дума за някаква си дребна кражбица. — Блогс се нахвърли върху него. — Аз съм от МИ-5 и ще правя каквото си поискам в шибания ви участък. Ако затворникът умре, аз отговарям. — Той се извърна към мъжа на пода, който се взираше в тях. На обляното му в кръв лице бе изписано изумление.

— За какво говорите? — изхриптя той. — Какво става тук?

— Вие сте Хайнрих Рудолф Ханс фон Мюлер-Гюдер. — Блогс го изправи на крака. — Роден в Олн на двайсет и шести май 1900 година, известен още под името Хенри Фейбър, полковник от немското разузнаване. В рамките на три месеца ще бъдете обесен за шпионаж, освен ако не се окажете по-полезен за нас жив, отколкото мъртъв. Докажете, че ще ни бъдете полезен, полковник Мюлер-Гюдер!

— Не! — извика мъжът. — Не, не… Аз съм крадец, не шпионин. Моля ви! — Той се опита да се изплъзне от вдигнатия юмрук на Блогс. — Мога да го докажа…

Блогс го удари отново и Кинкейд се намеси за втори път.

— Чакайте… Добре, Фредрикс, ако така се казвате наистина — докажете, че сте крадец.

— Миналата седмица отараших три къщи на Джубили Кресънт — задиша тежко мъжът. — Взех около петстотин лири от едната и разни бижута от втората — диамантени пръстени и някакви перли, а от последната тъй и не можах нищо да чопна заради кучето… Трябва да ми вярвате, че казвам истината… Сигурно са се обадили в полицията, нали? О, Господи…

— Всичките кражби наистина са извършени — кимна Кинкейд и погледна към Блогс.

— Може да е прочел за тях във вестниците.

— Третата не беше спомената.

— Може да ги е извършил… и пак да е шпионин. И шпионите могат да крадат. — Блогс се чувстваше ужасно.

— Но това е било миналата седмица — вашият човек е бил тогава в Лондон, нали така?

Блогс замълча за минута. После изруга прочувствено: „Да върви на майната си!“ — и излезе.

Питър Фредрикс вдигна окървавеното си лице към Кинкейд.

— Кой е тоя бе, да не е от скапаното им Гестапо?

— Имаш късмет, че не си оня, дето го търсят — взря се безизразно в него Кинкейд.

— Е? — запита в слушалката Годлиман.

— Фалшива тревога. — Гласът на Блогс прекъсваше, нещо непрекъснато пукаше по линията. — Някакъв дребен обирджия, който случайно носи кама и прилича на Фейбър…

— Значи пак сме там, откъдето тръгнахме… — рече Годлиман.

— Споменахте нещо за някакъв остров.

— Да. Островът на бурите — намира се на около десетина мили от брега, източно от Абърдийн. Ще го намериш на някоя голяма карта.

— Откъде си сигурен, че е там?

— Не съм сигурен. И трябва да проверим всяка друга възможна следа — градчета, морския бряг, какво ли не. Но ако е откраднал оная лодка…

— „Мари Втора“…

— Да. Ако я е откраднал, значи срещата с подводницата е някъде в района около острова. И ако това е вярно, тогава или се е удавил, или е намерил убежище на острова…

— Да, звучи логично…

— Какво е времето там при вас?

— Все същото.

— Как мислиш, ще можеш ли да стигнеш до острова с голям кораб?

— Предполагам, че може да се издържи на всякаква буря, ако корабът е достатъчно голям. Но на тоя остров не може да се очаква да има кой знае какво пристанище, нали така?

— Ще трябва да я провериш тая работа, но ми се струва, че си прав. Слушай сега… до Единбург има военновъздушна база, така че, докато стигнеш там, ще им се обадя да приготвят един самолет-амфибия на твое разположение. Излиташ веднага щом бурята започне да отслабва. И нареди на бреговата охрана да бъде готова за незабавни действия — не съм сигурен кой ще намери Фейбър пръв.

— Ако подводницата също изчаква бурята, явно тя ще бъде първа — рече Блогс.

— Прав си. — Годлиман запали цигара — трябваше време, за да му хрумне нещо ново. — Добре де, може да изпратим една корвета да обикаля острова и да следи за повикването на Фейбър. И щом бурята поспре, от нея ще изпратят лодка на острова.

— А какво ще кажеш за няколко изтребителя?

— Да, добре. Само дето и те, като теб, ще трябва да чакат да се оправи времето.

— Е, тая буря не може да продължи още дълго.

— Какво казват метеоролозите в Шотландия?

— Поне още един ден. Ама недей забравя, че щом ние сме вързани, и той също не може да мръдне.

— Ако е там.

— Да.

— Добре — рече Годлиман. — Ще изпратим корвета, ще вдигнем на крак бреговата охрана, ще пратим и изтребители, и самолет-амфибия. А ти тръгвай. Обади ми се от Розит. И внимавай.

— Добре.

Годлиман затвори. Забравената в пепелника цигара бе догоряла до съвсем мъничък фас.

29.

Легнал на една срана, джипът изглеждаше и внушителен, и безпомощен, като някакъв ранен слон. Моторът се бе задавил. Фейбър го бутна с все сила и той величествено се изправи на четири колела. Не бе пострадал сериозно от борбата, водена в него. Брезентовият покрив, разбира се, беше унищожен, разрезът от ножа на Фейбър се бе превърнал в надлъжен процеп от единия до другия край. Страничната броня, която се бе забила в земята и го бе спряла, се бе смачкала. Фарът от тая страна бе счупен. И прозорецът над него се бе пръснал от изстрела. По някакво чудо предното стъкло бе останало здраво.

Фейбър се покатери на седалката на шофьора, изключи от скорост и завъртя стартера. Моторът превъртя един път и угасна. Той опита пак и колата запали. Фейбър изпита облекчение — просто не би издържал на дългия път обратно.

Той не потегли веднага. Оглеждаше раните си. Внимателно докосна десния си глезен — подуваше се все повече. Вероятно си бе счупил някоя кост. Добре, че джипът беше конструиран за човек без крака, защото Фейбър не би могъл да натисне спирачката. Цицината на главата му беше огромна — поне колкото топка за голф, и когато я пипна, усети по ръката си кръв. Огледа лицето си в огледалото — цялото беше нарязано и натъртено, като на загубил мача боксьор.

Бе оставил мушамата си в къщата и якето и комбинезонът му бяха прогизнали от дъжда и целите в кал. Трябваше бързо да се стопли и изсуши.

Фейбър хвана здраво кормилото и пареща болка прониза ръката му; разбира се, бе забравил откъснатия нокът. Той го погледна — беше най-неприятната му рана. Щеше да се наложи да кара с една ръка.

Потегли бавно и се озова на пътя — поне така се надяваше. Нямаше опасност човек да се загуби на тоя остров — трябваше само да кара по ръба на платото и щеше да стигне до къщата на Люси.

Но трябваше да измисли и някаква лъжа, за да й обясни какво бе станало със съпруга й. Тя не би могла да чуе изстрела от толкова далеч, сигурен беше в това. Можеше, разбира се, да й каже истината — тя нищо не би могла да направи. Но ако почнеше да му създава проблеми, щеше да се наложи да я убие, а мисълта за това му беше противна. Карайки бавно досами скалите през проливния дъжд и виещия вятър, той се зачуди на това ново усещане — май се колебаеше. За първи път изпитваше нежелание да убие някого. Не че беше човек без морал, напротив. Той беше стигнал до заключението, че смъртта от неговата ръка е равнозначна на смъртта на бойното поле, и чувствата му следваха изводите, направени от разума. Разбира се, винаги, след всяко убийство, реагираше физически, повръщаше, но това беше нещо неразбираемо на което просто не обръщаше внимание.

И така, защо не искаше да убие Люси?

Реши, че чувството е същото като онова, което го накара да изпрати погрешни данни на Луфтвафе за катедралата „Сейнт Пол“, някакъв непреодолим импулс да запази нещо истински красиво. Тя беше невероятно създание, изпълнено с прелест и изтънченост — просто произведение на изкуството. Фейбър можеше да живее с представата за себе си като убиец, но не и като рушител на красотата. Странен начин на разсъждение, заключи той веднага щом му хрумна тази мисъл. Но пък и шпионите са по правило страни хора.

Той се замисли за някои от агентите, които Абверът бе вербувал заедно с него: северният гигант Ото, който изрязваше нежни фигурки от хартия като японците и мразеше жените; хитрото математическо генийче Фридрих, което подскачаше при всяка сянка и изпадаше в депресия, ако загубеше партия шах; Хелмут, който обичаше да чете книги за робството в Америка и скоро се прехвърли в SS… все различни хора, все чудаци. По това единствено си приличаха.

Фейбър караше все по-бавно и по-бавно, дъждът и мъглата ставаха все по-непроницаеми. Той взе да се безпокои да не падне в пропастта. Беше му страшно горещо и същевременно го разтърсваха тръпки. Осъзна, че беше говорил на глас за Ото, Фридрих и Хелмут, и разпозна симптомите на приближаващия делириум. Направи усилие да се съсредоточи върху това да кара по права линия. Воят на вятъра следваше някакъв почти хипнотизиращ ритъм. В един момент Фейбър осъзна, че седи неподвижно и се взира в морето — нямаше представа колко време е стоял така.

Сякаш бяха минали часове, когато съзря къщата на Люси. Той се насочи към нея. „Да не забравя да дръпна спирачката, преди да се ударя в стената“, мина му през ума. На прага стоеше някаква фигура и се взираше в него през дъжда. Трябваше да запази контрола върху себе си, докато й съобщи онази лъжа. „Да не забравя, да не забравя…“

Беше вече късен следобед, когато джипът се върна. Люси бе започнала да се тревожи за мъжете, освен че им се сърдеше, задето не се бяха върнали за обяд — бе сготвила толкова вкусни неща. С напредването на деня тя все по-често заставаше до прозорците да погледне дали не идват.

Джипът се заспуска по лекия склон надолу към къщата и тя разбра, че нещо не е наред. Движеше се ужасно бавно, на зигзаг, и в него имаше само един човек.

— О, Господи! — възкликна тя, когато видя, че предната броня е ударена, а фарът — счупен.

Колата се разтресе и спря пред къщата. Вътре седеше Хенри. Той не се помръдна. Люси изтича навън на дъжда и отвори вратата откъм шофьора.

Хенри седеше, отметнал глава назад, с полузатворени очи. Ръката му беше на спирачката. Лицето му беше окървавено и цялото натъртено.

— Какво се е случило? Какво се е случило?

Ръката му се плъзна от спирачката и джипът тръгна напред. Люси се наведе през него и изключи от скорост.

— Дейвид остана при Том… а аз катастрофирах на връщане… — Явно беше, че всяка дума му струва прекалено усилие.

След като Люси вече знаеше какво е станало, обзелата я паника изчезна.

— Влизай вътре! — рече тя остро. Настойчивостта в гласа й успя да го изтръгне от вцепенението му. Той се обърна към нея, стъпи на страничното стъпало да слезе и се просна на земята. Люси видя, че глезенът му е надут като плондер.

Мушна ръце под раменете му и го изтегли нагоре.

— Премести тежестта си на другия крак и се облегни на мен. — Прехвърли дясната му ръка през врата си и почти го отнесе вътре.

Джо я гледаше с широко ококорени очи, докато тя отведе Хенри в дневната и го положи на дивана. Той лежеше по гръб, със затворени очи. Дрехите му бяха подгизнали от вода и целите кални.

— Качи се горе, Джо, и си облечи пижамката, моля те! — рече Люси.

— Ама ти не си ми разказала приказката. Той умрял ли е?

— Не е умрял, катастрофирал е с колата и тази вечер няма да ти разказвам приказка.

Детето започна да хленчи и Люси го погледна строго. Момченцето излезе.

Люси взе голяма ножица от кошничката с ръкоделието и разряза дрехите на Хенри — първо якето, после комбинезона и ризата. Тя смръщи лице озадачено, като видя калъфа с ножа около лявата му ръка, после си помисли, че сигурно е някакъв специален инструмент за чистене на риба или нещо подобно. Когато се опита да го свали, той блъсна ръката й. Тя сви рамене и се насочи към ботушите. Левият излезе лесно, заедно с чорапа, но когато докосна десния, той извика от болка.

— Трябва да се свали — каза му тя. — Налага се да проявиш малко смелост.

Лицето му се изкриви в някаква странна усмивка и той кимна. Тя хвана ботуша внимателно, но здраво с две ръце и го издърпа. Този път той не издаде нито звук. Тя разряза ластика на чорапа и дръпна и него.

— Той се е напишкал! — викна Джо, който бе влязъл в стаята.

— Не, той целият е мокър. — Люси целуна момчето за лека нощ. — Бягай в леглото, миличък. Ще ти подгъна одеялцето след малко.

— Цункай мечо тогава.

— Лека нощ, мечо.

Джо излезе. Люси погледна Хенри. Очите му бяха отворени и той се усмихваше.

— Цункай Хенри тогава.

Тя се наведе и целуна израненото му лице. После внимателно разряза долните му гащи.

Топлината от огъня щеше бързо да изсуши голото му тяло. Тя отиде в кухнята, напълни купа с топла вода и сипа някаква антисептична течност да промие раните му. Намери и руло хигроскопичен памук и се върна в дневната.

— За втори път се появяваш полумъртъв на прага ми — каза тя и се захвана за работа.

— Обикновената парола — изведнъж каза Хенри. Думите прозвучаха рязко и отсечено.

— Какво?

— Чака при Кале една армия-фантом…

— Хенри, за какво говориш?

— Всеки петък и понеделник…

Най-накрая тя осъзна, че той бълнува.

— Не се мъчи да говориш — рече тя и вдигна леко главата му, за да почисти засъхналата кръв около цицината.

Изведнъж той седна, вторачи се свирепо в нея и попита:

— Кой ден сме днес? Кой ден сме?

— Неделя е, успокой се.

— Добре.

След това се укроти и я остави да махне ножа. Тя изми лицето му, превърза пръста с откъртения нокът и сложи компрес на глезена му. Когато свърши, се изправи и се загледа в него. Той сякаш спеше. Тя докосна дългия белег на гърдите му и звездичката на хълбока му. Сигурно е по рождение, реши тя.

Преди да хвърли разрязаните дрехи, Люси прерови джобовете му. Нямаше кой знае какво — малко пари, документите му, кожен портфейл и кутийка с фотофилмче. Тя подреди всичко на купче на полицата над камината, до рибарския му нож. Трябваше да му даде от дрехите на Дейвид.

Остави го и се качи горе да види Джо. Момченцето беше заспало върху мечето, простряло настрани ръчички. Тя го целуна по нежната бузка и подпъхна одеялцето от двете страни, после излезе навън и откара джипа в хамбара.

Люси си наля едно питие в кухнята, после се върна в дневната, седна и се загледа в Хенри. Искаше й се той да се събуди и пак да се любят.

Когато Хенри се събуди, беше почти полунощ. Той отвори очи и по лицето му пробягнаха всички ония изражения, които тя вече добре познаваше — първо страхът, после подозрителното оглеждане на стаята и накрая отпускането.

— От какво се страхуваш, Хенри? — попита го тя импулсивно.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Винаги изглеждаш изплашен, когато се събуждаш.

— Не знам — сви рамене той. Движението сякаш му причини болка. — Господи, целият съм смазан.

— Ще ми кажеш ли какво стана?

— Да, ако ми сипеш малко коняк.

— Можеш да вземеш от дрехите на Дейвид — рече тя и извади коняка от бюфета.

— След малко… освен ако не те притеснявам.

— Напротив, приятно ми е да те гледам така — засмя се тя и му подаде чашата.

— Какво стана с дрехите ми?

— Трябваше да ги разрежа. Изхвърлих ги.

— Не и документите ми, надявам се — усмихна се той, но зад усмивката прозираше и друго чувство.

— На полицата са — посочи тя с ръка. — Ножът за чистене на риба ли е?

Той опипа лявата си ръка току над китката, където беше стоял калъфът.

— Нещо подобно — рече той. Изглеждаше напрегнат за момент, после с усилие се отпусна и отпи от чашата.

— Колко е хубаво.

— Е? — рече тя след малко.

— Какво?

— Как успя да загубиш съпруга ми и да ми счупиш джипа?

— Дейвид реши да остане при Том за през нощта. Някакви овце се бяха заклещили на едно място, наречено Клисурата…

— Знам я.

— … та шест или седем си бяха изпотрошили краката. Сега всичките са в кухнята на Том и ги превързват. Дигат страхотен шум. Както и да е, Дейвид предложи аз да се върна и да ти кажа, че ще остане там. Не знам точно как успях да я обърна. Не познавам колата, а път всъщност няма, ударих се в нещо, влязох в някакъв коловоз и джипът се обърна на една страна. Останалото… — Той сви рамене.

— Сигурно си карал доста бързо — беше в ужасно състояние, като пристигна.

— Трябва да съм се ударил вътре. Да бе, праснах си главата, изкълчих си глезена…

— Счупи си нокътя, израни си лицето и едва не се разболя от пневмония. Трябва да си предразположен към нещастни случаи.

Той стъпи на пода, изправи се и отиде до полицата.

— Но се възстановяваш наистина невероятно бързо — рече тя.

Той привързваше ножа към ръката си.

— Ние, рибарите, сме много здрави. Къде са ония дрехи?

— За какво са ти дрехи? — застана до него тя. — Време е за лягане.

Той я притегли към себе си, притисна я до голото си тяло и я целуна. Тя поглади бедрата му.

След малко той я пусна, взе нещата си от полицата, хвана Люси за ръка и накуцвайки, я поведе нагоре. Беше време за лягане.

30.

Широкият бял аутобан се виеше през долините на Бавария и изчезваше нагоре в планините. Фелдмаршал Герд фон Рундщед се беше облегнал кротко и уморено на задната кожена седалка на генералщабния мерцедес. На шейсет и девет години той обичаше много шампанско и не чак толкова Хитлер. Слабото му, мрачно лице носеше отпечатъците на може би най-дългата и най-непостоянна кариера в хитлеристката армия: бяха го уволнявали позорно толкова пъти — дори беше забравил колко точно, но фюрерът го връщаше обратно.

Докато колата минаваше през селцето Берхтесгаден, основано някъде през XVI век, той се запита защо винаги се връща при Хитлер, щом фюрерът му прости. Парите не означаваха нищо за него, беше вече стигнал до най-високия чин, военните отличия не се ценяха в Третия райх, а той лично бе убеден, че чест и слава в тази война не могат да се спечелят.

Рундщед пръв бе нарекъл Хитлер „ефрейторът от Бохемия“. Дребосъкът нямаше представа от немската военна традиция, нито пък от военна стратегия въпреки отделните му проблясъци на вдъхновение. Ако разбираше нещо, нямаше да започва война, която не може да бъде спечелена. Рундщед беше най-добрият войник на Германия — и го бе доказал в Полша, Франция и Русия, но не се надяваше на победа.

И въпреки всичко той не желаеше да има нищо общо с групичката генерали, които — знаеше точно — заговорничеха да свалят Хитлер. Затваряше си очите, но онази „Fahneneid“, кървавата клетва на немския воин, беше твърде силна, за да му позволи да се присъедини към тях. И това, поне така му се струваше, беше причината да продължава да служи на Третия райх. Права или не, неговата родина беше в опасност и той нямаше друг избор, освен да я защищава. „Аз съм като стар кавалерийски кон — помисли си той, — просто ще ме е срам да си остана у дома“.

Сега командваше пет армии на Западния фронт, с милион и половина войници и офицери. Е, не представляваха силата, за която можеше да се мечтае — някои дивизии едва ли бяха нещо повече от лазарети за инвалиди от Източния фронт, оръжието не достигаше и сред низшите чинове имаше много военни от чужд произход. И все пак Рундщед можеше да спре съюзниците да навлязат във Франция, ако разположеше силите си достатъчно добре.

Именно този въпрос щяха да обсъждат сега с Хитлер.

Колата се заизкачва по Келщайнщрасе. Пътят свършваше пред огромна бронзова врата в самата планина Келщайн. Есесовецът на входа натисна някакво копче, вратата забръмча, отвори се и колата навлезе в дълъг, облицован с мрамор тунел, осветен от бронзови фенери. В края на тунела шофьорът спря, Рундщед се отправи към асансьора и се настани на кожената седалка — очакваше го изкачване от четиристотин стъпки до Адлерхорст, Орловото гнездо.

В преддверието Ратенхубер взе пистолета му и го остави да чака. Рундщед огледа с безразличие колекцията от порцелан на Хитлер и си повтори наум онова, което щеше да каже.

След няколко минути русият адютант се върна и го въведе в заседателната зала.

Тя му напомняше за някакъв замък от XVIII век. По стените висяха картини с маслени бои и гоблени, имаше бюст на Вагнер и огромен часовник, а отгоре му бе кацнал бронзов орел. От широкия прозорец се откриваше наистина забележителна гледка — виждаха се хълмовете на Залцбург и най-високият връх на Унтерсберг, планината, в която, според легендата, лежеше тялото на Фридрих Барбароса; императорът чакаше подходящия момент да стане от гроба и да спаси отечеството. Вътре на дървените селски столове седяха само трима щабни офицери: адмирал Теодор Кранке, командващ флота на Западния фронт, началник-щаб генерал Алфред Йодл и адмирал Карл Йеско фон Путкамер, адютантът на Хитлер.

Рундщед поздрави; поканиха го да седне. Прислужник донесе чиния със сандвичи с хайвер и чаша шампанско. Хитлер стоеше до големия прозорец и гледаше навън, скръстил ръце отзад. Без да се обръща, той изведнъж рече:

— Рундщед е променил мнението си. Сега е съгласен с Ромел, че съюзниците ще дебаркират в Нормандия. Инстинктът ми го подсказваше през цялото време. Кранке обаче още държи на Кале. Рундщед, кажете на Кранке как стигнахте до този извод.

Рундщед преглътна хапката си и се закашля, прикривайки уста с ръка.

— Две неща се случиха напоследък: получи се нова информация и разсъжденията ми тръгнаха в нова посока — започна той. — Първо информацията. Последните сведения за бомбардировките на съюзниците във Франция показват съвсем недвусмислено, че главната им цел е да унищожат всички мостове на Сена. И така, ако десантът е при Кале, Сена няма никакво значение за бойните действия. Но ако нахлуят в Нормандия, всичките ни тилови части трябва да преминат Сена, за да стигнат до зоната на конфликта.

И второ, разсъжденията ми. Замислих се как бих извършил този десант, ако аз командвах съюзническите сили. И стигнах до извода, че непосредствената ми задача ще е да си осигуря предмостие, през което да прехвърля скоростно войници и продоволствие. Следователно първият удар трябва да бъде извършен там, където има голямо и удобно пристанище. Естествено би било човек да се спре на Шербург. Но посоката на бомбардировките и логиката на военната стратегия сочат към Нормандия — завърши той, вдигна чашата си и я изпи до дъно. Прислужникът се доближи и я напълни отново.

— Всички данни от разузнаването водят към Кале — рече Йодл.

— И току-що екзекутирахме началника на Абвера като предател — прекъсна го Хитлер. — Убедихте ли се, Кранке?

— Не — заяви адмиралът. — И аз съм си мислил как бих провел десанта, ако бях от другата страна, но в тези си разсъждения съм използвал редица фактори от военноморски характер, които нашият колега Рундщед навярно не би разбрал. Убеден съм, че те ще нападнат под прикритието на тъмнината, на лунна светлина, когато приливът е в най-високата си точка, за да преминат над подводните баражи на Ромел, далеч от скалисти брегове, подводни камъни и силни течения. Нормандия ли? Никога.

Хитлер поклати глава в знак на несъгласие.

Йодл каза:

— Има още едно уж незначително сведение, което ми се струва доста важно. Кралската бронирана дивизия е прехвърлена от Северна Англия в Хоув на югоизточния бряг, за да се присъедини към Първа американска армия под командването на генерал Патън. Подслушахме техни радиограми — объркали нещо с багажа, сребърните прибори на едно подразделение заминали за друго и глупаците се караха за тях по радиото. А това е елитна английска дивизия, съставена почти изцяло от благородници, със синя кръв знаете. Командва се от сър Алън Хенри Шафто Ейдър, генерал от британската армия. Сигурен съм, че те ще са в центъра на събитията, когато наистина почнат.

Хитлер помръдна нервно ръце, лицето му се изкриви в гримаса на нерешителност.

— Генерали! — излая той. — Вечно получавам противоречиви съвети, ако въобще ми се дават такива. Трябва непрекъснато да ви казвам какво да правите…

С типичната си смелост Рундщед се хвърли с главата напред.

— Мой фюрер, разполагате с четири превъзходни танкови дивизии, които бездействат тук, в Германия. Ако се окажа прав, те никога няма да успеят да стигнат навреме в Нормандия, за да спрат десанта. Умолявам ви, наредете им да тръгнат към Франция и ги поставете под командването на Ромел. Ако грешим и те дебаркират при Кале, поне ще бъдат достатъчно близо да се включат в боевете на един ранен етап.

— Не знам… не знам! — Очите на Хитлер се разшириха и Рундщед се запита дали пак не бе прекалил.

— Мой фюрер, днес е неделя — намеси се за пръв път Путкамер.

— Е, и?

— Утре вечер подводницата може да прибере нашия агент. Иглата.

— А, да, ето човек, на когото може да се вярва.

— Той, разбира се, може да се обади по радиото по всяко време, макар че е много опасно…

— Време за отлагане няма — заяви Рундщед. — И въздушните нападения, и саботажите са се увеличили драстично. Десантът може да започне едва ли не всеки миг.

— Не съм съгласен — заяви Кранке. — Времето няма да е подходящо до началото на юни…

— А то съвсем не е далеч…

— Достатъчно! — изкрещя Хитлер. — Реших! Танковете ми остават в Германия. Засега. Във вторник — а дотогава ще трябва да имаме сведения от Иглата, ще преразгледам дислокацията на тези части. Ако неговата информация сочи към Нормандия — аз вярвам, че ще е така, — ще придвижа танковете.

— А ако той не се обади? — попита тихо Рундщед.

— Ако не се обади, пак ще преразгледам въпроса. — Рундщед кимна в знак на съгласие.

— С ваше разрешение се връщам в армията си.

— Тръгвайте!

Рундщед се изправи, козирува и излезе. Облицованият с медни листове асансьор полетя надолу, цели четиристотин стъпки, към подземния гараж. Рундщед усети как стомахът му се преобръща и се запита дали това се дължи на скоростта при слизането или на мисълта, че съдбата на страната му бе в ръцете на един шпионин, чието местонахождение беше неизвестно.

Шеста част

31.

Люси се събуждаше бавно. Измъкваше се постепенно и лениво от топлите дълбини на съня. Светът нахлуваше частица по частица: първо топлото, силно мъжко тяло до нея, после непознатото усещане за чуждо легло — беше при Хенри, ревът на бурята, бушуваща отвън все така сърдито и неуморно вече трети ден; лекият мирис на мъжката кожа, ръката й, преметната през гърдите му, и кракът й върху неговия — сякаш да го задържи вечно при себе си; гърдите й, притиснати до рамото му, дневната светлина, натискаща клепачите й, лекото му равномерно дишане. И тогава изведнъж — сякаш й хрумна отговорът на сложна гатанка — тя осъзна, че лежи най-нагло и безсрамно до мъжа, когото познава само от четирийсет и осем часа. Лежаха голи в леглото в къщата на съпруга й. За втори път.

Тя отвори очи и видя Джо. Господи… беше се успала.

Разрошеното момченце стоеше до леглото по пижамка, с пръст в уста и се взираше с широко отворени очи в майка си, която се гушкаше в леглото с непознатия чичко. Люси не можеше да прочете нищо в погледа му, защото по това време той обикновено се кокореше на всичко, като че ли всяка сутрин откриваше един нов и прекрасен свят. Тя се вгледа в него мълчаливо, без да знае какво да каже.

— Добро утро — прозвуча плътният глас на Хенри до нея.

— Добро утро — извади пръстче от устата си Джо, обърна се и излезе от стаята.

— По дяволите, по дяволите наистина! — изруга Люси.

Хенри се смъкна надолу в леглото, докато лицето му се изравни с нейното, и я целуна. Ръката му се плъзна между бедрата й и я стисна фамилиарно.

— Престани, за Бога! — отблъсна го тя.

— Защо?

— Джо ни видя.

— И какво от това?

— Той може да говори, нали знаеш! Рано или късно ще каже нещо на Дейвид. Какво ще правя сега?

— Не прави нищо. Има ли някакво значение?

— Разбира се, че има.

— Не виждам защо, при неговото състояние. Не трябва да се чувстваш виновна.

Люси изведнъж осъзна, че Хенри въобще няма представа от този ужасно заплетен възел от задължения, преданост и лоялност, който всъщност представляваше един брак. Всеки брак и особено нейният.

— Не е толкова просто — рече тя.

Люси се надигна от леглото, прекоси площадката и отиде в собствената си спалня. Навлече бельото си, панталон и пуловер, после си спомни, че бе изхвърлила всичките дрехи на Хенри и че трябва да му даде нещо на Дейвид. Тя намери бельо и чорапи, вълнена риза и пуловер, и най-накрая — на дъното на един куфар — чифт панталони, чиито крачоли не бяха срязани до коленете и зашити. През цялото време Джо я наблюдаваше мълчаливо.

Тя ги отнесе в другата стая. Хенри бе отишъл в банята да се бръсне.

— Дрехите ти са на леглото — викна му тя през вратата.

После слезе долу, запали печката в кухнята и сложи съд с вода да се топли. Реши да свари яйца за закуска. Изми лицето на Джо, среса го и бързо го облече.

— Много си послушен тая сутрин — усмихна се тя лъчезарно. Синът й не отговори.

Хенри слезе долу и седна на масата така естествено, сякаш го беше правил всяка сутрин в продължение на години. Люси се чувстваше много странно — той седеше срещу нея, облечен в дрехите на Дейвид, а тя му подаваше свареното яйце и препечените филийки.

— Моят татко умрял ли е? — запита Джо изведнъж.

Хенри погледна детето и не каза нищо.

— Не приказвай глупости! — рече Люси. — Той е при Том.

Джо не й обърна внимание и каза на Хенри:

— Ти си облякъл дрехите на моя татко и взе и мама. Ти ли ще ми ставаш татко сега?

— От устата на бебета и кърмачета… — промърмори Люси.

— Не ми ли видя дрехите снощи? — попита Хенри. Джо кимна. — Добре, тогава ти е ясно защо трябваше да взема от дрехите на татко ти. Ще му ги върна, като си взема моите.

— А ще върнеш ли и мойта майка?

— Разбира се.

— Изяж си яйцето, Джо — рече Люси.

Детето натъпка уста, привидно доволно. Люси се загледа през кухненския прозорец.

— Лодката няма да дойде днес — каза тя.

— Радваш ли се? — попита я Хенри.

— Не знам.

Люси не беше гладна. Изпи чаша чай, докато Джо и Хенри закусваха. После Джо се качи горе да си играе, а Хенри вдигна масата. Докато слагаше чиниите в умивалника, той попита:

— Да не би да се страхуваш, че Дейвид ще ти стори нещо? Физически?

Тя поклати отрицателно глава.

— Трябва да го забравиш — продължи Хенри. — И без това смяташе да го напуснеш. Защо тогава ще ти пука дали знае, или не?

— Той е мой съпруг. Това все пак има някакво значение. А че като съпруг е бил… еди-какво си… не ми дава правото да го унижавам.

— Мисля, че ти дава правото да не се интересуваш дали той се чувства унизен, или не.

— Тук логиката няма значение. Става въпрос аз какво изпитвам.

Той вдигна безпомощно ръце.

— Я тогава по-добре да прескоча до Том да видя дали твоят съпруг иска да се върне. Къде са ми ботушите?

— В дневната. Ще ти донеса якето. — Тя се качи горе и взе старата ловна шуба на Дейвид от гардероба. Беше от фин синьо-зелен туид, много елегантна, с рязана талия и джобове. Люси бе сложила кожени кръпки на лактите, за да я запази — човек вече не можеше да си купи такива дрехи. Тя я отнесе в дневната. Хенри се обуваше. Бе вързал левия ботуш и сега внимателно вкарваше ударения си крак в другия. Люси коленичи да му помогне.

— Отокът е спаднал — рече тя.

— Дяволският глезен още ме боли.

Нахлузиха ботуша и измъкнаха връзките. Хенри се изправи предпазливо.

— Добре е — заяви той.

Люси му помогна да облече шубата. Беше му малко тясна в раменете.

— Нямаме друга мушама — рече тя.

— Тогава ще се намокря. — Той я притегли към себе си и я целуна грубо. Люси обви ръце около него и го притисна силно.

— Карай днес по-внимателно — заръча тя.

Той се усмихна, кимна, целуна я отново — този път съвсем леко, и излезе. Люси го гледаше как куцука към хамбара. После застана до прозореца и го видя как пали джипа, изкатери се по наклона и изчезна. Когато се скри от погледа й, тя усети облекчение, но и някаква празнота.

Започна да оправя къщата — леглата, чиниите, боклука, но без желание. Беше неспокойна. И отново се запита какво да прави с живота си, и отново старите доводи „за“ и „против“ тръгнаха в познатата насока. Не можеше да мисли за нищо друго. Къщата пак взе да я притиска отвсякъде. Някъде навън беше широкият свят, свят на войни и геройства, изпълнен с цветове и хора, милиони хора — и на нея й се искаше да е сред тях, да се среща с нови личности, да посещава нови градове, да слуша музика. Люси пусна радиото, но и това се оказа напразно — от новините се почувства само още по-изолирана. Говореха за бойните действия в Италия, снабдяването с купони малко се беше пооправило, лондонският убиец още беше на свобода, Рузвелт бе държал реч. Санди Макфърсън започна да свири на орган и Люси го изключи. Нищо от казаното не бе достигнало до нея, тя не живееше в този свят.

Идеше й да закрещи.

Трябваше да излезе навън въпреки времето. Нещо като символично бягство… Разбира се, не каменните стени на къщата я държаха затворена, но символичното действие бе по-добро от нищо. Тя се качи горе да вземе Джо и едва го убеди да се раздели с полка оловни войничета. После го облече добре и го уви в мушамичката му.

— Защо излизаме? — попита той.

— Да видим дали ще дойде лодката.

— Ти каза, че днес няма да идва.

— За всеки случай.

Сложиха си яркожълти качулки на главите, завързаха ги и излязоха навън.

Вятърът я блъсна и Люси се олюля. За секунди само лицето й се намокри така, сякаш го бе потопила в легена, а краищата на косите й, стърчащи изпод шапката, залепнаха безжизнено по бузите и раменете. Джо изпищя от удоволствие и скочи в една локва.

Те тръгнаха по ръба на платото над залива. Под тях огромните вълни се блъскаха неистово о скалите. Бурята бе изтръгнала водорасли и всякаква подводна растителност от Бог знае какви дълбини и ги бе нахвърляла по пясъка и скалите. Майка и син се унесоха в безкрайното движение на водата. Беше им се случвало и преди — морето им действаше хипнотизиращо и на двамата, и след това Люси никога не можеше да каже колко време са прекарали така, взрени мълчаливо в играта на вълните.

Но този път магията бе нарушена от нещо, което видя. Отначало то проблесна в браздата между две вълни така бегло, че тя не можа да разбере дори какво е на цвят. Толкова беше малко и толкова далеч, че тя веднага се усъмни дали въобще го има. Взря се по-внимателно, но не го видя и погледът й се плъзна обратно към залива и малкия пристан, върху който ту се трупаше плавей, ту вълните го отнасяха обратно във водата. Щом утихнеше бурята, през първия хубав ден щяха да дойдат с Джо на плажа да видят какви съкровища е изхвърлило морето. Щяха да съберат камъчета в невероятни цветове, парчета дърво с незнаен произход, огромни раковини, изкривени и ръждясали метални отломки.

Нещо проблесна отново, този път много по-близо, и се задържа пред погледа й поне няколко секунди. Беше яркожълто, като техните мушами. Тя се взря в него през стената от дъжд, но не можа да определи формата му, преди то да изчезне отново. Сега течението го носеше по-близо, както довличаше всичко в залива, изхвърляйки целия си боклук на пясъка като мъж, който изпразва джобовете на панталоните си на масата.

Беше наистина мушама — видя я добре, когато морето я повдигна на гребена на вълната и я показа за трети и последен път. Вчера Хенри се беше върнал без мушама, но как се бе озовала във водата? Вълната се разби в пристана и я захвърли на мокрите дъски на рампата. Люси изведнъж осъзна, че това не е мушамата на Хенри, защото притежателят й бе още в нея. Вятърът отнесе ужасения й вик, така че дори тя не чу собствения си глас. Кой беше той? Откъде беше дошъл? Друга лодка ли се бе разбила?

Хрумна й, че може да е още жив. Трябва да отиде да види. Тя се наведе и викна в ухото на Джо:

— Стой тука… не мърдай… не се движи! — После се затича надолу по рампата.

Беше стигнала до средата на пътя, когато чу стъпки зад себе си. Джо тичаше след нея. Рампата беше тясна и хлъзгава, и твърде опасна. Люси спря, обърна се и гушна детето на ръце.

— Непослушно момче, казах ти да стоиш горе! — Тя погледна тялото долу, после вдигна глава към върха, там, където беше безопасно и сигурно, поколеба се за миг, обзета от болезнена нерешителност, съзна, че морето ще отнесе тялото всеки момент, и продължи надолу, стиснала в ръцете си Джо.

Една по-малка вълна покри тялото и когато водата се отдръпна, Люси видя, че това е мъж, престоял във водата достатъчно дълго, за да се подуят и изкривят чертите му до неузнаваемост. Което означаваше, че е мъртъв. Не можеше да направи нищо за него, а нямаше намерение да рискува собствения си живот и този на сина си за някакъв труп. Беше готова да се обърне, когато нещо в подутото лице й се стори познато. Тя се взря в него и изведнъж съзря под ужасната маска истинското лице. Обзе я невероятен, парализиращ ужас, сърцето й сякаш спря и тя пошепна:

— Не, Дейвид, не!

Забравила за опасността, тя пристъпи напред. Около коленете й се разби друга вълничка и напълни гумените й ботуши със солена пяна и вода, но тя въобще не усети. Джо се извъртя в ръцете й, за да погледне напред.

— Не гледай! — изкрещя тя в ухото му и притисна лицето му към рамото си. Той заплака.

Люси коленичи до тялото и докосна с ръка страшното лице. Дейвид беше. Нямаше никакво съмнение. Беше мъртъв, и то от доста време. Тласкана от някаква непреодолима нужда да бъде абсолютно сигурна, тя повдигна мушамата и се взря в чуканите на краката му.

Не можеше да възприеме, че е мъртъв. Бе желала донякъде смъртта му наистина, но поради чувството за вина и от страх да не открие изневярата й. Мъка, ужас, облекчение пропърхаха в съзнанието й като птици, които не искат да кацнат.

Би останала там, без да се помръдне, но следващата вълна беше прекалено голяма. Ударът я повали на дъските и тя нагълта солена вода. Едва успя да задържи Джо в ръцете си и да се закрепи на рампата, а когато прибоят се отдръпна, тя се изправи на крака и затича, бързайки да се отдалечи по-скоро от лакомите лапи на морето.

Люси извървя целия път догоре, без да се обръща. Когато стигна до място, откъдето се виждаше къщата, забеляза, че джипът е там. Хенри се бе върнал.

Притиснала Джо към себе си, тя се затича, препъвайки се. Копнееше да сподели болката си с Хенри, да почувства ръцете му около себе си, да го накара да я утеши. Неравни хлипове раздираха гърдите й, сълзите по лицето и се смесваха с дъждовните капки. Тя мина отзад, втурна се в кухнята и пусна доста грубо Джо на пода.

— Дейвид реши да остане още един ден при Том — заяви небрежно Хенри.

Тя се взря в него недоумяващо, съзнанието й отказваше да приеме тези думи; после, макар все още да отказваше да повярва, разбра.

Хенри бе убил Дейвид.

Заключението просто се стовари върху нея, заби се като юмрук в стомаха й и я преви на две, частица от секундата по-късно последваха и причините. Корабокрушението, ножът със странна форма, с който Хенри не се разделяше, изпотрошеният джип, съобщението по радиото за лондонския убиец — изведнъж всичко си дойде на мястото, някой подхвърли парчетата нагоре във въздуха и колкото и невероятно да изглеждаше, мозайката изцяло се подреди.

— Не гледай така учудено! — усмихна се Хенри. — Имат доста работа, а аз, признавам си, не настоявах много да се върне с мен.

Том. Трябва да иде при Том. Той сигурно знае какво да правят, ще я защити — и нея, и Джо, докато дойде полицията. Той имаше куче и пушка.

Страхът й беше примесен с малко тъга, с капчица копнеж по оня Хенри, в когото бе повярвала, в когото почти се бе влюбила; той явно не съществуваше, тя просто си го бе измислила. Вместо добрия, силен и нежен мъж, пред себе си тя видя чудовище, което седеше до масата, усмихваше се и спокойно изричаше лъжи от името на съпруга, когото бе убило.

Люси си наложи да не трепери. Хвана Джо за ръката и излезе от кухнята, мина през антрето и входната врата, качи се в джипа, сложи Джо до себе си и запали мотора.

Но Хенри беше там, поставил небрежно крак на страничното стъпало, стиснал ловната пушка на Дейвид в ръка.

— Къде отиваш?

Ако потеглеше, той можеше да стреля. Какво го бе накарало да вземе пушката в къщата този път? Може би инстинктът? Тя самата би рискувала, но не можеше да излага на каквато и да било опасност Джо.

— Просто прибирам джипа.

— И Джо трябва да ти помага?

— Той обича да се вози. Я не ме подлагай на кръстосан разпит!

Той сви рамене и се дръпна.

Тя го погледна за миг — мъжа, облечен в шубата на Дейвид, хванал небрежно пушката на Дейвид — и се зачуди дали наистина ще стреля по нея, ако потегли с колата. И тогава си спомни за онази ледена жилка някъде дълбоко у него, която бе усетила от самото начало, и разбра, че този безкрайно твърд и напълно безмилостен човек може да извърши всичко.

Люси усети, че е изтощена до смърт. Бавно включи на задна скорост и вкара джипа в хамбара, после изключи мотора, излезе от колата и тръгна с Джо към къщата. Нямаше представа какво ще каже на Хенри, как ще се държи в негово присъствие, как ще прикрие факта, че знае — ако вече не се бе издала.

Нямаше представа.

Но остави вратата на хамбара отворена.

32.

— Това е мястото, Първи — каза капитанът и отпусна бинокъла.

Първият помощник се взря през дъжда и пръските.

— Не става май много за курорт, а, сър? Бая суровичко, бих казал.

— Така изглежда. — Капитанът беше стар морски вълк с посивяла брада, който бе изкарал първата война в Германия. Бе свикнал да не обръща внимание на контешките приказки на помощника си, защото момчето се беше оказало — противно на всичко очаквания — чудесен моряк.

„Момчето“, което минаваше трийсетте и според стандартите на тази война беше вече „стара пушка“, нямаше представа за снизхождението, с което се отнасяха към него. То се хвана за перилата, за да се задържи на крака, докато корветата се изкатери по водната маса, застина на гребена на вълната и се гмурна в браздата.

— И след като сме тука, сър, какво ще правим по-нататък?

— Ще обикаляме около острова.

— Много добре, сър.

— И ще гледаме за подводницата.

— В такова време никоя няма да изплува на повърхността, сър, а за да я видим, трябва да е на метър от нас.

— Бурята ще спре до довечера, най-късно до утре. — Капитанът започне да тъпче лулата си с тютюн.

— Така ли мислите?

— Сигурен съм.

— Моряшки инстинкт, предполагам?

— Прогнозата за времето.

Корветата заобиколи носа и пред тях се откри малък залив с някакъв пристан. Над него, на върха на платото бе кацнала малка, квадратна къщичка, свила се под напора на вятъра.

— Веднага щом можем, ще изпратим горе хора — каза капитанът, посочвайки натам.

— И все пак… — поклати глава помощникът.

— Какво?

— Всяка обиколка ще ни отнема около час, бих казал.

— Е, и?

— И… освен ако нямаме страхотен късмет и не се окажем на самото място в точно уреченото време…

— Подводницата ще изплува, ще си прибере пътника и ще потъне отново, без да успеем да видим даже и вълничките след нея — заключи капитанът.

— Точно така.

Капитанът запали лулата си с вещина, която говореше за дълъг опит в извършването на подобни операции при бурно море. Дръпна няколко пъти, после вдъхна дълбоко пушека.

— „Да мислим, не е наший дълг“ — провъзгласи той и издуха пушека през ноздрите си.

— Доста неуместен цитат, сър.

— Защо?

— Отнася се за злощастната атака на Леката кавалерия.

— Никога не съм го знаел — продължи да пуфка с лулата капитанът. — Ето едно от предимствата да не си много образован.

В източния край на острова имаше още една къщичка. Капитанът я огледа през бинокъла и забеляза, че на покрива е поставена голяма, на пръв поглед почти професионална антена.

— Спаркс! — извика той. — Я виж дали не можеш да хванеш по радиото тая къща! Опитай честота на Кралския корпус за наблюдение.

Когато къщичката изчезна, радистът извика:

— Не отговарят, сър.

— Добре, Спаркс — отвърна капитанът. — Не беше кой знае колко важно.

Моряците от катера на бреговата охрана седяха в голямата каюта в пристанището на Абърдийн, играеха на двайсет и едно на монети и размишляваха за слабоумието, от което като че ли неизбежно страдат висшите чинове.

— Карта? — рече Джак Смит, който беше истински шотландец въпреки името си.

Шишкото лондончанин Албърт Париш, по прякор Клечо, му подаде вале.

— Гръмнах — рече Смит.

Клечо си прибра печалбата.

— Паричка по паричка… — заяви той с престорено учудване. — Дано доживея да си ги похарча всичките.

Смит изтри запотеното отвътре стъкло на илюминатора и погледна навън. Вързаните лодки подскачаха нагоре-надолу по вълните.

— Шкиперът така се е паникьосал, сякаш ще ходим до Берлин, а не до Острова на бурите.

— Ама ти не знаеш ли? Ние сме гвоздеят на съюзническия десант. — Клечо обърна десетка, взе поп и заяви: — Плащай, двайсет и едно.

— Какъв е тоя бе, някой дезертьор ли? — продължи Смит. — Ако питаш мен, това си е работа на военната полиция, не е за нас.

— Ще ти кажа какъв е. — Клечо размеси картите. — Избягал военнопленник…

Разнесоха се дюдюкания.

— Добре, добре де, не ми обръщайте внимание. Но като го хванем, чуйте му акцента. — Той хвърли картите. — Я слушайте, какви лодки ходят до Острова на бурите?

— Само бакалинът — обади се някой.

— Значи единственият начин да се върне тук е с неговата лодка. Военната полиция просто трябва да изчака Чарли да тръгне натам и да го заловят оня, когато слиза на пристанището. Няма никакъв смисъл ние да седим тук, да чакаме да вдигнем котва и да хукнем натам, щом се оправи времето, освен… — Той млъкна мелодраматично. — Освен ако няма друг начин да се измъкне от острова.

— Какъв например?

— Ами с подводница например.

— Дрън-дрън! — рече Смит. Другите просто се изсмяха.

Клечо раздаде по още една ръка. Тоя път Смит спечели, всички останали загубиха.

— Спечелих цял шилинг — заяви Клечо. — Май че е време да се пенсионирам и да си ида в оная уютна малка къщичка в Девън. Ние, разбира се, няма да го хванем.

— Дезертьора ли?

— Военнопленника.

— Защо пък не?

— Я си размърдай мозъка — почука по главата си Клечо. — Когато бурята утихне, ние ще сме тук, а подводницата — на дъното на залива до острова. И кой ще стигне пръв? Швабите!

— Тогава защо го правим? — запита Смит.

— Защото ония, дето ги дават заповедите, не са толкова умни, колкото вашия приятел Алфред Париш. Смейте се, смейте се. — Той раздаде отново картите! — Залагайте. Ще видите, че съм прав. Какво е това, Смити, едно пени? Я гледай, че не се ядосвай така бе, момче. Знаете ли какво, басирам се на пет към едно, че ще се върнем от Острова на бурите с празни ръце. Кой ще се обзаложи? Десет към едно? А? Десет към едно?

— Няма желаещи — рече Смит. — Я давай картите.

Клечо започна да раздава.

Взводният командир Питъркин Бленкинсоп (той се бе опитал да съкрати Питъркин на Питър, но подчинените му някак си винаги научаваха истинското му име) седеше изправен като бастун пред картата и обясняваше на аудиторията.

— Изпращаме групи от по три машини — започна той. — Първите три ще излетят, щом времето позволи. Целта — той заби показалката в картата — е това място тук. Островът на бурите. Пристигаме, кръжим по двайсет минути на ниска височина и гледаме за подводницата. След двайсет минути се връщаме в базата. — Той спря за миг. — Хората, склонни към логическо мислене, вече са се досетили, че за да има непрекъснато наблюдение, втората група самолети трябва да излети точно двайсет минути след първата, и така нататък. Някакви въпроси?

— Сър? — обади се пилотът Лонгман.

— Да, Лонгман?

— Какво ще правим, ако видим подводницата?

— Ще я обстрелваме, естествено. Ще пуснем няколко гранати. Ще й създаваме неприятности.

— Но ние пилотираме бомбардировачи, сър, и въобще няма да можем да спрем една подводница. Това си е работа за боен кораб, нали така?

— Винаги съм казвал, че онези от вас, които имат свои идеи как да се спечели войната, трябва да се обърнат директно към господин Уинстън Чърчил, Даунинг Стрийт номер десет, Лондон SW едно — въздъхна Бленкинсоп. — И така, има ли някакви въпроси, не само глупави забележки?

Въпроси нямаше.

„През последните години от войната кралските пилоти се промениха доста“, помисли си Блогс, докато седеше в мекото кресло близо до огъня в общата зала, вслушваше се в барабаненето на дъжда по тенекиения покрив и задрямваше от време на време. Пилотите, участвали в Битката за Англия, бяха непоправими веселяци, бръщолевеха на някакъв ученически жаргон, вечно се наливаха с алкохол, не знаеха що е умора и демонстрираха рицарско пренебрежение към пламтящата смърт, с която се сблъскваха всеки ден. Но този ученически героизъм не можа да издържи на продължаващите година след година въздушни схватки, войната се измести някъде далеч от дома и бляскавият индивидуализъм на боя лице в лице бе заменен от механичната скука на груповите бомбардировки. Още пиеха и си говореха на жаргон, но изглеждаха по-възрастни, по-закоравели и по-цинични — в тях вече нямаше нищо от ония весели момчета, които току-що бяха напуснали училище. Блогс си спомни какво бе сторил с онзи нещастен дребен крадец в полицейския участък в Абърдийн и поклати глава: всички се променихме.

Пилотите бяха много тихи. Седяха наоколо; някои дремеха като него, други четяха или играеха на шах и дама. Очилатият навигатор в ъгъла учеше руски.

Докато Блогс оглеждаше стаята с полупритворени очи, вътре влезе друг пилот и Фред веднага си помисли, че войната не бе успяла да състари този хлапак. Усмивката му беше старомодно завладяваща, а свежото лице сякаш не се нуждаеше от бръснене повече от един път на седмица. Куртката му беше разкопчана, държеше каската си в ръка. Насочи се право към Блогс.

— Инспектор Блогс?

— Аз съм.

— Прекрасно. Аз съм вашият пилот, Чарлс Колдър.

— Радвам се. — Блогс стисна ръката му.

— Машинката ни е готова, а моторчето е като птичка. Амфибия е, сигурно знаете.

— Да.

— Прекрасно. Ще кацнем в морето, ще се приближим на десетина метра от брега и ще ви пуснем с една лодчица.

— И ще чакате да се върна.

— Точно така. Е, сега трябва само времето да се оправи.

— Да. Слушай, Чарли, шест дни и нощи гоня тоя човек по цялата страна, така че гледам да си наваксам и да дремна малко, докато мога. Нямаш нищо против, нали?

— Разбира се, че не! — Пилотът седна и измъкна дебела книга изпод куртката си. — Аз пък си наваксвам с образованието — рече той. — „Война и мир“.

— Прекрасно — заяви Блогс и затвори очи.

Пърсивал Годлиман и чичо му, полковник Тери, седяха един до друг в стаята с картите, пиеха кафе и тръскаха цигарите си в кофа, сложена на пода помежду им. Годлиман почваше да се повтаря.

— Не виждам какво повече можем да направим — рече той.

— Каза го вече.

— Корветата е там, бомбардировачите са само на няколко минути от тях, така че подводницата ще бъде подложена на огън, щом се покаже на повърхността.

— Ако я забележат.

— Корветата ще изпрати група на острова в мига, в който стане възможно. Блогс ще бъде там малко след това, накрая ще се появи и бреговата охрана.

— И за никой от тях не сме сигурни, че ще се окаже на мястото навреме.

— Знам — рече Годлиман уморено. — Направихме всичко, което можахме, но дали е достатъчно?

— А какво ще кажеш за жителите на острова? — Тери запали нова цигара.

— А, да. Има само две къщи. В едната живее някакъв фермер с жена си, имат малко дете, а в другата — един стар овчар. Той има радио — член е на Кралския корпус за наблюдение, — но не се обажда… сигурно го държи включено на „Предаване“. Стар човек.

— Фермерът вдъхва някакви надежди — каза Тери. — Ако е някой оправен човек, може дори да хване твоя шпионин.

— Нещастникът е в инвалидна количка — поклати глава Годлиман.

— Мили Боже, нямаме късмет и това си е!

— Нямаме — съгласи се Годлиман. — Иглата май държи всички козове.

33.

Люси усещаше как я обзема странно спокойствие. Обхващаше я постепенно цялата, като упойка, вледеняваща полека тялото, умъртвяваща емоциите, но изостряща разума. Все по-редки ставаха миговете, в които замръзваше от ужас, че в къщата й има убиец; усети, че застава нащрек, хладнокръвно и съзнателно, и това я изненада.

Тя се захвана с домакинската работа. И докато метеше дневната, а Хенри седеше и четеше, се запита дали бе забелязал промяната в нея. Той беше много наблюдателен; трудно му убягваше нещо от погледа, а в оня сблъсък при джипа в поведението му личеше недоверие, ако не и явна подозрителност. Сигурно бе разбрал, че нещо я е разтърсило. Но пък тя се беше разтревожила и преди, когато Джо ги бе заварил в леглото… можеше да помисли, че всичко идва оттам.

И все пак Люси имаше странното усещане, че той знае какво точно става в главата й, но предпочита да се преструва, че всичко е наред.

Тя намята прането на дървената закачалка в кухнята.

— Извинявам се — рече тя, — но не мога да чакам цяла вечност да спре тоя дъжд.

— Няма нищо. — Той погледна безучастно дрехите и се върна в дневната.

Между мокрите дрехи имаше пълен комплект чисти, сухи дрехи за Люси.

Тя направи за обяд баница със зеленчуци по рецепта с намалени продукти, после повика Джо и Фейбър на масата и започна да сервира.

Пушката на Дейвид беше подпряна в ъгъла.

— Не искам заредена пушка в къщата — рече тя.

— Ще я изнеса навън след обяда. Баницата е много хубава.

— На мен не ми харесва — заяви Джо.

Люси взе пушката и я сложи върху шкафа.

— Няма проблеми, стига да не може Джо да я достигне.

— Когато порасна, ще убивам германци — рече малкият.

— А следобед искам да поспиш — каза му Люси. Тя отиде в дневната и взе едно от хапчетата на Дейвид от шишенцето в бюфета. Две хапчета бяха добра доза за голям мъж, значи четвъртинка щеше точно да приспи момченце. Тя постави хапчето на дъската за рязане, раздели го наполовина, после още на толкова. Сложи четвъртинката в една лъжица, разтърка я с дъното на друга и разбърка праха в малко мляко. — Изпий го до дъно — каза тя, подавайки чашата на Джо.

Фейбър наблюдаваше сцената, без да отвори уста. След като се наобядваха, тя настани Джо на канапето с купчина книжки.

Той не знаеше да чете, естествено, но беше слушал приказките толкова пъти, че ги бе запомнил всичките и можеше да декламира наизуст думите на всяка страница.

— Искаш ли кафе? — попита Люси Фейбър.

— Истинско кафе? — учуди се той.

— Имам малко скрито.

— Тогава да, с удоволствие!

Той я гледаше как го прави. Дали не се опасяваше да не му сложи приспивателно и на него? Чуваше се гласът на Джо от съседната стая:

— „Попитах: има ли някой тука? — извика Пух силно.

— Не! — обади се някакъв глас.“

И момченцето се заля в смях. Винаги правеше така на това място. „О, Божичко — помисли си Люси, — не допускай Джо да пострада…“

Тя наля кафето и седна срещу Фейбър. Той посегна през масата и я хвана за ръката. Известно време седяха мълчаливо, отпиваха от кафето и се вслушваха в дъжда и гласчето на Джо.

— „Колко време ще ми трябва да отслабна? — попита Пух притеснено.

— Около една седмица.

— Ама аз не мога да стоя тук цяла седмица!“

В гласа на детето се появиха сънливи нотки и след малко то замлъкна. Люси отиде да го завие и вдигна книжката, която се беше плъзнала на пода. Едно време беше нейна; като малка и тя знаеше всички приказки наизуст. На първата страница майка й бе написала: „На четиригодишната Люси от мама и татко с любов“. Тя остави книгата на шкафа.

— Той заспа — каза тя, когато се върна в кухнята.

— И?… — Фейбър протегна ръка. Люси се насили да я поеме. Той се изправи й тя тръгна пред него по стълбите към спалнята. След като затвори вратата, тя измъкна пуловера си през главата.

За момент той остана неподвижен, загледан в гърдите й. После започна да се съблича.

Тя се мушна в леглото. Тук вече не беше сигурна дали ще успее, дали ще може да прикрие страха, отвращението и вината, които единствено изпитваше, и да се престори, че изпитва удоволствие.

Той се плъзна до нея и я прегърна.

Не след дълго тя откри, че в крайна сметка не се налага да се преструва.

Тя полежа няколко мига, сгушена в него, като се питаше как може един мъж да извърши онова, което Фейбър бе сторил, и същевременно така да се люби. Но само каза:

— Искаш ли чай?

— Не, благодаря.

— Е, аз пък бих пила. — Люси се изтръгна от прегръдката му и стана. Когато той се размърда, тя постави ръка на плоския му корем и продължи: — Не, ти си лежи тук. Ще донеса чая горе. Не съм свършила още с теб.

— Наистина си наваксваш за пропуснатите години — ухили се той.

Щом Люси излезе от стаята, усмивката се свлече от лицето й като някаква маска. Сърцето й заби силно, докато се спускаше по стълбите. В кухнята тя нарочно тресна чайника на печката и задрънча с чашите, после започна да навлича забързано дрехите, които бе скрила между мокрото пране. Ръцете й трепереха така, че едва успя да закопчее панталоните си.

Горе леглото проскърца и тя застина, наострила уши. Стой там! — помъчи се да му предаде от разстояние тя. Но Хенри явно само се обръщаше.

Люси беше готова. Отиде в дневната. Джо беше заспал дълбоко и поскърцваше със зъби. „Господи, миличък, дано не се събуди!“ Тя взе детето на ръце. Момченцето измърмори нещо насън, нещо за Кристофър Робин; Люси стисна здраво очи и го принуди с волята си да кротува.

Тя го уви с одеялото, върна се в кухнята и посегна към пушката на шкафа. Оръжието се изплъзна от пръстите й и падна на полицата, счупвайки една чиния и две чаши. Трясъкът беше просто оглушителен. Люси се вцепени.

— Какво стана? — провикна се Хенри отгоре.

— Изтървах една чаша — извика в отговор тя. Но не успя да скрие треперенето на гласа си.

Леглото изскърца отново и тя чу как той стъпва на пода. Но за Люси връщане назад вече нямаше. Тя грабна пушката, отвори задната врата и притискайки Джо към себе си, хукна към хамбара.

За миг усети, че я обзема паника — дали беше оставила ключовете в джипа? Разбира се, сигурно — нали винаги правеше така.

Подхлъзна се в лепкавата кал и падна на колене. Разплака се. За втори път се изкуши да остане там, да го остави да я хване и да я убие, както бе убил съпруга й, и тогава си спомни за детето в прегръдките си, надигна се и пак затича.

Втурна се в хамбара, отвори вратата отляво и сложи Джо на седалката. Той се плъзна настрани. „Господи, Божичко!“, захълца Люси, изправи детето и този път то остана така. Тя изтича от другата страна на джипа и скочи вътре, пускайки пушката на пода между краката си.

Завъртя ключа.

Моторът се закашля и угасна.

— Моля ти се, моля ти се!

Завъртя отново.

Моторът изрева и запали.

Фейбър изскочи от задната врата и затича към нея.

Люси форсира мотора и превключи на предна скорост. Джипът просто изхвърча от хамбара. Тя дръпна стартера.

Колелата избуксуваха в калта за секунда, после стъпиха на твърда земя. Джипът набираше скорост мъчително бавно. Тя завъртя кормилото, но Фейбър се спусна след джипа, както си беше бос, в калта.

Люси видя, че той я настига.

Тя дръпна ръчката за газта с все сила, за малко да счупи тънката метална пръчка. Идеше й да запищи от безсилие. Той беше само три-четири стъпки от нея и почти се изравняваше; тичаше като спортист, ръцете му се движеха като бутала, стъпалата му биеха равномерно калта, бузите му се издуваха, гърдите му се надигаха.

Моторът изрева и колата рязко подскочи напред — бе превключила автоматично на по-горна предавка и набираше мощност.

Люси погледна пак встрани. Той сякаш разбра, че губи, и се хвърли със скок напред. С лявата си ръка се вкопчи в дръжката на вратата и светкавично кръстоса върху нея и дясната. Джипът го влачеше и той тичаше, а краката му едва докосваха земята. Люси се взря в лицето му, така близо до нейното — беше почервеняло от усилието, изкривено от болката; жилите по якия му врат се бяха издули от напрежението.

Изведнъж тя разбра какво трябва да направи.

Пусна кормилото с едната си ръка, посегна през отворения прозорец и заби показалеца си с дълъг нокът в едното му око.

Той се пусна и падна, покривайки лицето си с ръце.

Разстоянието между него и джипът бързо се увеличаваше.

Люси плачеше с глас като дете.

На две мили от къщата си тя видя инвалидната количка.

Стоеше на върха на скалите като паметник, металната рамка и големите гумени колела не бяха подвластни на неспирния дъжд. Люси се приближи към нея откъм малката падина и я видя, очертана ясно на фона на тъмносивото небе и врящото море. Изглеждаше като някаква рана, като дупка, оставена от изкоренено дърво, или къща със счупени прозорци. Усещаше се, че собственикът й бе изтръгнат насила от нея.

Тя си спомни първия път, когато я бе видяла в болницата, до леглото на Дейвид, нова и лъскава; той се беше прехвърлил ловко в нея и се бе понесъл нагоре-надолу из отделението, за да се покаже. „Лека е като перце, направена е от самолетна стомана“ — бе заявил той привидно ентусиазирано и бе изфучал между редиците легла. Беше спрял в долния край на болничната зала, с гръб към нея, тя бе тръгнала към него и бе разбрала, че той плаче. Коленичила бе пред него и мълчаливо бе обгърнала дланите му със своите.

Това беше последният път, когато бе успяла да го утеши.

Сега дъждът и соленият вятър бързо щяха да разядат стоманата, захвърлена на върха, тя щеше да ръждяса и да се изпочупи, гумата щеше да се скапе, а кожената седалка — да изгние.

Люси премина покрай нея, без да намали.

Три мили по-нататък, на половината път между двете къщи, бензинът се свърши, джипът се разтресе и спря.

Люси успя да овладее надигащата се в нея паника и се опита да разсъждава хладнокръвно.

Спомни си как беше прочела някъде, че хората минават по четири мили в час пеша. Хенри беше спортист, но си бе ударил глезена и макар да се възстановяваше доста бързо, тичането след джипа сигурно го бе поизвадило от строя. „Трябва да имам поне час преднина“, пресметна Люси.

(Беше напълно сигурна, че ще тръгне след нея, той знаеше много добре, както и тя, че при Том има радиопредавател.)

Имаше много време. Отзад в джипа държаха туба с няколко литра бензин — за подобни случаи. Тя слезе от колата, измъкна тубата и отвори капачката на резервоара.

После я осени нова идея — и коварството й направо я изуми.

Тя завъртя обратно капачката и отиде напред, към мотора. Провери дали е изключен и вдигна капака. Не разбираше кой знае колко от техника, но позна капачката на разпределителя и кабелите, които водеха към мотора. Натика тубата с бензина здраво до блока и отвинти капачката.

В чантата с инструментите имаше ключ за свещи. Тя извади една свещ, провери отново дали двигателят е изключен и постави свещта в гърлото на тубата, залепвайки я с лейкопласт. После затвори капака.

Когато Хенри пристигнеше, щеше, естествено, да се опита да подкара джипа. Щеше да запали, стартерът щеше да превърти, свещта да произведе искра и бензинът — да избухне.

Не беше сигурна какво точно щеше да стане, но бе убедена, че няма кой знае колко да й помогне.

Час по-късно съжаляваше за хитрината си.

Тътреше се тежко през калта, мокра до кости, заспалото дете на рамото й просто я смазваше с тежестта си, искаше й се само да легне на земята и да умре. Сега капанът, ужким заложен от нея, й се струваше твърде съмнителен и рискован — бензинът щеше да изгори, а не да избухне, а можеше и въобще да не се запали, ако в гърлото на тубата нямаше достатъчно въздух; в най-лошия случай Хенри можеше да заподозре клопката, да вдигне капака, да развинти бомбата, да налее бензина в резервоара и да подкара след нея.

Тя се поколеба дали да не си почине малко, но реши, че ако спре, може въобще да не продължи.

Къщата на Том трябваше вече да се вижда. Люси не би могла да се обърка, дори и да не бе минавала често по този път. Островът беше прекалено малък, за да се загуби на него човек.

Тя позна храстите, където веднъж с Джо бяха видели лисица. Намираха се някъде на около миля от къщата на Том. Сигурно щеше да я е зърнал досега, ако не беше този дъжд.

Тя прехвърли Джо на другото си рамо, премести пушката от едната ръка в другата и се насили да продължи, местейки крак след крак.

Когато най-накрая съзря къщичката през пелената от дъжд, бе готова да заплаче от облекчение. Беше по-близко, отколкото си мислеше — оставаше й не повече от четвърт миля.

Изведнъж Джо стана някак си по-лек и макар че последната отсечка беше нагоре по хълма — единствения хълм на острова, — тя я преодоля за нула време.

— Том! — извика тя, докато се приближаваше към вратата. — Том, Том!

Кучето залая в ответ. Тя влезе.

— Бързо, Том!

Боб заскача възбудено около краката й, лаейки яростно. Том не можеше да е далеч, сигурно беше отишъл до пристройката. Люси се качи по стълбите и сложи Джо на леглото.

Радиото беше в спалнята, някаква сложна на вид машинария с много кабели, циферблати и копчета. Имаше и нещо, което приличаше на морзов ключ, Люси го докосна за проба и то изпиюка. Някакъв далечен спомен изплува в съзнанието й, нещо от приключенски роман, прочетен в училище — морзовият код за SOS. Тя натисна ключа отново — три къси, три дълги, три къси.

Къде беше Том?

Тя чу някакъв шум и изтича до прозореца.

Джипът се изкачваше нагоре по хълма към къщата.

Хенри бе открил капана и беше налял бензина в резервоара.

Къде беше тоя Том?

Тя изхвърча от спалнята. Да слезе, да заблъска по вратата на пристройката! Но се спря. Боб стоеше в рамката на отворената врата на другата, празната спалня.

— Ела тука, Боб — рече тя. Кучето не се помръдна, само излая. Тя се приближи до него и се наведе да го вземе.

Тогава видя Том.

Той се бе проснал по гръб на голите дъски в празната стая, очите му се взираха безжизнено в тавана, шапката му лежеше, обърната наопаки, на пода до главата. Шубата му беше разтворена и на ризата бе избило малко петно от кръв. Близо до ръката му имаше кашон с уиски и в главата на Люси изплува глупавата мисъл: „Не знаех, че пие толкова“.

Тя хвана китката му.

Беше мъртъв.

Мисли, мисли!

Вчера Хенри се беше върнал в къщата целият натъртен, като че ли се бе бил с някого. Сигурно тогава бе убил Дейвид. Днес беше дошъл тук, при Том, „да вземе Дейвид“, както й беше казал. Но той, разбира се, знаеше, че Дейвид го няма тук. Защо се бе върнал тогава? Явно за да убие Том.

Сега Люси беше съвсем сама.

Тя хвана кучето за нашийника и го изтегли настрани от трупа на господаря му. После, тласкана от някакъв порив, се върна и закопча шубата върху малката рана от камата, която бе убила Том, затвори вратата, върна се в другата стая и погледна през прозореца. Джипът се доближи до къщата и спря. Хенри слезе.

34.

На корветата чуха сигнала за помощ.

— Капитане, сър! — извика Спаркс. — Току-що хванах едно SOS от острова.

— Нищо не можем да сторим, докато не успеем да спуснем на вода лодката — намръщи се капитанът. — Казаха ли нещо друго?

— Нито дума, сър. Дори не го повториха.

— Нищо не можем да направим — повтори капитанът. — Обади се на Центъра и им съобщи за това. И продължавай да следиш ефира.

— Тъй вярно, сър.

Един подслушвателен пост на МИ-8 на планински връх в Шотландия също улови сигнала. Младият телеграфист, когото бяха пенсионирали от Кралските въздушни сили заради раните в корема, се мъчеше да хване сигнали от немски кораби в Норвегия и не обърна внимание на SOS-а. Но когато дежурството му свърши след пет минути, той съобщи на офицера какво е чул.

— Предадоха го само веднъж — каза той. — Сигурно е някоя рибарска гемия близо до шотландския бряг. Сума ти корабчета ще закъсат в това време.

— Остави на мен — рече офицерът. — Аз ще се обадя на началството. Ще трябва май да съобщя и в Уайтхол. Такъв е редът, знаеш.

— Благодаря, сър.

В базата на Кралския корпус за наблюдение цареше паника. SOS, естествено, не беше сигналът, който един наблюдател трябваше да подаде в случай, че забележеше вражески самолет, но те знаеха, че Том е стар, и никой не би могъл да гарантира какъв сигнал ще изпрати, ако е много развълнуван. Така че сирените за въздушна тревога завиха, останалите постове бяха вдигнати на крак и по цялото източно крайбрежие на Шотландия бяха изкарани противовъздушните оръдия. Радиотелеграфистът в базата се опитваше отчаяно да се свърже с Том.

Никакви немски бомбардировачи, разбира се, не се появиха и от военното министерство пожелаха да разберат защо е била обявена пълна тревога, когато в небето се носят само няколко пършиви гъски?

Беше им казано защо.

И от бреговата охрана чуха SOS-а.

И щяха да отговорят, ако беше на вярната честота и ако можеха да установят къде се намира радиопредавателят, и ако той беше на поносимо разстояние от брега.

Те се досетиха, че тъй като беше на честотата на кралските наблюдатели, сигналът явно е изпратен от стария Том и че от Корпуса ще вземат мерки каквото й да се е случило.

Когато вестта стигна до играещите карти на катера в пристанището на Абърдийн, Клечо раздаде още по една ръка и заяви:

— Сега ще ви кажа какво се е случило. Старият Том е хванал военнопленника и сега седи на главата му и чака армията да дойде да прибере оня нещастник.

— Дръжки! — заяви Смит и всички единодушно се съгласиха с дълбокомисленото му заключение.

И на подводницата го чуха.

Бяха все още на повече от трийсет морски мили от Острова на бурите, но Вайсман въртеше копчето безразборно да види какво ще улови — и с тайната надежда да хване, колкото и невероятно да изглеждаше, записи на Глен Милър за американските войници в Англия — и тунерът му се оказа точно на тази вълна точно в този момент. Той предаде информацията на командира лейтенант Хеер, като добави само:

— Не беше на честотата на нашия човек.

— Тогава не означава нищо — заяви все така раздразнено майор Вол.

Хеер не пропусна възможността да го поправи.

— Означава — рече той. — Означава, че на повърхността може би ще става нещо, когато изплуваме.

— Само че това едва ли ни засяга.

— Едва ли — съгласи се Хеер.

— Тогава не ни интересува.

— Може би да, а може би не.

Спориха за това през цялото време, докато стигнат до острова.

И така, оказа се, че в рамките на пет минути флотата, Кралския корпус за наблюдение, МИ-8 и бреговата охрана, всички се обадиха на Годлиман да му кажат за получения SOS.

Годлиман от своя страна се обади на Блогс, който най-накрая бе заспал дълбоко пред камината в общата зала. Острият звън на телефона го стресна и той скочи на крака, решил, че самолетите вече излитат.

Един пилот вдигна слушалката, каза „да“ на два пъти и я подаде на Блогс.

— Търси ви някой си мистър Годлиман.

— Здрасти, Пърси.

— Фред, някой на острова току-що предаде SOS.

— Кой? — разтърси глава Блогс, за да прогони окончателно съня.

— Не знаем. Имало е само едно повикване, не го повториха и изглежда, въобще не ни чуват.

— И все пак сега вече няма почти никакво съмнение.

— Да. Всичко готово ли е там горе?

— Всичко, без времето.

— Успех!

— Благодаря.

Блогс затвори и се върна при младия пилот, който още четеше „Война и мир“.

— Добри новини — каза му той. — Онзи копелдак определено е на острова.

— Прекрасно — рече пилотът.

35.

Фейбър затвори вратата на джипа и тръгна доста бавно към къщата. Пак беше облякъл шубата на Дейвид. Целите му панталони бяха кални — от падането, а мократа коса бе прилепнала към черепа. Леко накуцваше с десния крак.

Люси се дръпна от прозореца и хукна надолу по стълбите. Пушката беше на пода в антрето, където я беше оставила. Тя я грабна. Изведнъж й натежа страшно много. Никога не бе стреляла и нямаше представа как да провери дали е заредена. Ако имаше време, щеше да се оправи някак си, но време нямаше.

Тя пое дълбоко въздух и отвори външната врата.

— Стой! — изкрещя тя. Гласът й прозвуча по-пискливо, отколкото й се искаше, направо истерично.

Фейбър се усмихна любезно и продължи напред. Люси насочи пушката към него, стиснала магазина с лявата и цевта с дясната ръка. Пръстът й беше на спусъка.

— Ще те убия! — изрева тя.

— Не ставай глупава, Люси — каза той меко. — Нима би могла да ми причиниш болка? След всичко онова, което правихме заедно? Не се ли обичахме поне мъничко, а?

Вярно беше. Беше си казвала, че не може да се влюби в него, и това бе вярно. Но и бе изпитвала нещо към него, ако не любов, то много близко до любов.

— Ти знаеше за мен следобед — продължи той. Сега беше на стотина стъпки от нея. — И това не ти попречи тогава, нали?

Вярно беше донякъде. Тя си спомни как бе застанала върху него, притиснала ръцете му към гърдите си — и тогава осъзна какво цели той…

— Люси, можем да се оправим само двамата, да се обичаме…

…и дръпна спусъка.

Разнесе се оглушителен гръм, пушката подскочи в ръцете й и прикладът натърти хълбока й. Люси едва не я изпусна. Не си беше представяла, че стрелбата е такова нещо. За момент се усети напълно оглушала.

Куршумът прелетя високо над главата на Фейбър, но въпреки това той се наведе, обърна се и хукна на зигзаг назад към джипа. Люси се изкуши да стреля отново, но се сдържа навреме: ако той разбереше, че и двете цеви са празни, нямаше какво да го спре.

Фейбър отвори рязко вратата на джипа, скочи вътре и се спусна надолу по хълма.

Люси знаеше, че ще се върне.

Но изведнъж се почувства щастлива, почти весела. Бе спечелила първия рунд — беше го прогонила…

Той щеше, разбира се, да се върне.

И все пак преимуществото беше на нейна страна. Тя беше вътре, имаше пушка. И време да се приготви.

Да се приготви. Трябваше да бъде готова. Следващият път той щеше да измисли нещо по-хитроумно. Сто на сто щеше да се опита да я изненада по някакъв начин.

Надяваше се, че ще изчака да се стъмни — това щеше да й даде време.

Първо трябваше да презареди пушката.

Люси отиде в кухнята. Том държеше всичко в кухнята: храна, въглища, провизии — и имаше пушка като тази на Дейвид. Тя знаеше, че двете пушки са еднакви, защото Дейвид бе разгледал оръжието на Том и бе поръчал да му пратят точно същото. Двамата обичаха да говорят надълго и нашироко за оръжия.

Тя намери пушката на Том и патроните и ги постави заедно със своето оръжие на кухненската маса.

Машинариите бяха просто нещо, тя беше убедена в това. Жените се шашваха от най-простата техника само от притеснение, не от глупост.

Започна да върти в ръцете си пушката, държейки цевта далеч от себе си, докато накрая тя не се отвори. После повтори наум всяко движение, което бе направила, за да се отвори, и го изрепетира няколко пъти.

Беше изненадващо просто.

Тя зареди и двете пушки. После, за да е сигурна, че е направила всичко точно, насочи пушката на Том към стената на кухнята и дръпна спусъка. Посипа се мазилка, Боб залая като луд, тя пак се натърти и едва не оглуша. Но сега вече беше въоръжена.

Трябваше да запомни да дърпа спусъка леко, за да не рита пушката и да не се отклонява. Мъжете сигурно ги учеха тия неща в казармата.

След това какво? Трябваше да попречи на Хенри да влезе в къщата.

И двете врати, разбира се, не се заключваха. Ако на този остров станеше обир, пострадалият щеше да знае, че извършителят е от другата къща. Люси разрови кутията с инструменти на Том и намери брадва с лъскаво наточено острие. Тя застана на стълбището и започна да сече перилата.

Ръцете я заболяха, но след пет минути вече разполагаше с шест къси, яки дъбови дъски. Намери чук и няколко пирона и закова дъските на двете врати, по три на всяка, с по четири пирона върху всяка дъска. Когато свърши, й идеше да завие от болката в китките, чукът беше тежък като олово, но я чакаше още работа.

Тя грабна една шепа лъскави, десетсантиметрови пирони и закова всичките прозорци в къщата. Направи голямо откритие — разбра защо мъжете винаги слагат по някой пирон в устата си; просто за работата трябваха две ръце, а ако сложеше пироните в джоба, те бодяха доста неприятно.

Когато свърши, беше вече тъмно. Тя не запали осветлението.

Той пак можеше да влезе в къщата, естествено, но поне нямаше да е тихо. Трябваше да счупи нещо — тя щеше да го чуе и да го чака със заредените пушки.

Люси се качи горе с тях да види как е Джо. Момченцето още спеше на леглото на Том, увито в одеялцето си. Люси драсна клечка кибрит и се взря в личицето му. Приспивателното явно му беше подействало здравата, но цветът му беше добър, температурата изглеждаше нормална и детето дишаше леко.

— Стой си така, малкият ми — прошепна Люси. Неочакваният прилив на нежност още повече я ожесточи към Хенри.

Тя започна да кръстосва неспокойно из къщата и да наднича през прозорците в тъмното. Кучето я следваше навсякъде по петите. Остави едната пушка на горната площадка и взе със себе си другата, а брадвата затъкна в колана на панталоните си.

Спомни си за радиото и начука още няколко пъти SOS. Нямаше никаква представа дали някой я чува, или не, дали радиото работи. Не знаеше нищо друго освен този сигнал, така че не можеше да предаде нищо повече.

Хрумна й, че и Том може би не е знаел нищо в началото. Трябваше да има някъде учебник или нещо подобно. Само да можеше да каже на някого какво става тук… Тя прерови къщата, изхаби дузина кибритени клечки и всеки път изпитваше панически ужас, когато драснеше някоя близо до прозорец на долния етаж. Не намери нищо.

Добре де, може и да е знаел морзовата азбука.

От друга страна, защо ли му трябваше? От него се искаше само да съобщи в Центъра, че се приближават вражески самолети, и тази информация можеше да се предаде нешифрована в ефир — au clair, както беше казал Дейвид.

Тя се върна в спалнята и отново огледа радиото. От едната страна на голямата кутия имаше микрофон — просто не го бе видяла преди.

Ако можеше да им каже нещо, тогава и те можеха да й отговорят.

Да чуе друг човешки глас — естествен, нормален, английски глас, — изведнъж й се стори най-примамливото нещо на света.

Тя взе микрофона и започна да върти напосоки копчетата.

Боб пролая тихо.

Люси остави микрофона и протегна ръка към него в тъмнината.

— Какво има, Боб?

Кучето излая отново. Тя усети как ушите му щръкват нагоре. Люси изпитваше панически страх; увереността, която бе почувствала, след като прогони Хенри с пушката и разбра как да я зарежда, и барикадира вратите, и закова прозорците… се изпари напълно при първото пролайване на кучето.

— Бързо долу! — прошепна тя. — Тихо!

Хвана го за нашийника и го остави да я води по стълбите. Тя протегна ръка в тъмното, за да се улови за парапета, забравяйки, че го бе насякла за барикадите си, залитна и едва не падна. Но успя да се задържи на крака и засмука треската, забила се в пръста й.

Кучето спря за миг в антрето, после излая по-силно и я дръпна към кухнята. Тя го взе притисна муцуната му за да го накара да спре, после се промъкна през вратата.

Люси погледна към прозореца, но пред очите й беше само дълбока тъмнина.

Тя наостри уши. Прозорецът изскърца, отначало почти недоловимо, после по-високо. Хенри се опитваше да влезе. Боб изхърка заплашително, но сякаш разбра защо стискат изведнъж муцуната му.

Нощта някак си утихна. Бурята отминаваше, макар и почти недоловимо. Хенри сякаш се бе отказал от кухненския прозорец. Люси отиде в дневната.

И пак чу как старото дърво проскърцва под нечий натиск. Сега Хенри изглеждаше твърдо решен да влезе: последваха три приглушени удара, сякаш блъскаше по прозореца с възглавничката на дланта си.

Люси пусна кучето на земята и вдигна пушката. Може би си въобразяваше, но сякаш виждаше прозореца пред себе си като някакъв сив квадрат в непрогледната тъмнина. Ако той го отвореше, тя щеше да стреля веднага.

Раздаде се много по-силен удар. Боб не можа да се овладее и излая силно. Тя чу някакво стържене отвън.

После прозвуча гласът:

— Люси?

Тя прехапа устни.

— Люси?

Беше гласът, с който й говореше в леглото — дълбок, мек, нежен.

— Люси, чуваш ли ме? Не се страхувай. Не искам да ти причиня болка. Кажи ми нещо, моля те.

Тя едва се сдържа да не дръпне двата спусъка още там, веднага, просто за да замлъкне този ужасен глас и да изчезнат спомените, които й навяваше.

— Люси, миличка… — Стори й се, че чува приглушено хлипане. — Люси, той ме нападна — трябваше да го убия… Убих го заради страната си, не трябва да ме мразиш заради това…

Какво, за Бога, означаваше това?… Звучеше налудничаво. Можеше ли да е луд и да бе успял да го скрие? Всъщност изглеждаше по-нормален от много други хора — и все пак вече беше убивал… макар че тя нямаше представа при какви обстоятелства… Спри… почваш да се размекваш, а той, разбира се, точно това иска.

Хрумна й нещо.

— Люси, кажи ми поне една дума…

Тя изтича на пръсти в кухнята. Гласът му отслабна в далечината. Боб щеше със сигурност да я предупреди, ако Хенри предприеме нещо друго. Тя разрови инструментите на Том в кутията и намери някакви клещи. После се приближи до прозореца, напипа главичките на трите пирона, които бе заковала, и внимателно, съвсем тихо ги измъкна. Трябваше да употреби цялата си сила.

Щом ги измъкна, Люси се върна в дневната и се заслуша.

— … не ми пречи и няма да те закачам…

Тихо, съвсем тихо тя повдигна кухненския прозорец, промъкна се в дневната, взе кучето на ръце и се върна пак в кухнята.

— … причиня болка, за нищо на света…

Тя погали кучето и промърмори:

— Нямаше да го правя, ако не се налагаше, миличко. — После го хвърли през прозореца и затвори бързо, намери пирон и го зачука на ново място с три точни удара.

След това хвърли чука, грабна пушката, изтича в стаята и застана близо до прозореца, притисната до стената.

— … дам последен шанс!

Тя чу приглушения шум от лапите на Боб, после страшен, ужасяващ лай. Люси никога не бе чувала овчарско куче да лае така. Последва сблъсък и човекът като че ли падна. Тя чуваше дишането на Хенри, тежко и задъхано, после Боб явно се нахвърли отново, защото последва вик от болка, ругатня на чужд език и отново ужасяващият лай.

Шумът ставаше все по-приглушен — сякаш се отдалечаваше — и изведнъж спря. Люси почака, притисната до стената, наострила уши. Искаше да се качи да види как е Джо, да опита да се обади по радиото, да се изкашля, но не смееше да помръдне. В съзнанието й изникваха и изчезваха кървави картини, представяше си какво бе сторил Боб с Хенри и копнееше да чуе кучето да сумти на вратата.

Тя обърна глава към прозореца… и осъзна, че го вижда, виждаше не само някакъв сивкав квадрат, но самата дървена рамка. Беше още нощ, ала тя си отиваше и Люси знаеше, че ако погледне навън, едва доловима светлина щеше да обагря небето и да прогонва непрогледния мрак. Съвсем скоро щеше да се зазори и тя щеше да вижда мебелите в стаята, и Хенри нямаше да може да я изненада в тъмното…

На сантиметри от нея стъклото се счупи с трясък. Тя подскочи. Усети остра болка в бузата си, докосна мястото и разбра, че някое отхвръкнало парче я е порязало. Вдигна пушката, очаквайки Хенри да се появи на прозореца. Нищо не се случи. Минаха минута-две и чак тогава тя се запита какво ли е счупило стъклото.

Люси погледна към пода. Между парчетата стъкло тъмнееше голяма сянка. Тя откри, че вижда по-добре, ако наклони глава и погледне косо. И когато се взря по-внимателно, видя пред себе си познатите очертания на кучето.

Люси притвори очи, после извърна поглед настрани.

Не беше в състояние да изпита каквото и да било чувство. Ужасът и смъртта, заобикаляли я досега, бяха притъпили емоциите й — първо Дейвид, после Том, после безкрайното напрежение на обсадата цяла нощ… Сега изпитваше само глад. Предишният ден се бе чувствала прекалено нервна, за да яде, което означаваше, че трийсет и шест часа не беше слагала нищо в уста. И сега, колкото и нелепо и абсурдно да изглеждаше, откри, че копнее за сандвич със сирене.

Още някой влизаше през прозореца.

Тя долови движението с крайчеца на окото си.

И се взря в ръката на Хенри като хипнотизирана: ръка с дълги пръсти, бе пръстени, бяла под мръсотията, с добре поддържани нокти и превързан показалец, ръка, която я бе докосвала нежно и бе свирила на тялото й като на инструмент, и бе забила ножа в сърцето на един стар овчар.

Ръката отчупи парче стъкло, после още едно, за да разшири дупката в прозореца. После се пресегна навътре чак до лакътя и зашава с пръсти по перваза, търсейки куката, за да я откачи.

Мъчейки се да не вдига шум, Люси мъчително бавно премести пушката в лявата си ръка, а с дясната измъкна брадвата от колана си, вдигна я високо над главата си и я стовари с всичка сила върху ръката на Хенри.

Сигурно я беше усетил или бе чул свистенето на вятъра, или пък бе доловил неясното движение зад прозореца, защото той се дръпна рязко частица от секундата преди ударът да се стовари върху него.

Брадвата се заби в дървения перваз и не помръдна. В мига, в който Люси реши, че не го е уцелила, той изкрещя от болка и до острието, като две гъсеници на лакираното дърво, тя видя два пруста.

И чу тропота на бягащи нозе.

Люси повърна.

Изведнъж я налегна изтощение, последвано веднага от вълна на самосъжаление. Бе изстрадала достатъчно, наистина достатъчно, нали така, Господи? По света имаше полицаи и войници да се справят с подобни ситуации — и никой не можеше да очаква от една обикновена домакиня и майка да се бори безкрайно с един убиец. Кой можеше да я обвинява, ако се откажеше сега? Кой можеше да заяви честно, че би се справил по-добре, би издържал по-дълго, би измислил още нещо в следващата минута?

Тя беше дотук. Сега те трябваше да поемат топката — ония от света отвънка, полицаите и войниците, който и да беше от другия край на радиовръзката. Тя повече не можеше…

Люси откъсна очи от отвратителното зрелище на перваза и уморено се заизкачва по стълбите. Взе и втората пушка и ги отнесе и двете в спалнята.

Джо още спеше, слава Богу. Почти не бе шавнал цяла нощ, миличкият, и си нямаше никакво понятие от ужаса, който се разиграваше наоколо. Но тя усети, че сега вече не спи толкова дълбоко, нещо в изражението на лицето му и начинът, по който дишаше, й подсказаха, че той скоро ще се събуди и ще поиска закуската си.

Ох, как копнееше за старото, до болка познато ежедневие! Да стане рано сутринта, да приготви закуската, да облече Джо и да се захване с най-простата, скучна и безопасна домакинска работа, да мие и чисти, да бере билки от градината и да прави чай… Изглеждаше невероятно, че някога се бе чувствала нещастна от това, че Дейвид не я обича, от дългите скучни вечери и вечния мрачен пейзаж — само трева, пирен и дъжд.

Никога нямаше да се върне този живот.

Беше мечтала за градове и музика, за хора и идеи. Сега желанието бе изчезнало; не можеше да разбере защо въобще ги бе искала. Единственото, за което си струваше човек да копнее, бе спокойствието — или поне така мислеше тя сега.

Седна пред радиото и започна да оглежда копчетата и циферблатите. Ще свърши и това, после ще си почине. С огромно усилие на волята се опита още малко да разсъждава логично. Комбинациите не бяха чак толкова много. Тя намери едно копче с две положения, завъртя го и изчука сигнала за помощ. Нито звук. Може би това означаваше, че микрофонът е включен.

Тя го дръпна към себе си и заговори:

— Ало, ало, има ли някой там? Ало?

Имаше един ключ, над който пишеше „Предаване“, а под него — „Приемане“. Беше завъртян на „Предаване“. Ако светът трябваше да й отговори, явно трябваше да превключи на „Приемане“.

— Ало, чува ли ме някой? — каза тя и завъртя на „Приемане“.

Нищо.

И след това:

— Обадете се, Остров на бурите, чувам ви силно и ясно.

Мъжки глас. Младежки, силен, компетентен и успокояващ, и жив, и нормален.

— Обадете се, Остров на бурите, цяла нощ се мъчим да се свържем с вас… къде бяхте, по дяволите?

Люси превключи на „Предаване“, опита се да заговори и избухна в плач.

36.

Пърсивал Годлиман го болеше глава от многото цигари и безсънието. Беше си взел малко уиски за дългата и тревожна нощ в кабинета и това се оказа грешка. Всичко го потискаше — времето, стаята, работата му, войната. За първи път, откакто се бе захванал с това, откри, че копнее за прашните библиотеки, нечетливите ръкописи и средновековния латински.

Полковник Тери влезе с две чаши чай на поднос.

— Никой наоколо не спи — заяви той бодро и седна. — Искаш ли бисквитка?

Годлиман не пожела бисквитка, но изпи чая. И той временно го ободри.

— Току-що ми се обади големият човек — рече Тери. — И той ще бодърства заедно с нас цялата нощ.

— Не виждам защо — заяви кисело Годлиман.

— Тревожи се.

Телефонът иззвъня.

— Годлиман.

— Търсят ви от Кралския корпус за наблюдение в Абърдийн, сър.

— Слушам.

Обади се непознат глас, гласът на млад човек:

— Обаждам се от Кралския корпус за наблюдение, сър.

— Да.

— С мистър Годлиман ли разговарям?

— Да! — Боже мили, тия военни наистина не си даваха зор.

— Свързахме се най-накрая с Острова на бурите, сър… не беше нашият редовен сътрудник. Всъщност се обади някаква жена…

— Какво каза тя?

— Все още нищо, сър.

— Не ви разбирам. — Годлиман овладя надигащото се гневно нетърпение.

— Тя просто… ами плаче, сър.

— Можете ли да ме свържете с нея? — колебливо попита Годлиман.

— Да. Изчакайте. — Настъпи пауза, насечена от няколко изщраквания и някакво бръмчене. След това Годлиман чу как някаква жена наистина плачеше.

— Ало, чувате ли ме? — попита той.

Плачът продължи.

Младежът се включи в линията и каза:

— Тя няма да ви чуе, докато не превключи на „Приемане“, сър… а, ето че го направи. Говорете.

— Здравейте, млада госпожице. Когато свърша да говоря, ще кажа „Край“ и тогава вие превключете на „Предаване“ и говорете, после кажете „Край“, когато свършите. Разбирате ли? Край.

— Ох, слава Богу, че има един нормален човек! Да, разбирам. Край — прозвуча отново женският глас.

— Хайде сега — рече Годлиман нежно, — кажете ми какво става там. Край.

— Един мъж се появи тук преди два, не, три дни. Лодката му се разбила до острова. Мисля, че е лондонският убиец — той уби съпруга ми и овчаря, и сега е отвън, пред къщата, а аз съм сама с малкия си син… Заковах прозорците с пирони и стрелях по него с пушката, и залостих вратата, и пуснах кучето, но той го уби, и аз го ударих с брадвата, когато се опитваше да влезе през прозореца, и повече не мога да издържам… моля ви, елате, за Бога, елате. Край.

Годлиман затули слушалката с ръка. Лицето му бе побеляло.

— Исусе Христе… — Но когато заговори с нея, гласът му беше делови: — Трябва да се опитате да издържите още малко — започна той. — Моряци и бреговата охрана, и полицаи, и какви ли още не хора са на път към вас; но не могат да дойдат, преди бурята да стихне… Сега искам да направите нещо и не мога да ви кажа защо, понеже някой може да ни чува, но мога да ви кажа, че е страшно, абсолютно наложително… Чувате ли ме добре? Край.

— Да, продължавайте. Край.

— Трябва да унищожите радиопредавателя. Край.

— О, не, моля ви се!…

— Трябва — рече Годлиман и осъзна, че тя е още на „Предаване“.

— Не мога… не мога… — Последва някакъв писък.

— Ало, Абърдийн, какво става? — попита Годлиман.

— Предавателят още е включен, сър — намеси се младежът, — но тя не говори. Не можем да чуем нищо.

— Тя изпищя.

— Да, това го чухме.

Годлиман се поколеба.

— Какво е времето там?

— Вали дъжд, сър — прозвуча доста озадачено гласът на младежа.

— Не питам просто така, за да поддържам разговора — сопна се Годлиман. — Има ли някакви признаци, че бурята скоро ще спре?

— Отслабна малко през последните няколко минути, сър.

— Добре. Свържете се с мен веднага щом жената се обади.

— Тъй вярно, сър.

— Един Господ знае какво изживява онова момиче там, горе… — рече Годлиман на Тери и почука по телефонната вилка.

— Само да счупи радиопредавателя и… — Полковникът кръстоса крака.

— И хич не ни пука дали той ще я убие?

— Ти го каза.

— Свържете ме с Блогс в Розит — рече в слушалката Годлиман.

Фред Блогс се събуди изведнъж и напрегна слух. Отвън се бе зазорило. Всички в залата също наостриха уши. Нищо не се чуваше. В това и се вслушваха — в тишината. Дъждът бе спрял да барабани по тенекиения покрив. Небето беше сиво, на изток хоризонтът побеляваше. Вятърът изведнъж бе спрял, а дъждът се беше превърнал в леко ръмене.

Пилотите започнаха да навличат якета и шлемове, да си връзват ботушите, да палят последната цигара.

Прозвъня клаксон и над летището прокънтя някакъв глас:

— Викам залата! Викам залата!

Телефонът иззвъня. Пилотите не му обърнаха внимание и се заизмъкваха на групи през вратата. Блогс вдигна слушалката.

— Слушам.

— Пърси се обажда, Фред. Току-що се свързахме с острова. Той е убил двамата мъже. Жената успява да го държи на разстояние в момента, но явно няма да може да изкара още дълго…

— Дъждът спря. Излитаме — рече Блогс.

— Бързай, Фред. Довиждане.

Блогс затвори и се огледа за своя пилот. Чарлс Колдър бе заспал над „Война и мир“. Блогс го разтърси.

— Събуди се, сънливецо, ставай!

Колдър отвори очи.

Блогс едва не го удари.

— Хайде, събуждай се, тръгваме, бурята спря!

— Прекрасно! — скочи на крака младежът.

Той изхвръкна през вратата. Блогс го последва, поклащайки глава.

Спасителната лодка се удари във водата с трясък, подобен на пистолетен изстрел, и вдигна фонтани от пръски около себе си. Морето съвсем не беше спокойно, но тук, в закътания залив, нямаше кой знае каква опасност за една стабилна лодка, карана от опитни моряци.

— Действайте, Първи — рече капитанът.

Първият помощник стоеше до перилата с трима от екипажа. Пистолетът му беше в непромокаем калъф.

— Тръгваме! — нареди той.

Четиримата се спуснаха надолу по стълбичката и скочиха в лодката. Първият помощник седна на кърмата, а тримата моряци хванаха греблата и започнаха да гребат.

Капитанът погледа няколко мига как се приближават с равномерна скорост към пристана, после се върна на мостика и даде заповед корветата да продължи да обикаля острова.

Острият звън на камбана прекъсна играта на карти в катера.

— Стори ми се, че става нещо — рече Клечо. — Вече не се лашкаме нагоре-надолу толкова много. Стоим си почти неподвижно всъщност. Направо ме хваща морска болест.

Никой не го слушаше: всички бързаха да застанат по местата си, а някои пътьом закопчаваха спасителните жилетки.

Моторите изреваха и корабът леко потрепера.

Горе на палубата Смит застана на носа, наслаждавайки се на свежия въздух и водните пръски по лицето си след прекараното денонощие на затворено.

Клечо застана до него. Корабът излизаше от пристанището.

— Тръгнахме отново — рече Клечо.

— Знаех, че камбаната ще звънне — каза Смит. — Сещаш ли се защо?

— Казвай.

— Имах асо и поп. Двайсет и едно.

Капитан Вернер Хеер погледна часовника си.

— Трийсет минути.

— Какво е времето? — попита майор Вол.

— Бурята спря — заяви Хеер неохотно. Би предпочел да задържи тази информация за себе си.

— Тогава трябва да изплуваме.

— Ако вашият човек беше на острова, щеше да се свърже с вас.

— Война не се печели с предположения, капитане — каза Вол. — Предлагам ви най-недвусмислено да изплуваме.

Докато подводницата беше на док, между началниците на Хеер и на Вол бе избухнал голям скандал — и тези на Вол бяха удържали победа. Хеер беше още капитан на кораба, но му бе заявено съвсем ясно, че следващия път, когато реши да не обръща внимание на някое недвусмислено предложение на майор Вол, ще трябва да има наистина сериозни причини за това.

— Ще изплуваме точно в шест — отсече той.

Вол кимна отново и извърна поглед.

37.

Изтрещя счупено стъкло, после нещо избухна, сякаш гръмна запалителна бомба:

Тряас…

Люси изтърва микрофона. Нещо ставаше долу. Тя грабна пушката и хукна по стълбите.

Дневната беше обхваната от пламъци. Огънят идваше от един счупен буркан на пода. Хенри беше измайсторил някаква бомба с бензина от джипа. Пламъците се разстилаха по изтъркания килим и ближеха дамаската на старите мебели. Една пухена възглавница се запали и пламъците стигнаха тавана.

Люси я грабна и я захвърли през счупения прозорец, като си изгори ръката. После смъкна от себе си палтото, хвърли го на пода и затъпка с крака. След това го взе отново и го метна върху канапето.

Някъде отново се счупи стъкло.

Звукът дойде отгоре.

— Джо! — изпищя Люси.

Тя изтърва палтото, втурна се нагоре по стълбите и връхлетя в спалнята.

Фейбър седеше на леглото, а Джо беше в скута му. Детето се беше събудило и смучеше палец, ококорило широко очички както всяка сутрин. Фейбър го галеше по косата.

— Хвърли пушката на леглото, Люси.

Раменете й се отпуснаха и тя направи каквото й каза.

— Изкатерил си се по стената и си влязъл през прозореца — рече тя безизразно.

— Върви при мама! — Фейбър смъкна Джо от скута си.

Джо изтича при нея и тя го вдигна.

Хенри взе двете пушки и отиде до радиото. Държеше дясната си ръка под лявата мишница, а на якето му имаше голямо петно от кръв. Той седна.

— Улучи ме — рече, после се обърна към предавателя.

Изведнъж радиото заговори:

— Обадете се, Остров на бурите.

Фейбър взе микрофона.

— Ало?

— Изчакайте един момент.

Последва пауза и след това се обади друг глас. Люси го позна — бе онзи човек от Лондон, който й беше казал да унищожи радиото. Щеше да бъде разочарован от нея.

— Ало, тук е Годлиман отново. Чувате ли ме? Край.

— Да, чувам ви, професоре — обади се Фейбър. — Да сте посещавали някои хубави катедрали напоследък?

— Какво?… Това да не е…

— Да — усмихна се Фейбър. — Как сте? — Усмивката рязко изчезна от лицето му, сякаш играта изведнъж свърши, и той завъртя копчето за честотата.

Люси се извърна и излезе от стаята. Всичко беше свършило. Тя слезе апатично по стълбите и отиде в кухнята. Оставаше й само да чака той да я убие. Не можеше да избяга — нямаше вече сила за това и той явно го знаеше.

Тя погледна през прозореца. Бурята бе отминала. Ураганният вятър бе утихнал и сега духаше свеж бриз, дъждът беше спрял, а на изток небето изсветляваше, обещавайки дори слънце. Морето…

Тя се намръщи и се взря по-внимателно.

Господи, това наистина беше подводница!

„Унищожете радиото“, бе казал онзи човек.

Снощи Хенри бе изпсувал на някакъв чужд език… „Убих го заради страната си…“, й бе казал той.

А в своя делириум бе изрекъл нещо за някаква армия-фантом, която ще очакват при Кале…

„Унищожете радиото!“

Защо ще носи със себе си кутийка с негативи човек, който тръгва за риба?

През цялото време бе знаела, че той не е луд.

Подводницата беше немска, Хенри бе някакъв немски агент… шпионин… и сигурно в този момент опитваше да се свърже с подводницата по радиото…

„Унищожете радиото!“

Нямаше право да се отказва, не можеше — след като вече беше разбрала истината. Знаеше какво трябва да прави. Би желала да сложи Джо някъде другаде, та да не може да види — това я тревожеше повече, отколкото болката, която знаеше, че ще изпита, но нямаше никакво време. Хенри сигурно всеки момент щеше да открие честотата им и тогава щеше да е твърде късно…

Трябваше да унищожи радиото, но то беше горе, при Хенри, при него бяха и двете пушки и той щеше да я убие.

Тя знаеше само един начин да го направи.

Постави стол в средата на стаята, стъпи на него, протегна се нагоре и развъртя крушката.

После слезе от стола, отиде до вратата и завъртя ключа.

— Крушката ли ще сменяш? — попита Джо.

Люси стъпи на стола, поколеба се за миг, после бръкна с три пръста в оголената фасунга.

Нещо тресна, прониза я невероятна болка, после престана да изпитва каквото и да било.

Фейбър чу трясъка. Бе успял да открие вярната честота на предавателя, бе превключил на „Предаване“ и бе взел микрофона. Канеше се да заговори, когато се разнесе звукът. Веднага след това циферблатите угаснаха.

Лицето му почервеня от яд. Тя беше направила късо съединение в цялата къща. Не беше допускал, че е толкова изобретателна.

Трябваше да я убие. Какво му беше станало? Никога досега не се бе колебал, никога, преди да срещне тази жена.

Той взе едната пушка и слезе по стълбите.

Детето плачеше. Люси лежеше на кухненския праг, цялата вкочанена. Фейбър погледна оголените жици и стола под тях. Той смръщи изумено лице.

Беше го направила с ръка.

— Свети Боже прави! — възкликна Фейбър.

Люси отвори очи.

Всичко я болеше.

Хенри стоеше над нея, с пушка в ръка.

— Защо бръкна с ръка? Защо не с тирбушон? — каза той.

— Не знаех, че може да се направи и с тирбушон.

— Ти си наистина невероятна жена — поклати глава той, повдигна пушката, насочи я към нея, после отпусна ръка. — Проклета да си!

Погледът му спря на прозореца и той трепна.

— Ти си я видяла — рече той.

Фейбър застина за миг, после тръгна към вратата. Като видя, че е закована, разби прозореца с приклада на пушката и се измъкна навън.

Люси се изправи. Джо обви ръчички около краката й. Тя не се чувстваше достатъчно силна да го вземе на ръце. Само се довлече до прозореца и погледна навън.

Хенри тичаше към скалите. Подводницата още беше там, може би на миля от брега. Той стигна до скалите и се спусна надолу. Щеше да се опита да доплува до подводницата.

Трябваше да го спре.

„Мили Боже, не мога повече…“

Тя се прехвърли през прозореца, пренебрегвайки писъците на сина си, и затича след него.

Когато стигна до края на платото, легна и погледна надолу. Хенри беше някъде на половината път между нея и морето. Той вдигна глава нагоре и я видя, замръзна за миг, после се заспуска още по-бързо, опасно бързо.

Първото, което й хрумна, беше да го последва надолу по скалите. Но какво щеше да прави после? Дори и да го стигнеше, не можеше да го спре.

Земята под нея се разтресе леко. Тя пролази назад, да не би склонът да се срути и да я събори в морето.

И тогава й дойде нещо наум.

Тя заблъска по каменистата почва с юмруци. Земята се разтресе по-силно и се появи пукнатина. Тя прехвърли едната си ръка през ръба, а другата мушна в пукнатината. Отчупи се парче варовик, голямо колкото пъпеш.

Тя погледна през ръба и го съгледа.

После се прицели внимателно и метна камъка.

Той започна да пада бавно, прекалено бавно. Хенри го видя и покри главата си с ръка. Стори й се, че няма да го уцели.

Камъкът просвистя на няколко сантиметра от главата му и го удари по лявото рамо. Той се държеше за скалата с лявата си ръка. Сега като че ли загуби равновесие, олюля се за миг и едва се задържа на крака. Дясната му ръка — ранената, задраска да се улови за нещо. После тялото му се наклони напред, отделяйки се от скалата, ръцете му се завъртяха безпомощно във въздуха, краката му се плъзнаха от тясната издатина, на която бяха стъпили, и за частица от секундата той застина във въздуха, след което се стовари като камък на скалите отдолу.

Не издаде нито звук.

Беше паднал на една плоска скала, която се издаваше над водата. От удара на тялото върху камъка просто й прилоша. Той лежеше по гръб, с разперени ръце, а главата му бе извита под невероятен ъгъл.

Нещо се изсипа от него и Люси извърна очи.

И тогава изведнъж всичко наоколо закипя.

От небето с рев се спуснаха три самолета с кръговете на КВС на крилата и започнаха да обстрелват от ниско подводницата.

Изневиделица се появиха четирима моряци и затичаха в равномерен тръс нагоре по хълма към къщата. Единият дори подвикваше:

— Леви-десни, леви-десни, леви-десни.

Друг самолет кацна на вълните, от него спуснаха лодка и мъж със спасителна жилетка започна да гребе към скалите.

Иззад носа се появи малък кораб и заплава с пълна сила към подводницата. Тя се потопи.

Лодката се блъсна в скалите на брега, мъжът скочи от нея и се надвеси над тялото на Фейбър.

Появи се и друг кораб, който тя позна, че е на бреговата охрана.

— Добре ли си, душице? — Един от моряците се приближи към нея. — Там, в къщата, едно момиченце плаче за мама…

— Той е момче — каза Люси. — Трябва да го подстрижа.

Блогс насочи лодката към тялото в подножието на скалите. Тя се удари в камъните, той се изкатери и стъпи на равно място.

Черепът на Иглата се бе пръснал като яйце при удара в скалата. Поглеждайки по-отблизо, Блогс видя, че немецът доста е пострадал още преди падането — дясната му ръка беше обезобразена, а и с глезена му нещо не беше наред.

Блогс претърси тялото. Камата беше там, където си мислеше, че ще е — в калъф, закопчан около лявата му ръка. Във вътрешния джоб на явно скъпата, изцапана с кръв шуба Блогс намери портфейл, документи, пари и малка кутийка с двайсет и четири негатива. Той вдигна един към изгряващото слънце — да, бяха негативите на снимките в плика, който Фейбър бе изпратил в португалското посолство.

Моряците му хвърлиха отгоре въже. Блогс набута вещите на Фейбър по джобовете си, после овърза тялото с въжето. Изтеглиха го нагоре, после пуснаха отново въжето — за Блогс.

Когато се озова на платото, младши лейтенантът се представи и двамата тръгнаха към къщата на върха на хълма.

— Не сме пипали нищо, да не унищожим следите — каза старшият моряк.

— Не се тревожете толкова — успокои го Блогс. — Следствие няма да има.

Трябваше да влязат през счупения прозорец. Жената седеше на масата, с момченцето в скута. Блогс й се усмихна. Въобще не знаеше какво да каже.

Той хвърли бърз поглед наоколо. Приличаше на истинско бойно поле. Видя закованите прозорци, препречените врати, полузагасналия огън, кучето с прерязаното гърло, пушките, счупените перила, брадвата, забита в перваза, и двата отрязани пръста до нея.

„Що за жена е тази“, помисли си той.

Той изпрати един от моряците да почисти къщата и да махне дъските от вратите и прозорците, втори да смени изгорелия бушон, трети — да направи чай.

Блогс седна до масата и се взря в жената пред себе си. Беше облечена в грозни мъжки дрехи, косата й беше мокра, лицето мръсно. И въпреки всичко беше забележително красива, с прекрасни кехлибарени очи и овално лице.

Блогс се усмихна на детето и заговори тихо на жената.

— Сторили сте нещо невероятно — каза той. — Тия дни ще ви обясня защо, но засега трябва да ви задам два въпроса. Може ли?

Очите й се спряха върху лицето му и след миг тя кимна.

— Успя ли Фейбър да се свърже по радиото с подводницата?

Жената продължи да се взира в него безизразно. Блогс напипа някакъв бонбон в джоба на панталона си.

— Може ли да дам едно карамелче на това момче? Май че е гладно.

— Благодаря — рече тя.

— И така, свърза ли се Фейбър с подводницата?

— Той се казваше Хенри Бейкър — уточни тя.

— Аха. Добре де, свърза ли се?

— Не. Направих късо съединение.

— Много умно от ваша страна — заяви Блогс. — Как го направихте?

Тя посочи зеещата фасунга над главата си.

— С тирбушон, така ли?

— Не. Не се сетих. С пръсти.

Той се втренчи в нея с ужас, не можеше да повярва на ушите си. Съзнателно да… той разтърси глава, опитвайки се да забрави за станалото. И отново си помисли: „Що за жена е тя?“

— Така, добре, смятате ли, че някой от подводницата го е видял, като слиза надолу по скалите?

Усилието да се съсредоточи просто се изписа на лицето й.

— Никой не се е появявал от люка, сигурна съм — каза тя. — Биха ли могли да го видят през перископа?

— Не — отвърна той. — Това е добра новина, много добра наистина. Значи те не знаят, че той е… обезвреден. Както и да е… — Блогс бързо смени темата. — Преживели сте повече от един войник на фронта. Много повече. Сега ще ви изпратим заедно с момченцето в болница.

— Добре — каза тя.

— Има ли някакво превозно средство тук? — обърна се Блогс към шефа на моряците.

— Да, има един джип долу до дърветата.

— Закарайте тогава жената и детето до пристана и ги качете на лодката.

— Тъй вярно.

Блогс се обърна отново към жената. И усети прилив на обич, примесен с възхищение. Сега изглеждаше нежна и безпомощна, но той знаеше, че е колкото хубава, толкова и смела, и силна.

— След ден или два в болницата ще започнете да се чувствате потисната. Но това е признак, че се оправяте. Аз ще съм наблизо и лекарите ще ми се обадят. Искам да си поговорим още, но не преди и вие да го пожелаете. Става ли?

Най-накрая тя му се усмихна и той усети топлината, която се излъчваше от нея.

— Много сте мил — каза тя.

Люси се изправи и с детето на ръце излезе от къщата.

— Мил? — промърмори Блогс. — Господи, каква жена!

Той се качи по стълбите, влезе в спалнята и завъртя копчето на радиото на честотата на Кралския корпус за наблюдение.

— Тук Островът на бурите. Край.

— Говорете, Остров на бурите.

— Свържете ме с Лондон.

— Задръжте така. — Последва дълга пауза, после прозвуча познат глас:

— Говори Годлиман.

— Пърси, заловихме… контрабандиста. Той е мъртъв.

— Прекрасно, прекрасно. — В гласа на Годлиман прозвуча неприкрито тържество. — Успял ли е да се свърже с партньора си?

— Почти сигурно не.

— Браво, браво!

— Не ме поздравявай мен — рече Блогс. — Когато дойдох, всичко вече беше свършило, за мен остана само да почистя.

— Кой?…

— Жената.

— Ами, да ме вземат дяволите! И що за жена е това?

— Тя е герой, Пърси — ухили се Блогс.

Годлиман също се усмихна. Разбра.

38.

Хитлер стоеше до големия френски прозорец и се взираше в планинските склонове. Беше в гълъбовосивата си униформа, изглеждаше уморен и потиснат. През нощта бе викал лекаря си.

Адмирал Путкамер отдаде чест и поздрави.

Хитлер се обърна и втренчи поглед в адютанта си. Тези малки и лъскави очички винаги успяваха да извадят Путкамер от равновесие.

— Прибраха ли Иглата?

— Не. На мястото на срещата имало някакви проблеми — английската полиция гонела точно там контрабандисти. Освен това изглежда, че Иглата въобще не е ходил там. Преди няколко минути изпрати радиограма. — Путкамер подаде лист хартия.

Хитлер го пое, сложи си очилата и зачете:

„ЯВКАТА ПОДОЗРИТЕЛНА ГОВЕДА ТАКИВА РАНЕН СЪМ И ПРЕДАВАМ С ЛЯВА РЪКА ПЪРВА АМЕРИКАНСКА АРМИЯ ДИСЛОЦИРАНА ИЙСТ АНГЛИА КОМАНДВАЩ ПАТЪН НАБРОЯВА КАКТО СЛЕДВА ДВАЙСЕТ И ЕДНА ПЕХОТНИ ДИВИЗИИ ПЕТ БРОНИРАНИ ДИВИЗИИ ПРИБЛИЗИТЕЛНО ПЕТ ХИЛЯДИ САМОЛЕТА ПЛЮС НЕОБХОДИМИТЕ ТРАНСПОРТНИ КОРАБИ В УОШ. ЩЕ АТАКУВАТ ПРИ КАЛЕ ПЕТНАЙСЕТИ ЮНИ ПОЗДРАВИ НА ВИЛИ“

Хитлер подаде радиограмата обратно на Путкамер и въздъхна:

— Значи Кале в крайна сметка.

— Можем ли да бъдем сигурни в този човек? — запита адютантът.

— Абсолютно. — Хитлер се извърна, прекоси стаята и се отпусна на един стол. Движеше се някак вдървено, нещо сякаш го болеше. — Той е верен германец. Познавам го. Познавам семейството му…

— Но вашият инстинкт…

— О… Казах, че ще се доверя на информацията от този човек, и ще го направя. — Хитлер даде знак на Путкамер да си върви. — Кажете на Ромел и Рундщед, че няма да си получат танковете. И ми изпратете оня доктор, по дяволите.

Путкамер отдаде чест отново и излезе да изпълни заповедта.

Епилог

Когато немците биха англичаните на четвъртфиналите на световното първенство по футбол през 1970-а, дядо беше бесен.

Той седеше пред цветния телевизор и непрекъснато си мърмореше нещо под носа.

— Само с хитрост! — заяви той на събралите се специалисти, които сега правеха разбор на играта. — С хитрост и изненада! Това е начинът да се бият проклетите германци.

Старецът тъй и не омекна, докато не пристигнаха внуците. Белият ягуар на Джо спря на алеята пред скромната къща с три спални и самият Джо, образец на проспериращия бизнесмен с велуреното си сако, жена му Ан и децата им влязоха вътре.

— Гледа ли мача, татко? — попита Джо.

— Отвратителна работа, хич ни нямаше. — Откакто се бе пенсионирал и имаше повече време, дядо се бе запалил страшно по спорта.

— Германците бяха по-добри — каза Джо. — Те играят добър футбол. Не можем да печелим всеки път я…

— Не ми говори за тия проклети германци. С хитрост и изненада, така трябва да се борим с тях. Така ги бихме и през войната, Дейви — обърна се дядо към внука, сгушил се в скута му. — Изиграхме ги здравата.

— Как ги изиграхте? — запита Дейви.

— Ами гледай, накарахме ги да си мислят — гласът на стареца се сниши заговорнически и момченцето се закикоти в очакване, — накарахме ги да си мислят, че ще нападнем Кале…

— Това е във Франция, не в Германия…

— Остави дядо си да разказва — сгълча го Ан.

— Както и да е — продължи дядо, — накарахме ги да си мислят, че ще атакуваме при Кале, и те пратиха там всичките си танкове и войници. — Той взе една възглавница да представи нагледно Франция, пепелник за немците и джобното си ножче за съюзниците. — Но ние дебаркирахме в Нормандия и там беше само старият Ромел и няколко стари тапешника.

— А те не разбраха ли, че ги лъжете?

— За малко да разберат. Всъщност имаше един техен шпионин, дето разбра.

— Какво стана с него?

— Убихме го, преди да може да им каже.

— Ти ли го уби?

— Не, баба ти.

В този момент влезе и баба с чайник в ръце.

— Фред Блогс, пак ли плашиш децата?

— Защо да не научат истината? — промърмори той. — Тя има медал, знаеш ли? Не иска да ми каже къде го крие, защото не обича да го показвам на гостите.

— Всичко е минало и заминало. — Тя подаде чашата на съпруга си.

— Съвсем не е заминало — хвана я за ръката той и гласът му изведнъж стана нежен.

Те се погледнаха за миг. Красивата й коса беше посивяла и сега тя я носеше на кок. Беше и понатежала, но очите й бяха същите — големи, кехлибарени и невероятно красиви. Тези очи се втренчиха в него и двамата утихнаха, потъвайки в миналото.

Докато накрая Дейвид скочи от скута на дядо си, събори чашата чай на пода и разсея омаята.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6509

Издание:

Кен Фолет. Иглата

ИК „Народна култура“, София, 1992

Английска. Първо издание

Редактор: Светлана Каролева

Коректор: Грета Петрова

Технически редактор: Людмил Томов

Художник: Николай Пекарев

Рецензент: Димитрина Кондева

ISBN: 954-04-0049-X

1

Плитък залив на източния бряг на Англия между Линкълншир и Норфък. — Б.пр.

Content

Кен Фолет
Иглата

Въведение

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Втора част

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Трета част

13.

14.

15.

16.

17.

18.

Четвърта част

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Пета част

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Шеста част

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

Епилог

Информация за текста

1