Джеймс Хадли Чейс

Мирис на пари

I

Париж беше великолепен в ослепителните лъчи на утринното майско слънце.

Шефът на френския сектор на ЦРУ Джон Дорей съзерцаваше през широкия като витрина прозорец на своя кабинет свежата зеленина на дърветата, пролетно облечените хубави момичета и площада на Съгласието, препълнен, както обикновено, с автомобили. Беше доволен от себе си и живота. В папките на бюрото му нямаше нищо, което да изисква неотложни действия, и той се радваше на това. Удобно разположил се във фотьойла, той затаено се усмихваше на живота зад прозореца. Тридесет и девет години от своите шестдесет и шест Дорей беше отдал на службата си в ЦРУ и имаше всички основания да се гордее със себе си. Той заемаше завидния пост на директор на парижкото отделение и, нещо повече, независимо от възрастта, бяха го помолили да не си подава оставката — което беше безусловно доказателство за безупречна работа — и той имаше правото да смята себе си за незаменим.

Дорей (висок, подвижен като птиче, с очила без рамка) външно много приличаше на преуспяващ банкер, във всеки случай в него трудно можеше да се отгатне дръзкият и коварен директор на могъщата организация, чиито тайни връзки бяха толкова значителни. Малцина биха могли да предположат степента на неговото влияние и власт.

И ето, тъкмо когато Дорей си беше казал, че момичето в пъстрото мини-мини, което чакаше на червения светофар, е самото въплъщение на пролетта, иззвъня телефонът.

Дорей се намръщи. Телефонът беше бичът на неговия живот. Ако за миг му се удадеше да се наслади на тишината и покоя, то телефонът превръщаше всичко в развалини. Той вдигна слушалката.

— Да?

Мави Пол, неговата секретарка, обяви:

— Капитан Тим О’Халоран, сър. Да ви свържа ли?

Капитан Тим О’Халоран, резидентът на ЦРУ, беше дясната ръка и приятел на Дорей.

Дорей въздъхна. Всяко обаждане на О’Халоран предвещаваше неприятности.

— Да… Слушам. Вие ли сте, Тим?

— Добър ден, сър. Моля, изключете системата за подслушване.

Ниският глас на О’Халоран звучеше сухо. „Неприятности, това е сигурно!“ — помисли си Дорей, като натисна копчето.

— О’кей, Тим… Е, какво се е случило?

— Току-що се обади Алек Хамер. Той е дежурен на летище Орли. С нощния самолет от Ню Йорк е пристигнал Хенри Шерман.

Дорей замижа. Дали беше чул вярно? Когато си на шестдесет и шест…

— Кой, казахте?

— Хенри Шерман. Нашият Хенри Шерман.

— Това е невъзможно. Сигурно е грешка. Шерман е във Вашингтон. Аз…

— Зная къде трябва да бъде той, сър. Но сега се е насочил към центъра на Париж. Хамер четири години е бил телохранител на Шерман, преди да го вземем при нас и той твърди, че походката на Шерман, неговият маниер да си размахва ръцете и да кима в движение са така характерни, че е невъзможно да се сгреши. Човекът с мустаци и черни очила, пристигнал с първа класа, е Хенри Шерман.

— Но Шерман ден и нощ е под наблюдение от ФБР. Невъзможно е да го изпуснат. Хамер е сбъркал.

— Не, сър — в гласа на О’Халоран прозвуча нетърпение. — Още едно доказателство: паспорт на името на Джек Кейн. Вие знаете, че те си приличат и Шерман вече е използвал тази прилика миналата година, за да се скрие от журналистите. Тогава Кейн си пусна мустаци.

— Сигурен ли сте, че това не е Кейн?

— Абсолютно. Проверих. Кейн е в болница със счупен крак. След катастрофа. А Шерман, по думите на жена му, е със страшен грип „под домашен арест“ и не приема никого. Но изглежда е успял да избяга от пазителите си. Аз съм убеден, че Хамер е прав. Хенри Шерман е в Париж.

— Известно ли ви е къде е отседнал?

— Не, сър. Хамер го е изгубил в Орли, когато той се качил на такси. Да направя ли справка по хотелите?

Дорей се бавеше с отговора. Пресмяташе вариантите.

— Не — каза накрая. — Имаше ли багаж?

— Само малко куфарче.

— Тогава оставете това, Тим. И нека Хамер да мълчи. Работата е деликатна. Не губете връзката, Тим. Мисля, че скоро ще ми потрябвате.

Дорей остави слушалката, отпусна се във фотьойла и се втренчи в празното пространство. Зави му се свят.

Ако това бе действително Шерман (Дорей вече не се съмняваше в думите на Хамер), то защо, по дяволите, той бе в Париж? Да не би да се е побъркал? Фактът, че Мери Шерман помага на мъжа си в такова опасно и загадъчно начинание, означава едно — дело с извънредна важност. Дорей избърса с кърпа изпотените си ръце. Ако пресата разбере! Хенри Шерман пътешества с чужд паспорт!

Дорей се обезпокои не на шега. Хенри Шерман — кандидатът за президент на Съединените щати — до последния ден беше фаворитът в президентската надпревара. Един от най-богатите и влиятелни хора на Америка, президент на Американската стоманодобивна корпорация, глава на американски и европейски авиокомпании, Шерман бе член на множество административни съвети и бе на „ти“ с всички членове на сегашното правителство. Биографията му бе безупречна, а жена му, и това се признаваше от всеки, би станала великолепна стопанка на Белия дом.

Дорей познаваше Шерман почти четиридесет и пет години. Те заедно започнаха в Йейлския университет. Независимо че Шерман беше изключително праволинеен в разбиранията си, особено когато се отнасяше за руснаците или китайците, Дорей изпитваше към него безгранична симпатия. Освен това, той беше длъжник именно на Шерман за своето придвижване по служебната стълбица. И ако той би могъл да бъде полезен на Шерман, не би се поколебал нито минута.

Като пресметна възможните варианти, Дорей накрая стигна до извода, че може да помогне на Шерман само като не му се бърка в работата. Той самият е в състояние да се измъкне от всяко положение. Даже е по-добре никой да не се бърка. Ами ако все пак някой се намеси?

Дорей отново гледаше синьото небе и окъпаните от слънцето дървета, но чарът на днешното утро бе изчезнал. Какво ще стане, ако някой идиот го познае — колко ги има наоколо — и го довърши… Дорей потръпна. С такава важна птица може да се случи какво ли не. Какво да се прави?

И като че ли в отговор на този въпрос, отново иззвъня телефонът.

— Какво има? — промърмори Дорей с леко раздразнение.

— Сър, търси ви един господин, който казва, че не желае да се представи — съобщи Мави Пол. — Каза само, че сте били заедно в Ява.

Дорей въздъхна с облекчение.

— Свържете ме!

Кратка пауза, след което мъжки глас:

— Джон?

— Да. Не се представяйте. Зная кой сте и съм напълно на ваше разположение.

— Трябва да се срещнем… незабавно.

Дорей погледна календара. В близките два часа имаше две незначителни срещи.

— Къде се намирате?

— В Парк-хотела на улица Маслей.

— Ще дойда след двадесет минути. Не излизайте от стаята, много ви моля. Да търся ли Джек Кейн? — Дорей не можеше да си откаже това удоволствие.

— Да, но…

— Идвам.

Дорей остави слушалката и като наметна палтото си, бързо излезе от кабинета.

Мави Пол, великолепна брюнетка, преизпълнена от собственото си достойнство, въпреки ефектната си външност, беше старателна и сериозна девойка, честолюбива и работна — качества, които Дорей ценеше над всичко. Озадаченият вид и студеният поглед на шефа така учудиха Мави, че тя престана да пише.

— Няма да се върна по-рано от три часа. Отложете насрочените срещи, извинете ме, кажете, че се чувствам зле.

Плешивият дебел портиер сънено прелистваше „Фигаро“.

— Мосю Джек Кейн? — попита Дорей.

Дебелакът беше отегчен.

— Кой?

Дорей повтори името и портиерът с нежелание погледна регистрационната книга. Без да си вдига главата, той измърмори:

— Шестдесет и шеста. Четвърти етаж.

Дорей се изкачи по стълбата, застлана с протрита зелена пътека, стараейки се да не забелязва дъха на застояло. В малкия тъмен коридор той откри номер 66. Трудно беше да си представи, че бъдещият президент на САЩ може да се намира в подобно заведение. Той постоя пред вратата — сърцето му се беше разтуптяло — и тихо почука. Вратата се отвори веднага.

— Влизайте, Джон.

Дорей влезе в мизерната стая, Шерман заключи вратата. Внимателно се погледнаха. Шерман беше преминал петдесетте. Красив мъж, с тен, стегнат, с твърди тънки устни. Дорей не го беше виждал от пет години. Стори му се, че Шерман се е променил. Изглежда имаше сериозни неприятности. Беше смутен и неспокоен. Тъмни кръгове ограждаха синьо-стоманените очи.

— Радвам се да ви видя отново, Джон — каза Шерман. — Благодаря ви, че дойдохте така бързо.

Пое си дъх и, гледайки Дорей право в очите, попита:

— Как разбрахте, че ще се назова Кейн?

— Видели са ви в Орли. Проверили са билетите. О’Халоран ми се обади. Наредих му нищо да не предприема.

Шерман прекара ръка по лицето си.

— Но как ме познаха? — прошепна той.

— Алек Хамер контролира Орли. Помните ли го? Той ви познал по походката.

Шерман облекчено се усмихна.

— Имате добри агенти, Джон.

— Благодаря. Кога заминавате обратно, Хенри?

— Със следващия самолет в 15 часа. Знаете ли защо съм тук?

Дорей поклати глава.

— Не. Но работата, разбира се, е срочна. Вие дяволски рискувате… не съм аз този, който трябва да ви го каже.

— Знам, но Мери и Кейн ми помогнаха. Ако не бяха те, нямаше да мога да дойда… Тук съм, Джон, защото вие сте единственият човек, на когото мога да разчитам в президентската кампания… Говоря много сериозно.

— Ще направя всичко, което ми е по силите.

— Знаех си, че мога да разчитам на вас, Джон. Нали сме стари приятели. Когато се случи тази мръсна история, аз казах на Мери, че вие сте единственият, в когото не се съмнявам…

Замълчаха. След това Шерман продължи:

— Имам дяволски малко време. Сега ще ви покажа нещо, а после ще си поговорим. Седнете.

Той отвори куфарчето си, извади оттам 8-милиметров прожекционен апарат в светлосин кожен калъф. Припряно приготви апарата, нагласи лентата, дръпна прашните щори. Дорей се измъчваше от лоши предчувствия. Напрежението растеше. Шерман включи проектора. На мърлявата стена се появи изображение.

Той го фокусира и се отдръпна към дивана в отдалечения край на стаята.

— Аз вече съм го гледал и повече не желая — седна, закривайки лицето си с ръце.

Дорей гледаше филма. Блудкава порнография. Мъжът криеше само лицето си. Беше надянал качулка. Момичето беше на двадесетина години — брюнетка със златиста кожа, добро телосложение, красиво създание с особена, чувствена красота. Филмът продължи пет минути, но Дорей почувства облекчение, когато лентата свърши. Той често беше чувал за такива филми, но никога не беше гледал и сега се чувстваше неловко. Той не си и представяше, че мъжът и жената можеха да се държат така. Защо ли Шерман му показа тази мръсотия?

Шерман стана, изключи проектора и дръпна щорите. После се обърна към Дорей, който си беше свалил очилата и масажираше очите си, и със запъване изрече:

— Момичето е дъщеря ми, Джон… Това е моята дъщеря.

* * *

Сергей Ковски, шефът на парижкото отделение на съветската служба за безопасност, се поздрави. Разпределението на агентите беше безпогрешно. С нищо незабележителният дебелак Дрина прекарваше по-голямата част от времето си в летище Орли. Ковски познаваше Борис Дрина като мързелив и страхлив човек, и едва ли не пълен идиот, но му довери Орли, защото Дрина имаше едно достойнство, в което не се съмняваше — абсолютна фотографична памет. Той бе способен да познае всеки срещнат човек. Паметта му съхраняваше чертите на лицето, походката и даже гласа.

Преди четири години, когато Хенри Шерман със съпругата си беше пристигнал в Париж за участие в някаква церемония в Елисейския дворец, Дрина беше видял само веднъж високия едър човек да излиза от сградата на аерогарата, но беше запомнил лекото поклащане на главата и характерната походка на Шерман. Сега той беше с мустаци и черни очила скриваха очите му, но Дрина веднага го позна — възможния президент на САЩ.

За разлика от Алек Хамер, който не вярваше на очевидното, Дрина действаше незабавно. Той побърза след Шерман, като се надяваше да се качи заедно с него в таксито, и чу:

— Парк-хотела, улица „Маслей“.

Като видя, че някой се опитва да се качи на задната седалка, Шерман сухо каза:

— Извинете, но колата е заета.

Руският агент огорчено се дръпна, мърморейки извинения. Едва колата потегли и той хукна към близкия телефон. Обаждането възбуди Ковски. Знаейки феноменалната памет на своя агент, той не си губи времето с празни приказки.

— Веднага в Парк-хотела — нареди той. — Ще ви изпратя Лабрей. Тръгвайте! Трябва да знам всяка негова крачка. Дръж се, Дрина!

Такова нещо никога не се беше случвало. Никога преди Ковски не беше го хвалил. И докато Хамер се обаждаше на О’Халоран, поласканият агент препускаше с колата си към Париж.

* * *

„Момичето е моята дъщеря.“

И отново на Дорей се стори, че не е чул добре, но погледът и целият вид на Шерман не оставяха никакви съмнения.

Сега той си спомни, че Шерман наистина имаше дъщеря. Бяха минали шест или седем години, откакто беше чул за нея за последен път. По онова време тя все още учеше в привилегировано училище в Швейцария. Вероятно избягваше компанията на родителите си, когато те, съпровождани от официални лица, пристигаха на ваканция в Европа. Припомняйки си филма, Дорей откриваше прилика на момичето с мисис Шерман. Красиво лице, крехка фигура, дълги крака и изящни ръце — това бе от майката.

— Аз съм потресен — прошепна той.

Шерман отново седна на дивана.

— Вече знаете тази мръсна история, Джон. Ние с Джилиан никога не намирахме общ език. Най-вероятно това да е моя вина, защото аз не исках деца. Каквото и да е, но от ранното й детство не ни потръгна. Тя беше просто едно непоносимо дете. Изпадаше в истерия, ако капризите й не се изпълняваха. Порасна и стана още по-непоносима. Как може да се работи, ако вкъщи по цял ден гърми поп-музика, пред очите ти са тези дългокоси безкрайни крясъци и сцени! Нямах повече сили и я изпратихме в Швейцария. В първокласно училище, където ми обещаха да я укротят. Четири години живя в Швейцария. Господи, какво блаженство! Живя там до деветнадесетата си година. Ние с Мери свикнахме, че тя не е с нас. В семейството ни не се намери място за момичето, а нашето обкръжение — все хора, които ми помагат в политическата ми кариера — я вбесяваше. И решихме да я оставим в Европа. Ние, разбира се, редовно си пишехме. Дъщеря ни от нищо не се интересуваше, но аз настоях да учи архитектура. Наех жена, която да я възпитава, да я придружава по време на пътешествията й във Франция, Германия, Италия, да се грижи за нея. Но преди година и половина тази жена ми съобщи, че дъщеря ми е изчезнала. Помислих си, че това може би е на добро. Бях много зает. Мери се безпокоеше, разбира се, но между нас казано, Джон, и тя имаше достатъчно работа. Тя не по-малко от мен се стараеше аз да стана президент.

Дорей едва го слушаше. Искаше му се всичко това да е сън, но… пред очите му се появяваше голото момиче, което той само преди пет минути гледаше с отвращение и неприязън. Дъщерята на Шерман. По гърба му преминаха ледени тръпки. Ако филмът попадне в ръцете на враговете, с Шерман е свършено… по всички линии. Повече няма да може да се изправи на крака.

— Естествено, аз разбирам, че сам съм си виновен за това. — Шерман се разхождаше из стаята. — Ние бяхме егоисти, но аз мислех, че ще е по-добре, ако й позволим да живее както си иска. Винаги можех да й дам пари, стига да поиска. — Той се спря до фотьойла. Дорей седеше все така неподвижно, скръстил крака и обхванал коленете си с ръце. — Ние се стараехме да я забравим, Джон, и ето го резултата.

— Да… — провлече Дорей, чувствайки нужда да каже нещо. — Разбирам…

Шерман печално се усмихна.

— Вие сте моят верен приятел, Джон. Другите биха казали, че си го заслужавам. Бяхме лоши родители и сега жънем буря. Господи! Каква буря!

Той извади от портфейла си лист хартия и го протегна на Дорей.

— Прочетете го.

Дорей разгъна листа. Текстът беше отпечатан на машина.

„За фукльото, който си въобразява, че ще стане президент. Сувенир от Париж. Има още три сувенира — по-хубави или по-лоши от този. Ако не си оттеглиш кандидатурата, сувенирите ще бъдат изпратени на вашите политически противници, които биха извлекли от тях полза“.

Дорей внимателно разгледа неумело написания текст, погледна го срещу светлината.

— Пликът у вас ли е?

— Филмът и писмото пристигнаха с дипломатическата поща — обясни Шерман. — И така, Джон, разбирате защо съм тук. Някой в Париж се опитва да ме шантажира. Това е вашият сектор. Говорихме за това с Мери. Тя иска да се откажа от борбата, но аз се сетих за вас. Джек Кейн прилича на мен. Посетих го в болницата и му казах, че трябва да замина за Париж. Той, без да се колебае, ми даде паспорта си, въпреки че разбираше, че ако се разбере, това може да погуби кариерата му. И ето ме тук. Ако не измислите нещо, ще трябва да изляза от играта. Представяш ли си какво означава това за мен!

Шерман млъкна, давайки възможност на Дорей да помисли. С треперещи ръце извади цигара. Пушеше, измервайки времето с продължителни всмуквания. Най-после Дорей произнесе:

— Трябва да се намери шантажиста, колкото се може по-бързо и да го накараме да замълчи. Имам хора, които могат да го направят. Но ме е страх, че това няма да реши проблема. Ние сме приятели, Хенри, и нас много неща ни свързват. И аз бих бил щастлив да ви помогна… Но вие имате много врагове. Даже някои от моите агенти не биха искали да ви видят президент. Те не харесват вашата политика и това е тяхно право… Но аз не мога да използвам своята агентура без риск да насоча удара против вас. Играя с вас открито. Много ми е мъчно, но ще трябва да се откажете от услугите на моята организация. Нали знаете как се върши работата: на всеки документ се изпраща копие във Вашингтон.

Шерман прекара ръка през лицето си и се сгуши. Беше объркан.

— Мери ми казваше приблизително същото. Прав сте, Джон. Имах слаба надежда, но прекалено й се доверих. Е, няма що. Всичко е свършено. Във всеки случай опитах всички средства.

— Аз не казах, че не съм в състояние да ви помогна. Казах само, че моята организация не влиза в сметката — кратко изрече Джон.

Шерман трепна.

— Вие действително ли можете да ми помогнете?

— Мисля, че да. Но помощта ще струва скъпо.

— Това няма да ме спре — възбудено възкликна Шерман. — Как? Как ще ми…

— Мисля, че Гирланд ще оправи работата.

— Гирланд? Кой е той?

Дорей изстиска горчива усмивка:

— Наистина, кой?… Гирланд беше моят най-добър агент, но, уви, трябваше да се разделя с него. Прекалено е самостоятелен. Той е жесток, съмненията са му чужди, майстор каратист, блестящ стрелец. Хитър, коварен, пресметлив човек. Много смел. Не всеки заслужава такива думи. Познава Париж като петте си пръста. Целият задкулисен свят му е познат: крадци, наркомани, педерасти, проститутки, всички, които живеят в сянка, му се доверяват. Има две слабости — жените и парите. Само Гирланд може да ви помогне.

Шерман с безпокойство погледна Дорей.

— Убеден ли сте, Джон? Тип с такава репутация може и сам да шантажира. Това не звучи сериозно.

— Гирланд никога няма да шантажира. Аз зная. Той, разбира се, е негодник, но си има принципи. Ако се захване за работа, ще я свърши. Гирланд е вашата единствена надежда. Не бих ви говорил за него, ако не бях сигурен.

Шерман се колебаеше.

— Аз, както се казва, нямам избор. Ако мислите, че можем да се доверим на този човек, няма що… Ще се наеме ли?

— Парите не миришат, но и Гирланд има безпогрешен нюх за тях. Това ще ви струва не по-малко от 20 000 долара. За толкова пари Гирланд ще се наеме да съживи и самия Де Гол.

* * *

Пол Лабрей вече седеше на терасата на кафенето срещу Парк-хотела. Дрина тежко се отпусна на стола до него.

— Пристигна ли?

— В хотела е.

— Това всичко ли е?

— Да.

Дрина направи гримаса. Той не обичаше Лабрей и знаеше, че Лабрей му се присмива зад гърба.

Пол Лабрей беше на 25 години. Майка му, французойка, беше умряла. Бе работила като келнерка в едно малко бистро, а баща му (той никога не беше го виждал), според нейните разкази, е бил американски войник. Дълъг като върлина и кльощав, с бяла кожа и голяма уста, Лабрей минаваше за ловък и хитър в сбиванията. Неговите мазни светли коси се спускаха под раменете му. Той вечно носеше тъмни очила и приятелите му се шегуваха, че спи с тях. Черният пуловер и черните тесни джинси му придаваха вид на хипи. Него наистина го завербуваха, когато пропагандираше сред тези бродяги комунистически идеи. Лабрей живееше за свое удоволствие, като печелеше пари срещу дребни услуги. Ковски, който беше силно впечатлен от Лабрей, го използваше за таен „подвижен“ агент.

Приближи келнерът. Дрина с удоволствие би си поръчал водка, но се боеше, че Лабрей ще докладва за това на Ковски и с явно съжаление си поръча кафе.

Дрина рязко се изправи. Джон Дорей с бърза крачка наближи Парк-хотела, за миг се спря, огледа фасадата и влезе.

— Стига си се кривил, другарю — каза Лабрей, като видя как се преобрази Дрина. — Някой познат ли?

— Я трай!

Дрина влезе в кафенето и се затвори в телефонната кабина. Той се обаждаше на Ковски.

— Джон Дорей пристигна в Парк-хотела — докладва той на руски.

— Дорей?!

— Да.

— Лабрей с вас ли е?

— Да.

Ковски замълча. Значи, Дорей тайно се среща с Шерман. От това можеше нещо да излезе. Най-главното беше да не сбърка.

— Ще ви изпратя още двама. Не бива да изпускате Шерман и Дорей. Ясно ли е?

— Да.

Дрина се върна на терасата.

— Човекът, който току-що влезе в хотела, е Джон Дорей — шефът на ЦРУ във Франция. Другарят Ковски ще изпрати още двама агенти. Шерман и Дорей да не се изпускат от очи. Това е заповед.

Лабрей закима. Светлите му коси танцуваха по раменете му.

* * *

Сергей Ковски, нисък шкембелия с месест нос и очи на пор, преглеждаше куп документи, пристигнали с дипломатическата поща. Имаше малка брада, над черния му костюм с жилетка блестеше голият му череп.

Иззвъня телефонът.

— Шерман се качи в такси. Отива към Орли. Лабрей и Алекс го следят. Предполагам, че ще пътува със самолета в 15 часа. Лабрей ще звънне от летището. Макс и аз тръгнахме след Дорей. Той излезе от Парк-хотела първи. В ръцете си носеше проектор. Когато влезе, проекторът го нямаше. Отиде на улица „Сюис“. Влезе в къщата и се качи на горния етаж с асансьора. Там — Дрина спря, за да си поеме дъх — там живее Марк Гирланд, с него вече си имахме неприятности.

Ковски притвори очи.

— Много добре — каза той след кратко мълчание. — Нека Макс продължи наблюдението на Дорей, а вие ще се заемете с Гирланд. Бъдете внимателен. Той е прекалено опасен. Не му се мяркайте пред очите.

— Тъй вярно — каза Дорей и окачи слушалката.

Ковски се изтегна във фотьойла. Цинична усмивка заигра върху устните му. Натисна копчето. Влезе пълна дама на неопределена възраст с тефтер и молив в ръка.

— Изпратете ми Малик — каза Ковски, без да я погледне.

През осемте години на работа в Париж той се бе нагледал на тънки симпатични девойки, като тайно желаеше всяка от тях. Секретарката дебелана му беше отвратителна.

След няколко минути се появи Малик. Великолепен атлет, истински гигант. Малик го смятаха за най-добрия съветски агент, докато не изпадна в немилост. Неговите зелени очи горяха със студен огън, който караше хората да отместват погледа си. С Ковски бяха смъртни врагове. Малик открито презираше Ковски за страхливостта му и Ковски се боеше да използва своята власт: в случай на необходимост Малик беше незаменим.

— Не чух да почукате — измърмори Ковски.

Малик премести стола и втренчено погледна шефа си.

— Имате шанс да се реабилитирате — изскърца със зъби Ковски и съобщи на Малик всичко, което беше научил за пристигането на Шерман и за визитата на Дорей при него. — А ето и това, което би ви заинтересувало. Сега Дорей е при Гирланд. Можете да вземете реванш. Нали заради него не ви се доверяват повече. Искам да знам какво са си наумили. Лабрей, Дрина, Алекс и Макс са на ваше разположение. Задачата ви е да разберете целта на пристигането на Шерман и защо Дорей се обръща към Гирланд. Действайте без отлагане. Всичко ясно ли е? Вие чувате ли ме?

Малик стана.

— Имам недостатъци, но не съм глух — измърмори той и излезе, без да удостои Ковски с поглед.

II

През тази весела утрин Марк Гирланд се събуди около десет. Снощната вечер той прекара в компанията на чудно момиче. Нейният бесен темперамент отначало го забавляваше, но в края на краищата беше доволен, че се избави от нея и че тя не поиска цялата нощ за себе си.

След като взе студен душ, Гирланд постепенно се съвзе. Сега си във форма, си каза той, обличайки пуловера и дънките. После си изпържи две дебели парчета шунка, които станаха златисти и като се покриха с коричка, счупи отгоре две яйца. Едновременно с това си вареше кафе. Вдишвайки вълшебния му аромат, си мислеше, че животът е прекрасен.

Като закуси, той наслага съдовете в мивката. Запуши. Блаженство! Но това блажено състояние беше нарушено от звън на телефон. Познат глас попита:

— Вие ли сте, Гирланд?

— Ако това не съм аз, значи някой доста добре ме замества — отговори той. — Кой е?

— Ще дойда след пет минути. Изчакайте ме.

Телефонът даде свободно… Марк замислено почеса върха на носа си и като се сети, произнесе:

— Дявол да ме вземе, ако това не е тази стара лисица Дорей. — Той си оправи леглото, изми съдовете, огледа се в огледалото.

На вратата се позвъни. Той отвори.

Дорей се беше запъхтял от изкачването до шестия етаж. Почиваше си и разглеждаше Гирланд. Както и преди той беше строен, мускулест, с леко прошарени слепоочия. Тънки устни и леко изгърбен нос. В очите същата ирония.

Гирланд видя проектора в ръката на Дорей, подигравателно се усмихна и кимна.

— Няма смисъл. Никога нищо не купувам на ръка.

— Я по-любезно — отвърна Дорей спокойно. — Идвам по работа.

Със смирен вид Марк го покани.

— Заповядайте. Ама че изненада. Аз пък си мислех, че от сто години сте в оставка и си доживявате удоволствието в Щатите.

Дорей, без да отговаря, огледа стаята, оцени разкошния килим на пода и вдигна вежди.

— Хм… Килимът ви е хубав. Бухарски, ако не греша?

— Не грешите. Благодаря за комплимента.

— Предполагам, че сте го купили с моите пари.

Гирланд се разсмя.

— Седнете. За вашите години такова изкачване… Аз — той подчерта това „аз“ — понякога се задъхвам.

Дорей си свали шлифера, хвърли го върху стола, а самият той седна в дълбокия фотьойл.

— Имам работа за вас — каза той.

Гирланд се намръщи и отрицателно замаха с ръка.

— Благодаря ви за доверието. Ако работата е като миналия път, не желая. До гуша ми е дошло от вашите номера, Дорей. И както виждате, прекрасно минавам и без вас.

— Дойдох при вас с официално предложение. Желаете ли да спечелите 10 000 долара?

Дорей преметна крак върху крак. Марк се изтегна на леглото и с любопитство погледна Дорей.

— 10 000 долара — повтори той. — Кой така си е развързал кесията? Нали не сте вие?

— 10 000 плюс разходите — настояваше Дорей, чувствайки, че Гирланд като гладна пъстърва обикаля стръвта. — В зависимост от обстоятелствата ще можете да получите от 15 до 20 хиляди долара.

Гирланд се протегна, скръсти ръце под главата си и се загледа в тавана.

— Знаете ли какво ще ви кажа, Дорей — най-накрая произнесе той. — Вие не сте много проницателен човек. На вас ви се струва, че заради пари съм готов на всичко. Е, добре. Нека да е така. Вие не за първи път ме съблазнявате с щедри обещания и всеки път става така, че с моите ръце вадите кестените от огъня, а аз съм глупакът. Не… ще си мина и без вашите 20 000, и без проблеми.

Дорей се усмихна.

— Гирланд, не мога да ви позная. Винаги съм ви смятал за решителен, мъжествен човек.

— Все в същия дух… Излиза, че аз трябва да рискувам под куршумите само и само вие да ме смятате за решителен и мъжествен?! Да или не?

Марк се замисли.

— Гарантирате? А кога ще си получа парите?

— 5000 утре и 10 000 когато свършите работата.

Гирланд поклати глава.

— Не, Дорей. Това не ме устройва. 10 000 утре и 10 000 после. При такова условие може би ще се съглася.

Дорей стана.

— Чухте моите условя. Мога да потърся някой друг. Не мислете, че сте единственият.

— Не си правете труда — промърмори Гирланд, затваряйки очи. — Благодаря ви, че дойдохте. За човек на вашите години сте в прекрасна форма. Довиждане.

Дорей постоя и седна отново.

— Трябва да се заема с вас, Гирланд. Най-накрая трябва да разберете какво е затвор.

— Какво, все още ли сте тук? Непоправим сте. Вие прекалено сериозно гледате на живота. Не си струва. Не се правете на разярен бик… Е, споразумяхме ли се?

Дорей сдържа гнева си. Шерман щеше да побеснее, ако разбереше, че Дорей, човекът, комуто той беше доверил своята съдба, се пазари с този безсрамник.

— Да… Съгласен съм — каза той най-накрая.

— 10 000 утре и 10 000, след като свърша работата?

— Да.

Марк скочи пъргаво. Очите му блестяха.

— И така, казвайте какво трябва да направя.

Дорей постави проектора на масата.

— Знаете ли как работи апаратът? Аз не. Искам да ви покажа един филм.

— Филм ли? Много е просто.

Гирланд зареди лентата, дръпна тежките златисти щори.

Като включи проектора и оправи фокуса, той седна на кушетката. Едва разбрал що за филм е това, той се обърна и промърмори:

— Дорей, вие ме учудвате.

След това замълча, наведе се напред и с интерес започна да наблюдава любовното боричкане на момичето и маскирания мъж.

Филмът свърши.

— Сега ви слушам. Не мисля, че сте го донесли за мое развлечение. Какво означава това?

— На същата тема са снимани още три филма. Трябва да ми ги намерите. Искам също да открия момичето, което се е снимало. В това се състои вашата мисия. Ще можете ли да намерите филмите и момичето? Кажете честно, моля ви! Тези филми са снимани в Париж и аз предполагам, че момичето също е тук. Какво мислите за това?

Гирланд, изтривайки дланите о коленете си, внимателно погледна Дорей.

— Мога ли да знам продължението?

— Това е всичко, което трябва да знаете. Плащат ви за това…

— Да, да. Само че, ако се хващам за работа, искам да зная целия случай от началото до края. Защо ви интересува това?

— Това не ви засяга. Плащат ви за филмите и момичето, и точка.

Гирланд стана, взе от масата цигара и запуши.

— Как вървят работите на нашия бъдещ президент, Дорей? Нищо ли не го тревожи? Щастлив ли е?

Дорей подскочи като ужилен.

— Какво говорите? Какво…

— Боже мой! Не бива да настръхвате. Забравяте, че аз познавам малко този град. Спомнете си, че бях най-зловещият ви агент. Момичето се казва Джилиан Шерман. Дъщерята на бъдещия президент на САЩ… Нищо чудно, че се явихте при мен с това лакомо парче. Добре, Дорей. Може би за първи път в живота си сте постъпили правилно, като се обърнахте към мен. Защо правите такава гримаса? Нима това не е дъщерята на Шерман?

Дорей въздъхна тежко.

— Познавате ли я?

— Виждал съм я… не, не я познавам. Веднъж я срещнах на едно събиране на наркомани. Едно птиче подшушна. Това е дъщерята на Шерман. Тя беше упоена. Беше преди три месеца.

— Знаете ли къде е тя сега?

— Вие не ми отговорихте на въпроса. Това дъщерята на Шерман ли е? А?

— Да…

Дорей се поколеба, но след това добави:

— Шерман го шантажират… Искат той да си оттегли кандидатурата. Ако не, трите останали филма ще бъдат изпратени на политическите му противници. Тогава целият му живот ще се сгромоляса в ада.

Гирланд за минута се замисли.

— По този начин Шерман, при условие, че аз се захвана с тази работа, която е много мръсна, се надява да стане президент срещу 20 000 — каза той.

— Не ви задоволява сумата ли? — с безпокойство попита Дорей.

— Не, но се питам искам ли аз да му помагам? Той не ми харесва. Не зная как са нещата във вашите среди, но аз съм чувал някои работи и ми се гади. Всяко лайно напира за власт и е готово да смаже всички, които му пречат. Това не ми харесва. Аз не бих гласувал за него и с удоволствие бих му казал всичко, което мисля за него.

— Виждам, че напразно си губя времето, Гирланд. Бихте ли прибрали проектора в калъфа?

— Няма нужда да се прибира. Знаете, че ще се захвана с това. Вие също знаете, че за пари аз ще се захвана, с каквото и да е. Хайде, махайте се. Оставете ми филма. След ден-два аз сам ще се обадя.

— Значи сте съгласен?

— Да, съгласен съм. Утре искам 10 000 в брой. А останалото… Надявам се, че вие…

— Разбира се, не трябва да ви напомням, че всичко трябва да стане тихо… Най-малкото изтичане на информация и…

— Изчезвайте — повтори Марк. — Това вече е моя работа и аз не се нуждая от вашите съвети.

* * *

Макс Ленц, висок слаб мъж, съвсем наскоро бе преместен от Източен Берлин в Парижкото отделение на КГБ. Също както и Дрина, той беше около петдесетте и помежду им възникнаха приятелски отношения. Сега те се бяха разположили в кафенето срещу дома на Гирланд.

— Ако искаш, аз да поема Гирланд — неочаквано предложи Ленц.

Дрина се намръщи. Това предложение, макар и подхвърлено между другото, го уязви. Излизаше, че той не е в състояние да опази Гирланд. Дрина погледна Ленц с неприязън.

— Заповедта си е заповед. Трябва да й се подчиним, другарю. С Гирланд ще се заема аз. Така разпореди другарят Ковски.

Ленц сви рамене:

— Както искаш, но бъди внимателен. Гирланд е истински професионалист.

— Аз също… Или ти мислиш друго?

— Е, не, не.

Ленц се отнасяше към Дрина добре, но му се струваше, че Ковски грешеше, като беше назначил Дрина да следи такъв човек като Гирланд.

Дрина пиеше на малки глътки изстиващото кафе и не изпускаше от очи къщата.

— Малик май е в Париж. Все още ли е в немилост? — попита Ленц.

— Да… И, между впрочем, заради Гирланд.

— Сигурно. Как мислиш, дълго ли ще е извън града?…

Дрина страхливо се огледа да не би някой, да подслушва.

— Ковски не може да го понася. От тях двамата аз бих предпочел Малик.

На Дрина този разговор му се стори рискован. Той си премълча. Ковски му внушаваше страх.

— По-добре да не говорим за това, Макс.

Мълчанието се проточи до момента, когато Дорей излезе от входа и се качи на ягуара си.

— Ето го моя — каза Ленц. — Плати ми сметката. Желая ти късмет. И бъди внимателен.

Ленц потегли със своето потрошено рено след ягуара.

Дрина остави на масата три франка, запуши „Голоаз“ и продължи да наблюдава. Беше нервен. Ленц беше прав. Гирланд е истински професионалист. Дрина би предпочел Ленц да се беше заел с него, но самолюбието му не му позволи да отстъпи. И сега от мисълта, че именно той ще следи този човек, го побиваха тръпки. Ами ако Гирланд усети, че го следят? Опитваше се да се успокои, като си казваше, че от петнадесет години следеше всякакви типове, но не беше се провалил.

Той така се развълнува, че стана и като плати сметката, реши да почака Гирланд в износения си ситроен.

След десет минути се появи Гирланд. Той вървеше, без да бърза, с ръце в джобовете, с цигара в зъбите. Върху пуловера си беше облякъл кожено яке. Дрина запали колата. Той видя как Гирланд се мушна в доста поочукан Фиат-600.

В потока от коли Дрина го последва по авеню Мен до улица Божирар. Там фиатът паркира в един двор. Поради оживеното движение руският агент бе принуден да продължи до следващата пресечка. Като не намери паркинг, Дрина изостави колата си даже, без да я заключи. В този ли двор? Не, в следващия. Ето го фиата, но самият Гирланд беше изчезнал. Дрина се огледа. Вниманието му бе привлечено от табела.

„Бени Слейд — фотограф“

Той се сети за проектора и реши, че Гирланд е отишъл при Бени Слейд. Вече съжаляваше, че не прехвърли тази работа на Ленц. Ако Гирланд се измъкне… Дрина се боеше да се обажда на Ковски, но в края на краищата се реши. Имаше нужда от помощ.

* * *

Без да чувства „опашката“ след себе си, Гирланд се изкачи на четвъртия етаж и позвъни пред вратата на студиото на Бени Слейд. Познаваха се от много години. Той беше огромен дебелак, жизнерадостен педераст и гениален фотограф. Печелеше добре, като продаваше в луксозните хотели диапозитиви и 8-милиметрови цветни филми на богати американци и парижки момичета. В неговите филми нямаше порнография, всеки беше артистичен и леко пикантен. Бени живееше нашироко и по всякакъв начин го подчертаваше.

Вратата отвори хубаво момче в бяла риза с ревери. То любезно се усмихна и изфъфли:

— Мосю?

— Бени тук ли е? Яйца ли мъти? — попита Гирланд.

Веждите на юношата подскочиха и се спуснаха:

— Бени Слейд сега е зает.

— Естествено. Ще почакам.

Гирланд влезе, като леко отстрани юношата към дъното на коридора, осветен с разсеяна розова светлина.

— Как да съобщя за вас?

— Гирланд. Той ме познава.

Юношата го покани в ярко осветената стая със снимки в позлатени рамки, които изобразяваха голи модели: изтънчени, истински шедьоври. В ъгъла на обикновено столче с лека конструкция наведено седеше момиче и прелистваше илюстровано списание. В пръстите й димеше цигара. Хубава кукличка, помисли си Гирланд.

Изглеждаше на 23–24 години. Блондинка, дългите добре поддържани коси закриваха половината й лице. Той взискателно огледа фигурата и краката: тънки, дълги, великолепно очертани, точно по неговия вкус. Прозрачно закопчано с брошка наметало над гърдите и нищо повече… Той й се усмихна с най-съблазнителната си усмивка.

— Чакате като в приемната на зъболекар. Позирате на Бени?

— А вие?

— Аз?! — Гирланд се разсмя и седна до нея. — За модел не ставам. Просто приятелско посещение. Казвам се Марк Гирланд.

— А аз — Ви Марти. — Те се усмихнаха един на друг.

— Често ли позирате на Бени?

— Един път месечно. Страшна конкуренция — каза тя с кокетна гримаса. — Всички дългокраки, гърдести минетчийки налитат да му позират безплатно.

— Малшанс. А какво правите, освен това?

— О, аз съм манекенка. С договор. А вие?

— Аз живея от рентата си. Противник съм на всякаква работа по принцип.

— Аз също. Но нали трябва да се яде.

— Такова сладурче като вас не би трябвало да се безпокои много за такова нещо.

— Не съм казала, че особено се безпокоя. Ама вие действително ли не работите?

Наметалото й се плъзна и той успя да оцени плавните линии на бедрото й, преди тя отново да се заметне.

— Старая се. Но ние бихме могли да вечеряме заедно и аз бих ви разказал за моя живот, ако така се интересувате.

— Би било чудесно. Винаги съм си мечтала да живея, без да правя нищо.

— Значи се разбрахме. Знаете ли ресторанта на Гарен?

Сапфирените очи на хубавицата станаха кръгли.

— Чувала съм за него… там е безумно скъпо, или не?

— Горе-долу така — небрежно каза Гирланд. — Има добра кухня и ние ще се нахраним прекрасно. Ще се срещнем в девет.

Станала изведнъж сериозна, тя внимателно го погледна.

— Мразя да ми се присмиват. Престанете с това.

— Никога не се присмивам на хубавите момичета и ако ги каня на вечеря, и през ум не ми минава да им кроя номера.

— Да, добре ще изглеждам, като не мога да си платя сметката, ако вие не дойдете.

— Е, добре. Ако сте толкова недоверчива, ще мина да ви взема.

Тя се усмихна и се разсмя.

— Исках само да ви проверя. В девет при Гарен… А-а — провлече тя, премрежвайки очи — имате ли абстрактни картини, които да ми покажете след вечеря?

— Нито една! Японски гравюри също нямам — каза той, като я гледаше право в очите. — Но за сметка на това имам великолепен бухарски килим!

— Никога досега не са ми предлагали да го правя на пода.

— Така ли? Ама как така! Това е последната мода! Вие дори не можете да си представите!

Вратата внезапно се отвори и в стаята се втурна собствената персона на Бени Слейд. Независимо от своите 140 килограма той стъпваше върху късите си крачета необичайно леко и грациозно. Марк не усети как попадна в слонските му обятия.

Грамадните ръце го тупнаха по гърба, притискайки го към широката му мека гръд.

— Марк, мое съкровище! Колко съм щастлив! Не можеш да си представиш, тази нощ те сънувах! И ето те тук!

— Ще ме смачкаш, Бени! — развика се Гирланд, изтръгвайки се от ватените клещи. — Ще ми развалиш репутацията. Не сме сами. Тук има дама.

Бени запуфка.

— Ви! Здравей, котенце. Позволи ми да ти представя моя най-най-добър приятел. Марк Гирланд. Нямаш си понятие как обожавам това момче…

— Бени, затвори си устата. Вече се запознахме. Не се навирай!

Бени направи огорчена физиономия.

— Нещо не казах както трябва?

— Не съвсем, но тепърва можеш. Мис Мартин чака да я снимаш.

Бени с театрален жест протегна ръка към небето:

— Не сега, мое котенце! Много съжалявам, просто съм разстроен от огорчение, но сега трябва да се видим с Марк. Кажи на Янек, скъпа, да направи нещо за теб. Ти знаеш… той ще ти даде знаеш какво. А утре по същото време ще дойдеш пак, нали? Извини ме. Искам да се видя с Марк.

Възторгът на Ви поугасна:

— Искате да кажете, че онзи малък негодник ще ми плати, без да съм работила? Сигурна съм, че няма!

— Тръгвай, гълъбице, недей така да говориш. Знаеш колко те обичам, а Янек просто те обожава.

— Както котката — мишката.

Бени се разсмя.

— Нали е наистина много очарователна? Скъпа, чуй ме, ще кажа на Янек две думи. Отивай да се обличаш, ще ти плати, хайде, бързо!

Той обхвана Гирланд с едната си ръка през рамото и го побутна към вратата. Марк се обърна към момичето и му каза с усмивка:

— Операция „Бухара“. Девет нула-нула.

Тя му се усмихва в отговор, но Бени вече беше измъкнал Гирланд в коридора.

— Марк, надявам се, че нямаш лоши намерения спрямо това момиче?

— Защо пък не?

— О! Тя си има приятел, който обича да си играе с ножче.

— Аз също.

Бени завлече Гирланд в кабинета си. Марк се спря на прага. Бени беше вложил не малко средства и цялото си въображение, за да го превърне в съвършено чудно местенце. Фотьойлите бяха обшити с кожа от зебра. Осветителните тела — от цветно стъкло с формата на орхидеи. Огромната маса беше покрита с червена кожа. И цялата тази филмова декорация плуваше в розова светлина.

— По дяволите! Ти наистина нищо не си отказваш! — възкликна Гирланд.

— Харесва ли ти? Това ми струваше няколко седмици, съкровище, седмици! Едва не откачих, не се смей. Не, кажи ми честно, харесва ли ти?

— Според моя вкус всичко това е отвратително. — Гирланд с въздишка се отпусна върху раирания фотьойл.

— Наистина ли? Честно? О, как се радвам! Представи си, и на мен, но ако можеше да видиш какъв ефект има това върху клиентите! Те просто се попикават, когато влязат тук.

— Я ме чуй, Бени. Бързам. Трябваш ми.

Бени се преобрази. Той вече не изглеждаше нито сънен, нито добродушен.

— Аз? Да, разбира се. Всичко, каквото си пожелаеш, мое котенце.

Не много отдавна, преди няколко месеца Гирланд чупи един шантажист, който беше хвърлил мерак на Бени. Ако не беше Марк, Бени щеше да стане бродяга или вехтошар в зависимост от наклонностите. Оттогава той бе предан на Марк безусловно.

— Всичко ще направя за теб, малкия — повтори той. — Искай каквото щеш.

— Искам да ти покажа един филм. Надявам се, че ще ми подскажеш кой го е снимал и кой е изиграл мъжката роля. Това е шантаж и не бива да се отлага.

— Да отидем в студиото.

— Свръхсекретно е, Бени. Няма да ти го покажа, докато не се закълнеш да си държиш езика зад зъбите.

— Нали знаеш, че можеш да разчиташ на мен, мое съкровище.

С важен вид мастодонтът заведе Марк в своето леговище-ателие — голяма стая с множество камери, паравани и стативи, в центъра върху позлатен подиум — гигантско легло. Върху него се бяха снимали огромен брой красавици.

Младият блондин, който бе отворил на Гирланд, нагласяваше апаратурата.

— Остави ни, Янек, приятелче — каза му Бени. — Дай на Ви монетка. Тя се облича там.

— Но тя не е работила? — запротестира Янек.

— Няма значение, не издребнявай. Дай нещо. Ще дойде утре.

Янек вдигна рамене и излезе от ателието. Бени заключи вратата.

— Сега сме сами. Да видим твоя филм.

… Бени грешеше. Ви Мартин беше се върнала в студиото за чантичката си. Янек не беше я забелязал, защото бе погълнат от апаратурата. Тя се спотаи зад един широк параван. Гирланд я беше заинтригувал. Интересно беше какво го свързва с Бени.

Бени и Марк прави гледаха филма. Ви, рискувайки много, погледна зад паравана, бегло видя какво става на екрана и веднага се върна в укритието си.

Когато филмът свърши, Бени запали осветлението и попита:

— Кое е момичето? Познавам ги почти всичките. Тази е нова.

— Плюя на момичето, тя не ме интересува — каза Гирланд, сядайки на масата. — Кой според теб го е снимал?

Бени, замислен, си почесваше ухото. После се изкатери върху табуретката.

— В Париж такива филми правят шестима. Разбираш ли, всичко изглежда твърде неугледно, но самата работа е тънка. При това никога не знаеш кой кога ще те наклепа. Затова те са отчаяни момчета, готови на риск. Такъв филм струва примерно 30 000 долара. Разбираш ли, момчетата снимат, тиражират копия и пращат в Англия или Америка по за сто долара касетата, понякога по-скъпо. Пък и тук има добър пазар. Всяко момче си има своя техника. Според мен това е работа на Пиер Роснолд. Не мога да гарантирам сто процента, но осветлението и ракурсът са негови.

— Къде мога да го намеря?

— Има студио на улица „Гарибалди“. За параван прави портрети на звезди и светски лъвове… е, нали разбираш. А пари прави от порното.

— Познаваш ли го?

Бени с цялото си тяло изобрази отвращение.

— С него дори не бих се изпикал в един и същи писоар. Пършивец.

— А кой се е снимал в мъжката роля?

— Качулката пречи. Роснолд доби голям опит с тези филми. Джек Додж, американец. Не съм сигурен, но ми се струва, че именно той се снима с маска, за да не го познаят. Работи в Сами-бар. Там се тъпчат предимно американци. Но момичето ме заинтересува. Не е професионалистка, това е очевидно, но техниката е изумителна. Такава може да гребе парите с лопата.

— Пука ми за момичето. Има още три филма, Бени, и аз трябва да ги намеря. Ще се наложи да навестя този Роснолд и да му поскъся ръцете.

Бени опули очи:

— Внимавай, приятелче. Той е такъв подлец!

Гирланд се плъзна от стола.

— Аз също — разсмя се той. — Благодаря ти, приятел. Отивам при Роснолд.

Бени прибра касетата в кутията и я протегна на Марк.

— Ако ти потрябвам, обади ми се.

Той изпрати Марк. Щом като излязоха в коридора, Ви Мартин се измъкна от своето скривалище и се шмугна в кенефа.

* * *

Дрина се обливаше в пот, местеше се от крак на крак, всяка минута поглеждаше часовника. Какво да прави, ако Гирланд си замине, преди да е дошъл другият агент? Ковски ще побеснее. Той и така не го обича много. Сърцето му бясно се мяташе, гърлото му беше пресъхнало…

Появи се Гирланд.

Дрина скочи от мястото си. Глупаво е така да стърчи в арката на двора. Ако се смеси с тълпата, ще е добре, но той съвсем си беше изгубил главата. Като се обърна, бегом изскочи на улицата. Ако не бяха тези пъргави скокове, Гирланд не би му обърнал внимание. Той видя как дебелакът се хвърли да тича и се намръщи, като позна един от най-жалките агенти на съветската служба за безопасност.

Студиото на Роснолд беше наблизо и Марк с бърза крачка се отправи към булевард „Пастьор“.

Дрина вървеше по петите му. За да не го изгуби от погледа си, той беше принуден да върви направо, като блъскаше минувачите.

През това време Гирланд мислеше дали тази среща е била случайна или руснаците са надушили, че Шерман… На ъгъла на булевард Пастьор той влезе в едно кафе. Беше час пик и той с труд си намери свободна масичка в дъното на залата, на Дрина също му се искаше да похапне, но да влезе той не се осмели и се разположи на терасата, за да може да вижда входната врата. Поръча си сандвич с шунка и водка.

Гирланд видя през витрината Дрина. Дойде келнерът. Гирланд си поръча бифтек и бира. На терасата Дрина си беше избрал несполучливо място за наблюдение. Той виждаше вратата, но не виждаше вътре в залата. Гирланд разбра това. След минута Гирланд вече се обаждаше на Дорей.

— Струва ми се, че нашите руски приятели се интересуват от филма. Следи ме Дрина.

— Филмът във вас ли е? — Дорей познаваше всички агенти на руското разузнаване в Париж.

— Разбира се.

— Къде се намирате? Ще изпратя хора да ви прикрият.

— Недейте да нервничите! — измърмори Гирланд. — Ще се справя сам. Помислете си! Не можете да изпратите хората си без официална заповед!

Дорей преглътна хапката. Гирланд беше прав.

— Но ако те нападнат и вземат филма…

— Това няма да се случи. Успокойте се! Ще се позабавлявам с това парче сланина и ще залича следите. Просто исках да погъделичкам нервите ви — каза Марк и окачи слушалката.

Той се върна на масата. Сервираха бифтека и той, без да бърза, се наобядва. След като плати, излезе на булеварда и безгрижно пое по пътя си.

Дрина го пропусна пред себе си и тръгна след него. Гирланд като че ли се разхождаше. Като повярва, че с нищо не се беше издал, Дрина се отпусна.

В изкуството да замита следите Гирланд нямаше равен на себе си. Като наближи радиомагазина, пред витрината на който се беше събрала неголяма тълпа (предаваха новини за поп-музиката), той бързо я заобиколи и се мушна във входа на съседната къща. Той извърши тази маневра така мълниеносно, че Дрина не се сети веднага, че неговият клиент е изчезнал.

Дрина изпадна в паника, изтича покрай вратата, зад която се криеше Гирланд, стигна до най-близкия ъгъл. Върна се назад, вече заблуден, като се озърташе на всички страни. Гирланд го наблюдаваше и се подсмихваше.

III

Ви Мартин живееше под наем в стая на деветия етаж на стара олющена сграда на улица „Сенжер“. Легло, фотьойлче, двукрилен гардероб, електрическа печка, мивка — това беше целият интериор. На масата под капандурата един малък транзистор по цял ден се тресеше от музика, без която Ви не си представяше себе си. С нея живееше Пол Лабрей. Бяха се запознали на Левия бряг и тя веднага се беше влюбила в него. Готин тип с дълги светли коси и със слънчеви очила. Когато го попита с какво се занимава в живота, той й беше отговорил, че продава на чужденците пикантни снимки на изхода от туристическото бюро на Кук на площад „Мадлен“. Тя не му вярваше, защото той често се връщаше и в четири часа, и излизаше сутрин преди осем. Беше сигурна, че той се занимава с нещо друго — продава наркотици, например — но на нея й беше все едно. Той имаше пари, не беше стиснат, а това беше главното. Когато се нанесе при нея, си плащаше наема.

Бени Слейд я откри случайно. Той търсеше дългокрака блондинка с дълги коси, а тя се разхождаше по Елисейските поля в търсене на клиент. Контрактът за хиляда франка месечно й позволи да наеме стая и да си осигури прехраната. За да се облича, тя крадеше и проституираше. Онази вечер, когато се прибра вкъщи, тя си мислеше само за Гирланд. Вечеря при Гарен! Тя порови в гардероба си. Какво да облече? Ето тази къса червена копринена рокля, която открадна миналата седмица в универмага Троа Картие. Доволна от себе си, тя включи транзистора и легна на леглото, но тутакси скочи и побягна към огледалото. Разкошните й коси като че ли бяха изгубили блясъка си. Тя напълни мивката с вода.

Лабрей, като се върна вкъщи, я намери наведена над мивката.

— Ако ме докоснеш, ще те опръскам! — извика му тя. Ви се боеше, че той ще се лепне за нея, като я види в това положение. Но на Лабрей не му беше до любовни игри. Нямаше настроение.

— Какво правиш тук? — измърмори той. — Мислех, че си на работа.

Ви изцеди косите си и обви главата си с кърпа.

— При Бени ненадейно пристигна някакъв негов приятел. Много готин. Ще вечеряме заедно.

Лабрей се подсмихна. Те имаха уговорката, че всеки е свободен да се разпорежда със себе си както намери за добре.

— Надявам се, че няма да го домъкнеш тук. Днес никъде няма да ходя.

— Да го доведа в тази дупка? Шегуваш се. Той ме покани при Гарен. Висша класа. Бас държа, че ти даже не знаеш къде се намира.

— Много ме интересува!

Лабрей пушеше, пропускайки дима през носа си. Завистта го човъркаше. Ако тези кучки ги канят в шикозни ресторанти, те веднага са готови да преспят. Но на глас каза:

— Бъди внимателна. Всичките приятели на Бени са измамници.

— Само не и този. Истински джентълмен. След вечерята обеща да ми покаже истински бухарски килим. Фрашкан е с мангизи.

— Какво правеше при такъв подлец като Бени? — с любопитство попита Лабрей.

— Дойде да му покаже един филм, порнографски трикове. Искаше да разбере кой го е снимал и що за тип се е снимал… Не ме питай защо.

— Поне знаеш ли как се казва?

— Марк Гирланд, ако това има значение.

Лабрей се изправи. Дрина често му беше споменавал за бившия агент на ЦРУ. Веднъж даже му го показа и Лабрей запомни високия елегантен брюнет, който се беше отказал от тази гадна служба. Той шумно издиша.

— Какво ти е?

— Висок брюнет с голям нос?

— Не е чак толкова голям. Много благороден нос.

— Висок брюнет ли е? — Лабрей едва се сдържаше.

— Да, и много красив.

От Орли Лабрей беше се обадил на Дрина и той му беше казал, че в делото на Шерман изглежда е забъркан Гирланд. Сърцето на Лабрей замря.

— Я седни за малко — каза той, потупвайки леглото до себе си.

— Нали виждаш, че съм заета. Ама аз ти обясних… Ей! Ама че животно…

Дланта на Лабрей звучно като изстрел се залепи за задника на Ви.

— Сядай тук! — интонацията на гласа му учуди Ви. Бледото лице беше изкривено от гримаса. Тя рядко го беше виждала такъв страшен и силно се боеше от тези изблици на ярост.

— Добре, добре, ще седна, само недей да удряш така силно. Боли.

Тя седна открая.

— Е, какво искаш?

— Да знам какво точно е станало между Гирланд и Бени. Всичко, и най-малките подробности, от самото начало.

— Защо ти е?

Лабрей замахна.

— Отговаряй, да те вземат дяволите!

Изплашена, Ви му разказа всичко, което знаеше.

— Сигурна ли си, че това са били порнофилми?

— Ами да! Ставаше в леглото и можеш да ми вярваш, аз…

— Млъквай!… Сега слушай. На никого нито дума! На нито една жива душа, чуваш ли? Кажеш ли на някого, ще ти откъсна главата!

Ви се отдръпна, прочитайки в очите му безумна омраза.

— Аз… на никого… обещавам.

— Предупредих те. Ще стоиш тук, докато не се върна. Да не мърдаш от мястото си!

— Не, не, не мърдам.

Той я изгледа с леден поглед, извърна се кръгом и излезе.

* * *

След като се изплъзна на Дрина, Гирланд се насочи към посолството на САЩ. Мави Пол го позна и престана да печата, докосна се до дългата линия на масата. Тя не прикриваше враждебността си.

— Здрасти, красавице! — той пазеше дистанция. — Ти си ослепителна като този майски ден. Какво ще кажеш, ако вечеряме заедно? Имам великолепен бухарски килим, бих искал да ти го покажа.

Мави натисна копчето.

— Господин Гирланд, сър.

— Да влезе — отговори сухо Дорей.

Мави посочи вратата.

— Влизай, Ромео.

Марк печално поклати глава.

— Ако знаехте само от какво се отказвате. Нощта с мен е лакомство, за което мечтаят всички хубави момичета.

— Представям си! Чакат ви. — Тя отдръпна ръката си от линията и започна да пише на машината.

— Последния път, когато ме прегърнахте… — понечи да каже той, но Мави сграбчи линията.

— Само една дума! — развика се тя, като напразно се опитваше да го стигне с линията. — Чакат ви!

Вратата се отвори и Дорей си промуши главата.

— Какво правите, Гирланд? Влизайте, влизайте. Оставете на мира моята секретарка. Тя е сериозно момиче и вие напразно си губите времето.

Гирланд се разположи удобно във фотьойла.

— Сигурен ли сте, че Дрина ви следеше?

— Разбира се — отвърна Марк, докато изваждаше ролката от джоба си и я подаваше на Дорей. — Скрийте това. Сега, когато се заинтересуваха и руснаците…

— Мислите, че те са проследили и Шерман?

— Сигурен съм в това. Не разбирам защо не предупредиха полицията, че той се е появил с фалшив паспорт? Биха могли да го направят анонимно. Защо ли съм им аз?

— Ковски е глупак. Трябва да благодарим на Бога за това.

— Във всеки случай той знае, че вие сте се срещали с Шерман и на него му е известно за филма. Ако Ковски си помисли, че работата е във филма, а той точно така ще си помисли, ще се опита да притисне Бени Слейд.

— Кой е този?

Гирланд обясни и добави.

— Бени гледа филма. Той не познава момичето. Трябваше да му го прожектирам, за да науча кой го е снимал. Ковски може да обработи Бени, а Бени е страхлив като заек. Ако го притиснат, той ще се пречупи и Шерман ще остане с пръст в устата.

Дорей се замисли.

— Нищо не мога да направя официално. Разчитам на вас. Можете ли да осигурите неговата безопасност?

— Да, разбира се, но това ще струва нещичко. Споменахте за разходи. Не мога да си харча парите за него. — Гирланд внимателно погледна Дорей.

— Работата е извънредно важна. Разходите са за моя сметка.

— Никога не съм мислил, че сте способен така да се разпореждате с парите на Шерман…

Дорей удари с юмрук по масата.

— Трябва да се действа бързо! Трябват ми резултати. Ще ви се плати, но необходими са резултати.

— Спокойно, спокойно… Познавам двама здравеняци, които ще се погрижат за Бени. А вместо да си дерете гърлото, Дорей, я ми покажете как изглеждат парите.

Дорей извади от чекмеджето на бюрото дебел плик и го хвърли отгоре.

— Вътре има точно 10 000. Можете да не проверявате. Разписка не е нужна.

— Благодаря. Сега може и да се поработи. Кажете ми, вие поне ще предупредите ли Шерман, че от него се интересуват руснаците?

Дорей уморено изхрущя с пръстите си.

— Започва да ми се струва, че тези пари ще ми струват скъпо — каза Гирланд, като почесваше замислено върха на носа си. — Вие даже не можете да предупредите Шерман. За какво въобще сте ми? Може би и аз не си струва да се захващам?

— Ако не искате да се захващате, връщайте парите! — излая Дорей.

— О, не е там работата… — Гирланд се отправи към вратата.

— И оставете на мира секретарката ми — викна след него Дорей.

— Лошо е да си толкова стар и глупав — промърмори Гирланд, свивайки рамене.

Той излезе и затвори след себе си вратата. Мави отново взе линията. Марк бавно се приближи към нейното бюро и като се опря с две ръце, се наведе към нея.

— Баща ми ми казваше: не се бой от хубавите девойки. И тъй като вие сте най-възхитителната звезда на моя небосклон… я ме прегърнете.

Тя го изгледа с дълъг поглед, бавно наведе линията. В този момент Дорей се показа на вратата.

— Вие още ли сте тук, Гирланд?

Мави веднага започна да печата. Гирланд се изправи. Той ядосано погледна Дорей:

— Единственият човек, който може би ви обича, е майка ви. Горката жена, колко й съчувствам!

— Оставете на мира майка ми. Отивайте да си изработите парите!

Марк погледна наведената над машината Мави, въздъхна и излезе. Дорей се затвори в кабинета си. Без да престава да печата, Мави леко се усмихваше.

* * *

Малик изслуша рапорта на Лабрей. Този дългокос младеж със смешни очила струваше колкото петима като Дрина. Когато Дрина изгуби Гирланд, Лабрей откриваше пред него блестяща перспектива… по-точно любовницата на Лабрей.

— Може ли да се разчита на вашето момиче? — попита той.

— Може ли въобще да се разчита на жена? Аз я заплаших, но не зная докога ще издържи.

Лабрей познаваше Малик по-слабо от другите и сега, когато влезе в пряк контакт с него, Лабрей изпитваше гордост. Ласкаеше го, че Малик се държеше с него като с равен. Той искаше да прилича на него — огромен, мускулест и дързък.

— Можете ли да я притиснете за нещо?

— Тя краде от щандовете.

— Имате ли доказателства?

— Тъпкана е с крадени вещи.

— Това нищо не значи. Трябва да я използваме. Ще се съгласи ли да работи за нас?

Лабрей се усъмни:

— Не мисля така. Много е тъпа, мисли само за пари, парцали и мъже.

— В такъв случай трябва да й се заплати. Колко плащаме на вас?

— 800 франка месечно.

— Можем да й предложим 600. Кажете й, че няма избор и че ако се откаже, ще има неприятности. Заплашете я. Нека да разбере, че Русия цени добрите агенти, но може и да наказва лошите. Разбрахте ли?

— Разбрах.

— Добре. Като уредите това, ще се погрижа за вас. Вие не работите лошо и ще ми потрябвате пак.

Лабрей си отиде. Малик отключи чекмеджето на бюрото и извади оттам касетофона. Включи миниатюрен микрофон, не по-голям от копче, провери чувствителността му и след като го закачи на гривната, го покри с маншета на ризата си.

Излезе в коридора и отиде в кабинета на Ковски.

Ковски пишеше рапорт. Беше се увлякъл и затова трепна, като видя Малик наведен над себе си. Остави писалката и измънка.

— Ще се научите ли някога да чукате, преди да влезете?

Без да обръща внимание на тези думи, Малик седна на един стол:

— Шерман ще пристигне на летище Кенеди в пет часа. Знаем, че той е под чужда фамилия. Аз и така знам, че ходът на изборната кампания никак не ни устройва. И мисля, че трябва да предупредим американската полиция.

Ковски втренчено го гледаше:

— И ако аз направя това?

— Полицията ще трябва да вземе мерки. Ще се намеси пресата, ще стане скандал и Шерман никога няма да стане президент.

Гняв покри лицето на Ковски. Ако тази идея му беше дошла наум, той щеше да се възползва непременно. Но тя идваше от Малик и затова той не можеше да я възприеме. Малик разчиташе на това.

— Кой ви пита? — промърмори Ковски. — Това не е ваша работа. Вашата задача е да изясните защо Шерман е идвал в Париж и защо Дорей посети Гирланд.

— Анонимно обаждане в полицията на летище Кенеди ще донесе на Шерман немалко неприятности — настояваше Малик. — Смятам, че ваш дълг е да се възползвате от това.

— Вие ли ще ми говорите за моя дълг?

— Да.

Ковски хвърли пълен с омраза поглед, но Малик спокойно седеше пред него, убеден в своята правота.

— По-спокойно! — подвикна Ковски. — Не забравяйте, че висите на косъм. Вие сте нула, празно място! Само една моя дума и ще се озовете в Сибир. Вашето задължение е да изпълнявате моите заповеди. Ясно ли е? Плюя на идиотските ви идеи!

В гнева си той изведнъж почувства, че не се бои от Малик.

— Ако се възползвате от секретния канал, практически ще лишите Шерман от шансовете му за президентското място — продължаваше Малик с непроницаемо лице.

— Какви ги дрънкате, малоумен кретен! Можем ли да бъдем сигурни, че това е Шерман, в което аз не съм убеден, и дори да вдигнем американската полиция на крак, как ще разберем защо той е идвал? Ето кое ни интересува! Само ЦРУ да надуши, че тая работа ни е известна, и веднага ще замете следите, а ние нищо няма да научим!

— Няма защо да изясняваме подробности от неговите машинации, ако използваме този канал. И без това ще постигнем желаната цел… Шерман няма да бъде избран.

— Проклет глупак! — закрещя Ковски. — Колко пъти ще ви повтарям! Трябва да разберем защо той е идвал тук! Това е нашата задача. Шерман си мисли, че никой не го е познал и затова е в наши ръце. Изпълнявайте!

— Но той и без това ще бъде в наши ръце, ако се възползваме от тайния канал — спокойно настояваше Малик.

— Вън! Правете каквото ви е заповядано! Разберете защо е идвал Шерман! Нищо повече не се иска от вас.

Злобна усмивка освети лицето на Малик:

— Това ли е вашата заповед?

— Да! Изпълнявайте!

Малик стана:

— Принуден съм да ви се подчиня само защото сте мой началник.

Той излезе от стаята, безшумно затвори вратата зад себе си и се върна в кабинета. Там свали микрофона и с удовлетворение прослуша записа. После извади голям плик и написа отгоре:

„Разговор с др. Ковски. Пети май. Хенри Шерман.“

Мушна касетата в плика, залепи го с тиксо и го сложи в джоба си. Още една лента в колекцията, още един шперц за душицата на Ковски.

* * *

Студиото на Пиер Роснолд се намираше на петия етаж на една стара къща на улица „Гарибалди“, но асансьорът и фоайето бяха оформени по последна мода. Фотоклетка автоматично отваряше пред посетителите стъклените врати, салонът беше застлан с червен килим, тънки позлатени столове, огледална масичка, на която пъстро се открояваха илюстровани рекламни издания. Всичко беше по-изящно, по-солидно, отколкото у Бени, чувстваше се шик, аристократизъм.

Гирланд се огледа. Незабележима врата в дъното на салона се отвори и веднага отново се затвори. Пред него изникна висока кльощава брюнетка на около тридесет години. Лицето й лесно можеше да бъде възприето за гипсова маска. Маската въпросително погледна, устните й леко се разтегнаха в подобие на усмивка.

— Господине?

— Мосю Роснолд тук ли е? — омайно се усмихна Марк.

Усмивката му нямаше никакво въздействие.

— Мосю Роснолд го няма.

— Къде мога да го намеря?

Тя го измери с леден поглед.

— Можете да си уговорите среща. Кажете ми името си.

— Бързо е. Кога ще си дойде?

— Ще бъде тук не по-рано от понеделник. Вашето име?

— Извънредно бързо е — настояваше Гирланд. — Къде мога да го намеря?

Жената безстрастно го гледаше. Тя беше подчертано вежлива, като бръснар.

— Моля, името ви.

— Том Стег. Ние с мосю Роснолд имаме общи интереси.

— Ще го предупредя за вашето посещение. Позвънете в понеделник, той ще ви определи среща.

Жената изчезна като мираж. Гирланд не се сдържаше. Слезе на първия етаж и преди да излезе от асансьора, извади от джоба си две десетфранкови банкноти. И почука на портиерката.

Дебелана с ролки на главата и с шал на раменете отвори вратата и подозрително като всички портиерки на Париж го погледна.

Гирланд пусна в действие цялото си обаяние.

— Извинете, мадам, много е неудобно, че ви безпокоя, но спешно ми е необходимо да се видя с мосю Роснолд.

— На петия етаж — смотолеви тя и вече искаше да затвори вратата.

— Бихте ли могли да ми направите една малка услуга? — Марк беше настоятелен и като че ли без да иска, й показа банкнотите. Портиерката забележимо подобри отношението си.

— Не се съмнявам, че сте много заета — отново заговори Марк — и не бих искал напразно да ви откъсвам от задълженията ви, но аз вече бях на петия етаж и ми казаха, че мосю Роснолд го няма. А аз имам с него много спешна работа. Не бихте ли ми подсказали къде е той?

— Нима секретарката му не ви каза? — портиерката не сваляше очи от парите.

— Нищо определено. Виждате ли, мадам, Роснолд ми дължи значителна сума и ако аз не измъкна пари от него още днес, ще имам неприятности. Не бихте ли ми помогнали?

Гирланд обезоръжаващо се усмихна, протягайки й парите.

— Зная къде е той — каза тя, понижавайки глас. — Вчера секретарката му получи писмо. Познах почерка на Роснолд. Вниманието ми беше привлечено от марката. Писмото беше от Алпенхофхотел в Хармиш… Той е там. На тръгване каза, че няма да бъде тук примерно месец.

— А кога замина?

— Миналия понеделник.

— Много сте любезна. Много ви благодаря, мадам.

— Надявам се, че ще си върнете парите. Той не е твърде порядъчен човек. Знаете ли, такъв един стиснат.

Тя се намръщи. Гирланд й благодари още веднъж и излезе на оживената улица. Пет и двадесет. Той реши да надникне в Сами-бар и да размени две думи с Джек Додж, втората насока на Бени.

Сами-бар се намираше на улица „Де Бери“, недалеч от Елисейските полета. Беше мъничко барче с дискретно осветление, каквито имаше стотици в туристическите квартали на Париж. Отляво дълъг тезгях, отдясно масички.

По това време на деня тук нямаше жива душа. Джек Додж, барманът: широкоплещест блондин с кротки очи, момче като картинка — изкуствен загар, чувствено, мускулесто тяло, не много уморен от образование, но по женската част — лъв.

— Господине? — каза той, услужливо усмихвайки се.

Марк приседна на високото столче до бара.

— Бърбън и английска бира.

— Да, мосю… чудесно освежава.

— Именно това е, което ми е нужно. Вземете и за себе си.

— Не бих се отказал… днес сте първият… Наздраве!

Отпиха по глътка и тогава Марк попита като че ли без да иска:

— Вие ли сте Джек Додж?

Барманът повдигна вежди.

— Да, аз съм. Не помня да сме се срещали. Имам отлична памет.

— Добра новина. Бих искал да си спомните едно момиче.

— Тук идват много. Не съм убеден, че ще мога да позная всяка. Повече гледам мъжете — каза той с услужлива усмивка. — Обикновено плащат мъжете.

— Разбирам. Добре. За момичето ще поговорим после. Харесва ли ви да работите за Пиер Роснолд?

Ако Гирланд изведнъж се беше навел през бара и беше го фраснал в челюстта, това би направило на Джек Додж по-малко впечатление. Той скочи, кръвта се отдръпна от лицето му, но бързо се овладя. В зениците му избухна ненавист.

— Не го познавам. Извинете. Имам много работа.

— Не изглупявай. Нямаш друга работа, освен разговора си с мен. Зная, че сте работили заедно в края на месеца. Нямам намерение да ви се бъркам. Искаш ли да спечелиш сто долара, ей така просто?

— Казах вече, имам работа.

— Е, какво пък, ако не ти трябват пари, аз мога да дрънна на инспектор Дюпюи. Той те търси.

Додж се спря нерешително. Обзе го бяс.

— Кой сте вие, дявол да го вземе?

— Вземи ме за приятел — отговори Гирланд, усмихвайки се. Той извади от портфейла си банкноти от по десет долара. — Това е за теб, старче. Само две думи и ще си остане между нас. Не се прави на глупак. Търся момичето, с което си правил разни неща пред камерата на Роснолд.

Додж погледна парите, облиза пресъхналите си устни, глътна си още коктейл и отново погледна парите.

— Това за мен ли е?

— Да, само срещу няколко думи.

Додж се колебаеше, но видът на парите го тласкаше. Накрая попита:

— Какво искате да узнаете?

— Случайно се натъкнах на един филм, който се нарича „Сувенир от Париж“. Там вие работите с маска с една малка брюнетка. Тогава са снимани още три филма. Спомняте ли си?

Додж не сваляше очи от парите.

— Но това за мен ли е?

Гирланд му протегна пет банкноти.

— Останалото — когато си поговорим.

Барманът събра парите и ги напъха в джоба си.

— Напълно поверително ли е?

— Съвършено. Какво ти е известно за филма?

— Добре. Позвъни ми Роснолд. Това трябваше да бъде необикновен филм. Обикновено аз ходя при Роснолд два-три пъти в месеца. Той ми се обади и аз отидох, това, общо взето е и удоволствие, и пари. Там, в студиото беше това момиче… Новичка…

Той се запъна. Спомените му бяха приятни. Чувствена усмивка озари лицето му.

— Дяволски способна…

— Знаеш ли как се казва?

— Не. Роснолд я наричаше „скъпа“, но на мен ми се стори, че нещо ги свързва. Снимахме четири ленти. Роснолд плати по 50 долара за филм… Истинско удоволствие.

— Откъде накъде смятате, че има нещо между тях?

— Така ми се стори. Техният начин да си говорят, въобще всичко, това се вижда. Роснолд не беше равнодушен към нея.

— И въпреки това снима филми, в които ти се клатиш върху нея?

Додж вдигна рамене.

— Това е работа… Колко пъти съм работил с хубавички жени, а мъжете им са снимали. Когато се прави порно, това е обикновена работа. При това ми се стори, че момичето беше упоено.

— А с какво именно?

— Да… с какво… ЛСД…

Гирланд се намръщи.

— За какво си говореха? Чу ли ги?

— Ей Богу… Трябваше да си отдъхна между сеансите — отговори Додж с похотливо хилене. Марк потръпна.

— Докато аз се отдръпвах, те обсъждаха ракурса, под който да снимат. След снимките имаха намерение заедно да заминат в Хармиш.

— Какво можеш да ми кажеш за Роснолд?

— Ловък е — отговори барманът, повдигайки рамене. — Когато не снима такива филми, се занимава с една лоша компанийка пацифисти под названието „Долу войната“. Той и мен се опитваше да подхлъзне, но това не ми е интересно. Кажете, може ли да се спре войната? Това е все едно да си удряш главата в стената. Но той и от това обира каймака.

В този момент в бара нахълтаха четирима американски туристи. На всеки от тях на корема му висеше фотоапарат и камера. Умираха от жажда.

— Виждам, че имаш работа — каза Гирланд, побутвайки останалите банкноти на Додж. — Забрави, че сме се срещали.

Той излезе, казвайки си, че следващата спирка ще бъде Хармиш. Но преди всичко му бяха необходими някои сведения и той отново се отправи към американското посолство.

IV

Полет Ер Франс 025 Париж — Ню Йорк има закъснение с един час. Молим пътниците да преминат в чакалнята.

Шерман пребледня. Това беше опасно. Колкото повече се бави той тук, толкова по-голям е рискът, че ще го познаят.

— Забавно, нали? Особено за вас — хитро каза някой зад гърба му.

Шерман рязко се извърна и се изправи; видя пред себе си набит мъж, облечен във великолепно ушит строг туидов костюм. Биеше на очи големият му гърбав нос, тежките вежди и тенът на кожата му, привикнал към безпощадното слънце на южните страни. На късия месест пръст на лявата му ръка искреше голям диамант. Богатството и властта се чувстваха в целия облик на този човек: от иглата на вратовръзката до черните обувки от крокодилска кожа — нищо излишно и всичко изискано и солидно. Херман Радниц. Един от най-богатите хора в света. Паяк, разпрострял своите мрежи по всички континенти, той ги изплиташе от банкери и държавни дейци.

Шерман най-малко от всичко очакваше да го види тук. Радниц го беше познал. Да блъфира нямаше смисъл.

— Не бива да ни виждат заедно — набързо, но тихо продума Шерман. — Това е твърде опасно.

— И все пак ние ще поговорим — с гърлен глас каза Радниц. — Изход А. Вървете, аз ще тръгна след вас.

— Съжалявам, Радниц, но…

— Нямате друг избор.

Радниц го изгледа с леден поглед и добави:

— Ако, разбира се, не се заблуждавате по отношение на себе си.

Заплахата беше мека. Шерман за миг се забави и се отдръпна. Дъхът му спря, сърцето му бясно се мяташе. Той бутна вратата на изход А и влезе във великолепната чакалня, явно предназначена за особени пътници. След няколко секунди се появи Радниц. Той заключи вратата.

— Мога ли да ви запитам какво правите тук, Шерман? Защо сте си залепили тези глупави мустачки? Какво, да не сте се побъркали?

Шерман се изправи в целия си ръст. Радниц му внушаваше страх, но той се чувстваше бъдещият президент на САЩ и този здравеняк не биваше да се самозабравя.

— Не разбирам за какво говорите. Аз съм нормален. Ако това ви интересува, то аз съм тук по лична работа. И тази работа е толкова бърза, че ми се налага да прибегна до тази… до тази уловка.

Радниц седна в дълбокия фотьойл, измъкна от джоба си табакера от тюленова кожа, избра си пура, без да бърза обряза със златни ножички връхчето й, спокойно я запали и едва тогава повдигна към Шерман очи.

Шерман седеше на подлакътника на фотьойла насреща и нервно си търкаше челото.

— Толкова бърза и лична, че сте поставили на карта даже предизборната кампания? — попита той.

— Това си е моя работа. Не бих бил тук, ако не се надявах да извлека от това необходимия капитал!

— Приятелю, струва ми се, че сте забравили нашата уговорка. Позволете ми да ви напомня, че парите, похарчени от президентската кампания, съставляват кръглата сума от 35 милиона долара. Позволете да ви напомня също, че половината от тези пари е моя. — Радниц се беше навел напред, в очите му гореше едва сдържана злоба. — Може би мислите, че аз спокойно ще наблюдавам как човекът, в който съм вложил толкова пари, извършва глупави постъпки? Глупави! Това все още е меко казано. Идиотски! И вашите циркаджилъци ме вбесяват. Ако някой… някое журналистче… все едно кой… Вие се прощавате с президентството, а аз със своите пари! Бях ви обещал, че ще станете президент, а в замяна на това вие ми бяхте обещали контракт за строителството на Аркадската язовирна стена. И ето ви сега в такъв идиотски вид… тук… в Париж!

Шерман чувстваше, че не е на себе си. Наистина, между него и Радниц имаше договор, според който Радниц получаваше контракта, най-скъпия и най-перспективния контракт от новата бюджетна година и пет процента от общата печалба, ако Шерман стане президент. Шерман знаеше, че без политическото влияние и колосалната поддръжка на Радниц той никога не би станал даже кандидат. И се беше съгласил на тази сделка.

Шерман залагаше на личното обаяние, което привличаше към него хората, но в тази мъничка, разкошна стая той беше разбрал колко малко е това.

— Добре, Радниц. Нямате причини да се безпокоите. Ако не беше тази случайна среща, вие и не бихте узнали за моето пътуване. Никой не знае за него.

— Никой ли? — проточи Радниц. — Бях в течение още преди вашето заминаване от Ню Йорк. Знаех, че ще бъдете в Париж. Зная, че сте се срещали с Дорей от ЦРУ. Именно затова съм тук, два часа преди моето заминаване за Рабат. Аз съм тук, за да узная защо така безсмислено рискувате. Имам право да зная това!

Малките злобни очички на Радниц бясно горяха.

— Как… как сте разбрали? — изпъшка Шерман, блед като платно.

Радниц нетърпеливо махна с ръка.

— Вие сте една моя значителна инвестиция, Шерман. Имам агенти, на които добре плащам, за да ме информират за всички инвестиции, които съм направил и за вас, в частност. Питам ви защо сте тук?

Шерман си облиза устните.

— Това е моя лична интимна работа. Не мога да говоря за това.

Капчици пот избиха на челото и по слепоочията на Шерман. Радниц пушеше, изпускайки колелца дим. Малките му, скрити под тежките вежди очички внимателно следяха изражението на лицето на Шерман.

— Защо разговаряхте с Дорей, а не с мен?

— Дорей е моята единствена надежда. Ние сме отдавнашни приятели, истински приятели — процеди Шерман.

— А мен не смятате ли за приятел? — с усмивка на разочарование попита бизнесменът.

Шерман го погледна право в очите и поклати глава:

— Не… Мисля за вас като за могъщ покровител, но не като за приятел.

— Значи вие се доверявате на такъв кретен като Дорей. — Радниц изтърси пепелта от пурата под краката си, направо на скъпия килим. — Това ме тревожи. Вече не вярвам дали сте същият човек… достига ли ви авторитет, имате ли способността да разбирате от хора, за да заемете такъв пост. Не си ли давате сметка за това, че личните неприятности не бива да се доверяват на приятели? Трябваше да се обърнете към хора — такива като мен — които са заинтересувани от вас и умеят да уреждат всяко нещо. Хайде, говорете, какви са тези там ваши лични работи?

— Дорей съвсем не е кретен! — възмути се Шерман. — Той се е заел с тази работа и аз вярвам, че ще я доведе докрай.

— Попитах ви: какви са вашите неприятности? Длъжен съм да зная това.

Шерман стремително се мъчеше да съобрази. Той се питаше дали не беше постъпил прибързано, като дойде в Париж при Дорей за консултация. Та Дорей можеше да му предложи само приятелско съчувствие, а нали можеше да се окаже и мошеник, който… Може би наистина трябваше да се обърне към Радниц и да му разкрие тази гнусна история. Мери беше против, но тя ненавиждаше и се страхуваше от този затлъстял нисичък немец. Капризно не послуша жена си. Трябваше незабавно да се свърже с него. Радниц наистина е заинтересуван да му помогне и той може да се възползва от своите колосални връзки.

Шерман се реши. Той му разказа накратко всичко: за филма, за заплахите в писмото, за съществуването на още три ролки, за необходимостта бързо и спешно да се намери дъщеря му. Радниц съсредоточено димеше с пурата си.

— Така значи — изпъшка той, когато Шерман млъкна. — Значи с тази работа се е заел Гирланд.

— Вие го познавате? — Шерман удивено вдигна вежди.

— Някога се бях възползвал от услугите му. Резултатите бяха катастрофални. Хлъзгав тип. Нито за секунда не бих му се доверил.

— Дорей каза, че това е единственият ми шанс да измъкна тези филми.

— Да, Дорей е прав. Ако на Гирланд му се заплати добре, той ще се справи с тази работа. Ще измъкне филмите, а също и вашата дъщеря… а после?

— Ще унищожа филмите, а също и ще вразумя дъщеря си.

— Нима? На колко години е?

— На двадесет и четири.

— И как си представяте, че ще я вразумите?

— Ще поговоря с нея… Ще ми се наложи да й обясня, да я убедя…

Радниц го прекъсна с нервен жест.

— Какво знаете за дъщеря си, Шерман?

Шерман се изправи, стана мрачен, след това каза:

— Тя винаги е била безразсъдно, налудничаво момиче. Съгласен съм, малко нещо зная за нея. Има вече три години, откакто съм я видял за последен път.

— Зная. Аз я следя… Тя също е част от моите инвестиции. Имате ли към нея някакви чувства?

— Не мога да кажа, че изпитвам към нея особена нежност. Тя не се побира в моето разбиране за живота. Не мога да си я представя заедно с нас в Белия дом… Това е съвършено невъзможно.

Възцари се мълчание. След това Радниц попита спокойно, делнично:

— Бихте ли могли да си представите, че тя катастрофира и вие я загубвате… Как бихте се отнесли към това?

Шерман се вгледа в неподвижно седящия немец. Той му напомняше каменния Буда.

— Не ви разбирам…

— Губим си времето! Чухте моя въпрос. Как бихте се отнесли към това никога повече да не видите дъщеря си? Разбрано ли говоря?

Шерман в объркване отрицателно поклати глава.

— Да… Аз, откровено казано, бих въздъхнал с облекчение. Но защо ви е този разговор? Тя е жива. Държи се непристойно, но се налага да търпим нейните дързости.

— Така си мислите — и Радниц отново тръсна пепелта си на килима. — Дъщеря ви представлява за вас постоянна опасност, докато е жива. Тя ненавижда вас и вашия живот. Направил съм справка за нея. Членува в една глупава и гнила пацифистка организация „Долу войната“. Любовница е на Пиер Роснолд, който ръководи цялата тази шайка, а всъщност измъква от нея пари. Тя е напълно под негово влияние и освен това ви отмъщава за това, че сте й баща. Роснолд с шантаж печели за себе си политически капитал. Те двамата са решили да ви попречат да станете президент. Той — защото сте за ескалация на войната във Виетнам, тя — защото на времето си сте били безразличен към нея. Децата умеят да се разплащат по свой начин. Дорей може да намери дъщеря ви, но той няма да може да я застави да замълчи, нито нея, нито още по-малко Роснолд. А аз мога.

Ледените очи пронизваха Шерман, който чувстваше на челото си капчици пот.

— Отказвам се да продължа разговора в този дух.

— Имате друго решение? Кажете го. Гирланд, разбира се, ще намери вашата дъщеря, а после?

Шерман не знаеше какво да отговори.

— Ще се откажете от Белия дом заради някакво си момиченце. Вие така сте я възпитали, че тя пред нищо няма да се спре, за да ви попречи да станете президент… И тя е в състояние да го направи. Филмите могат да се преснимат и да се унищожат, но те нищо не решават. Да се унищожи трябва не филмът… а тя!

В тишината изскърца гласът на диспечера:

— Моля, пътниците, излитащи с полет Ер Франс 025 Париж — Ню Йорк, да преминат за излитане в секция номер 10.

Шерман притеснено се надигна.

— Трябва да вървя — той хвърли поглед към Радниц, после се извърна. — Аз… Аз се надявам, че мога да доверя на вас тази работа.

Но Радниц не позволи на бъдещия президент на САЩ да му прехвърли цялата отговорност:

— Аз никъде не отлитам — каза той — ще остана в „Георг V“. Щом си пристигнете, позвънете на Дорей и изяснете докъде е стигнал, след това ми се обадете. Разбрахте ли?

Шерман кимна и се отправи към вратата.

— Почакайте! Та така — ние се договорихме, че аз ще ви избавя от дъщеря ви?

Шерман с труд преглътна и изтри потта от челото си.

— Аз… Аз трябва да се посъветвам с Мери. Но ако вие смятате, че друг избор няма… Аз… Аз се надявам, че вие ще решите сам… Джилиан винаги е била…

Той се запъна и с треперещ глас промърмори:

— Трябва да вървя.

— Много добре. Договорихме се. Чакам вашето обаждане. Да решите трябва вие самият. Аз ще започна да действам веднага щом ми дадете знак.

Радниц презрително се ухили в гърба на отиващия си Шерман.

* * *

Докато седеше на кревата с ококорени от почуда очи, Ви слушаше онова, което й говореше Лабрей. Той седеше в креслото отсреща. Очите му горяха зад зелените стъкла на очилата.

Отначало тя мислеше, че той се шегува, но вече започна да трепери. Пол! Работи за руснаците! Тя изпитваше див ужас винаги когато ставаше дума за руснаци. Беше гледала всички филми с Джеймс Бонд. И ето сега Пол й говори, че тя е завербувана, че сега трябва да стане съветска шпионка!

— Не, няма да направя това — изплашено отговаряше тя. — Няма да го направя, взимай си нещицата и изчезвай оттук, разбра ли… Чу ли? Веднага!

— А — спокойно изпусна въздух Лабрей. — Ще правиш онова, което аз ти казвам. Ти сама се напъха и сега можеш да ни бъдеш полезна.

Ви загърна плътно с пенюара си.

— Гирланд? За какво ви е притрябвал?

— Каква глупачка си все пак! Гирланд е също такъв агент, какъвто съм и аз. Ще се срещнеш с него довечера и ще измъкнеш от него какво е замислил.

— Никъде няма да отида! Шпионин? Той шпионин? Не искам да се забърквам. Събирай си боклуците и да те няма!

— Моят патрон е решил, че ти ще работиш за нас — спокойно отговори Лабрей. — И ти ще работиш за нас, иначе…

Краят на фразата увисна във въздуха. Неговото спокойствие й въздействаше по-силно от всякакви крясъци. Тя беше свикнала с мъже, които реват и размахват ръце. За това кратко време, докато се занимаваше с проституция, толкова мъже й се нахвърляха с юмруци, че тя се беше научила да се защитава. Но този спокоен глас я хвърляше в ужас.

— Иначе… какво? — прошепна тя.

— Те си имат специална техника за жени, които отказват да работят. Жените — това е просто. Могат да направят с теб две неща. Например: ти си вървиш по улицата и те задминава мъж, който държи в ръцете си киселинна бомбичка, той ти я хвърля в лицето. Твоята кожа се набръчква като на стар лимон. Това е едното. А второто: хващат те, натикват те в багажника и те закарват в една, така да се каже, къща, където някакви неща правят с теб, вече не зная какви… не съм питал, но съм виждал момичета, които след такъв сеанс трудно си движат краката… През цялото време като че ли искаха да ги разделят поотделно. Разбираш ли, такава неприятност. Струва ми се, че момичетата предпочитат сярната киселина пред такова едно лечение.

Ви с ужас го гледаше.

— Това не е истина, ти просто искаш да ме сплашиш.

Лабрей се протегна.

— Помисли си, размърдай си мозъка, защо трябва да те плаша? Просто ми е жал за теб. Попаднала си на въдицата и няма да се измъкнеш. Ще се срещнеш с Гирланд в ресторанта и ще узнаеш какво ни готви. А ако опиташ да се скриеш, все едно, ще те намерят. Така че помисли си.

Лабрей излезе от просяшката стаичка, изтича по стълбището и се измъкна на улицата.

* * *

В девет без пет Марк беше у Гарен. След около десет минути дойде Ви. Той почувства нещо недобро още като я видя. Тя измъчено се усмихна, когато той стана от стола да я посрещне. Трескавият блясък в очите й навеждаше на мисълта за голяма доза възбуждащи средства. Гирланд беше разочарован. Сега Ви изглеждаше съвсем не така съблазнителна, както в студията на Бени.

Тя равнодушно погледна менюто, като заяви, че не е гладна. Марк се надяваше, че великолепната обстановка на ресторанта ще й направи впечатление, но тя като че ли не виждаше нищо наоколо. И даже когато самият Жорж Гарен се приближи, за да вземе поръчката… Гирланд трябваше да се извини и сам да поръча „нещо по-леко“.

Гарен препоръча гъби в маслен сос, бадеми и грозде.

Марк забеляза как Ви пребледня, когато собственикът на ресторанта й обясни рецептата, как прибързано каза, че това й се струва безподобно и че предпочита гъби. Все повече и повече изстивайки, Гирланд си поръча бифтек с люти чушки, а Гарен предложи още и пушена риба, и скариди в качеството на предястие.

Ви се чувстваше размътено. Наплашена от заканите на Лабрей, тя се съгласи на всичко, и за да се ободри все някак, преди да излезе от къщи, взе четири хапчета възбудително. Сега те бяха започнали да действат: главата си чувстваше празна, а сърцето й работеше на пресекулки. Започна да хапва от рибата и се опита да бъбри за всякакви неща — за Бени, за работата при него, за последните филми — и нейното дрънкане дразнеше Гирланд.

Ви изведнъж почувства, че ролята й се удава лошо, че тя става скучна и непривлекателна, и че трябва да спре.

— Но разкажете ми за себе си — измънка тя. — Искам да зная за вас всичко-всичко. Как например ви се удава да живеете и да не работите?

През това време поднесоха гъбите и бифтека, и Марк прекъсна разговора, за да избере вино. Той се спря на бутилчица бургундско, 1949 година, което струваше цяло състояние, но избра именно него, за да може поне някак си да разнообрази тази явно загубена вечер и да се избави от натрапчивото бърборене на тази блондинка, искаща да узнае за него „всичко-всичко“.

— Не бих казал, че живея толкова добре. Всичко ми е опротивяло. Ако познаваш хората и техните слабости, има хиляди начини да спечелиш пари…

Ви изпусна вилицата с гъбата. Тя не можеше да застави себе си да хапне дори едно парченце. Хапчетата я бяха стиснали за сърцето.

— Чудесно — все така усмихната, тя барабанеше с пръсти по масата. — Кажете ми, например, какво ще правите утре?

Гирланд погледна часовника си. Наистина тази дамичка му връзва ръцете.

— Утре по това време ще бъда в Хармиш. Налага се да излетя със сутрешния полет. Имам там една малка работичка.

— В Хармиш! Чудесно! А що за работичка?

Гирланд замислено я погледна:

— О, такава работичка… А какво ще правите вие утре?

— Ще позирам на Бени.

Хармиш, помисли си Ви. Повдигаше й се. Ето какво искаше да узнае Пол. Тя виждаше, че Гирланд е разочарован, тя разбираше това и не се осмеляваше да пита още. Пол каза, че Гирланд е шпионин. Тя си спомни заплахите на Пол: „Ти си се хванала на въдицата и няма да се измъкнеш“. Страхът здравата заседна в сърцето й. Тя проклинаше себе си заради хапчетата. Само при вида на гъбите стомахът й се обръщаше наопаки. Почувства, че ако не си тръгне в същата секунда, ще повърне. Ви умолително и измъчено погледна Гирланд. Тя беше бледа, бисерни капчици пот блестяха над горната й устна.

— Извинете ме… Лошо ми е… аз… толкова съжалявам. Това е чернодробен пристъп… аз… извинете…

Тя бързо стана. Виждайки състоянието й, Марк също стана и я изпрати до вратата. Дотича Гарен.

— Такси — каза му Гирланд — госпожицата не се чувства добре.

Ви припряно си навлече мантото. Таксито вече я чакаше пред входа. Тя не криеше повече своята уплаха, нито секунда повече не можеше да се намира близо до Марк.

— Ще ви изпратя.

— Не, оставете ме. Ще тръгна сама! — Като отблъсна Гирланд, тя се напъха в таксито и затръшна вратата. Колата тръгна.

Гирланд я изпрати с поглед. Не можеш да съблазниш всички, си каза той, връщайки се до масичката. Досадно. Неговият бифтек с люти чушки още не беше изстинал и келнерът се наведе, наливайки му бургундско, но Марк беше загубил апетит. Пропадна хубавата вечер, мислеше той, но чашката великолепно вино все пак леко му повдигна настроението.

Като завърши вечерята си, Марк излезе от ресторанта, седна в своя малък фиат и поседя там доста дълго. Утре е немислимо рано да се става, си каза той. В душата му дращеха котки.

* * *

Ви лежеше без сили в леглото си. Олекна й. Успя да се сдържи до кенефа на деветия етаж, където повърна. Сега, все още треперейки от страх, тя си спомни за великолепните гъби у Гарен и почувства глад.

Вратата внезапно се отвори и влезе Лабрей.

— Какво правиш тук? — излая й той. — Защо не си у Гирланд?

Той тръшна вратата и Ви боязливо се отдръпна към стената.

— Беше ми много лошо… Отидох на срещата, но… Бях много възбудена… Наложи се да си тръгна…

Лабрей се хвърли към нея и тя си помисли: ето сега ще ме бие.

— На нея й било лошо! Разбра ли поне нещо, кретенко?

— Не ме обиждай!

Тя искаше да се обърне, но той отпусна ръка на лицето й и прошепна:

— Отговаряй, дявол те взел!

— Той каза, че ще заминава утре за Хармиш.

Лабрей шумно издиша, след това приседна на кревата, хвана я за ръцете и я притегли към себе си.

— Хармиш? В Германия? Сигурна ли си в това?

— Как мога да бъда сигурна? Той така ми каза… Пусни ме, боли…

— Как стана всичко? Разкажи ми.

Той я пусна и тя му разказа сцената в ресторанта и всичко, което й беше говорил Гирланд. Лабрей за миг се замисли, после стана.

— Добре. Стой тук. Скоро ще се върна.

— Но аз искам да ям!

— Добре, хайде с мен. Аз също трябва да похапна.

Ви с мъка се вдигна и с хленчене попита:

— Е, как се справих? Доволен ли си?

Той неочаквано се усмихна. Ужасната, жестока маска изчезна от лицето му и тя отново видя предишния Пол.

— Юнак си ми ти… В крайна сметка аз така мисля. Хайде, да тръгваме.

В бистрото на улица Лекейн Лабрей поръча вечеря и се затвори в телефонната кабина. Обаждаше се в съветското посолство. На Малик.

Въпреки късния час Малик седеше в своя кабинет, потънал в купчина книжа, изпратени му от Ковски.

Лабрей доложи, че Гирланд заминава за Хармиш утре сутринта.

— Не затваряйте телефона. — Измина достатъчно много време, преди Лабрей отново да чуе неговия глас. — Сутрешният самолет за Мюнхен е в 7.50. Следващият е едва в 14 часа. Гирланд ще излети със сутрешния. Вие ще летите с него. Узнайте къде ще се настани. Бъдете внимателен. Той е много опасен. Аз ще излетя със следващия полет и ще ви чакам на гарата в Хармиш. Ясно ли е всичко?

— Да.

— Вашата приятелка ще дойде с мен… Тя може да ни бъде полезна. Кажете й, че ще я чакам в Орли в 13:15. Как ще я позная?

Лабрей се колебаеше.

— Тя няма да лети… Ще ме издаде.

— Длъжна е… Убедете я — отряза Малик.

Лабрей разбра, че да възразява е безсмислено.

— Как ще я позная?

— Блондинка е, има коси дълги до раменете. Ще й кажа в ръцете си да носи брой на „Пари мач“.

— Добре, нека ме чака пред бюрото за коли под наем точно в 13.15. Ще ви поръчат билет до Мюнхен. Разбрахте ли какво трябва да правите и къде ще се срещнем?

— Да.

Малик затвори телефона. Лабрей още няколко минути постоя в кабинета, опитвайки се да се овладее, след това се върна при Ви.

— Е, как е?

Той й обясни, че тя ще замине за Мюнхен, където ще се срещне с Малик. Ви го гледаше, зяпнала с уста, бледа като смъртта.

— Не, няма да замина! За нищо на света! — тя си отдръпна чинията.

Лабрей предвиждаше такава реакция.

— Както искаш — каза той, без да я гледа. — Предупредил съм те. Ако се откажеш… Знаеш какво те чака.

Тя трепна.

— Хайде, яж — промърмори той. — Нали казваше, че си гладна.

— Пол! Как можеш?! — със сълзи на очи простена тя. — Как можеш?!

Той я изгледа студено.

— Как съм можел! Кокетничиш с Гирланд. Въобще всеки път си губиш разсъдъка, като видиш козел с пари. Теб трябва да питам. По-рано можеше да избягаш, а сега си на въдицата. Ще направиш това, което ти заповядат или ще умреш при нещастен случай.

— Ще отида в полицията! — с отпаднал глас извика Ви.

— Ами иди в полицията. Може би си въобразяваш, че ще поставят при теб телохранител за цял живот? Вече не можеш да се скриеш, хванала си се, аз ти казвах, ще останеш без лице или ще се превърнеш в прегазена котка.

Ви седеше неподвижно със затворени очи, с ръце на масата, свити в юмруци. След минутно мълчание тя дръпна стола си и стана.

— Отивам да си приготвя куфара — промърмори тя. — Благодаря, сита съм.

Тя си отиде. Лабрей се озъби след нея. На него също не му се ядеше. Той се отказа от бифтека и излезе.

* * *

Мери Шерман, висока, стройна жена, елегантна, облечена по Белмейн, като картинка от модно списание, като че ли нито за минута не забравяше, че скоро ще стане Първата Лейди на САЩ. Надута и високомерна, студена и пресметлива, тя притежаваше особен чар и умело са възползваше от него, за да бъде полезна на мъжа си в политическата му кариера.

При стъпките на Шерман тя се извърна, тревожно го погледна, притисна се до неговата буза и направи гримаса на упрек: можеше и да се обръснеш.

— Разказвай, Хенри. Как мина всичко?

— Морган видя как влизам — каза той, сваляйки шлифера си, — но той няма нищо да каже, убеден съм… Седни, Мери, трябва да поговоря с теб.

Той уморен седна на канапето, жена му приседна до него.

— Намери ли я?

— Не още — Шерман й разказа за срещата си с Дорей. — Бившият агент на ЦРУ се е заел с тази работа.

— Искаш да кажеш, че може да я намери само този бивш агент? Но това е безумие, Хенри! Защо не си задействал полицията?!

— Докъде би довело това, помисли. Остава ни само да се надяваме, че човекът на Дорей ще я открие.

Тя нетърпеливо махна с ръка.

— Добре, а после?

— На мен вероятно ще ми се удаде да я убедя…

— Ох! За Бога! Да убедиш? Джилиан? И как мислиш да убедиш тази малка негодница? Според мен ти не разбираш, че тя иска да ни съсипе. — Мери рязко стана и започна нервно да крачи от ъгъл до ъгъл. — Боже! Как стана така, че родих такова дете?! Послушай, Хенри, трябва да снемеш своята кандидатура. Ако не друго, поне можем да се задържим в обществото, но ако тези филми… Как ще гледаме хората в очите? На кого ще сме нужни?

Шерман тежко стана, намери в тефтерчето си домашния телефон на Дорей и набра номера.

— На кого се обаждаш? — викна Мери.

— На Дорей. Може би има новини за мен.

Дорей спеше, когато звънна телефонът.

— Вие ли сте, Дорей?

Като чу гласа на Шерман, той мигновено отхвърли остатъците от съня.

— Да… Пристигнахте ли?

— Да. А при вас има ли някакви новини?

— Добри и лоши. Нека бъдем внимателни, телефонът вероятно се подслушва. Помните ли чичко Джо?

— Разбира се… — Шерман трепна. — Какво за него?

— Неговият племенник се е заинтересувал от работата. Кейн са го познали на Орли. Племенникът на Джо знае за моята среща с Кейн.

Шерман беше зашеметен. Мери се приближи.

— Какво се е случило, Хенри?

Той с жест я спря.

— Те знаят ли за филма?

— Не мисля, но са любопитни. Моят човек е предупреден.

— Да, добре, продължавайте… Има ли още нещо?

— Моят човек лети за Хармиш. Той тръгва сутринта.

— За Хармиш?… В Германия?

— Да. Човекът, от когото вие се интересувате, се е настанил в Алпенхофе.

— Вашият човек ще може ли да уреди работата?

— Ако той не може, не може никой.

— Това не ме утешава, но се надявам, че трябва да приема такова положение. Разчитам на вас.

— Всичко, което е по силите ми — сухо отвърна Дорей, обиден от очевидното недоверие на Шерман. — Ще ви позвъня по-късно.

Шерман бавно остави слушалката и се обърна към Мери.

— Руският агент ме е познал в Орли. Сега в играта се включват Съветите.

— Тоест искаш да кажеш, че те знаят за тези ужасни филми?

— Не още, но са се заинтересували. Този Гирланд разбрал, че Джилиан е в Хармиш, в Алпенхофе.

— В Хармиш? И какво прави там?

— Откъде да знам! — нервно подхвърли Шерман. — Гирланд се отправя натам.

Мери удари с юмручето си по облегалката на канапето.

— Но какво може да направи той? О, Господи! Бих предпочела да узная, че тя е мъртва, тази подла твар.

Шерман за миг се забави и каза:

— Искам да знаеш, Мери. Срещнах в Париж Радниц. Той, разбира се, ме позна.

— Радниц? Теб?

— Да, случайно. Аз му разказах…

— Какво? Ти си му разказал за Джилиан и за тези долни филми?

— Не можех да не му разкажа.

— Хенри — простена Мери, — не е трябвало да му разказваш. Той мисли само за този контракт. Сега може да те шантажира!

— Това е глупаво, разбери — много спокойно отговори Шерман. — Радниц може да се надява на контракт, в случай че аз стана президент. Готов е да ми помогне.

Той си наля уиски и седна до жена си. Тя го гледаше със страх.

— Радниц? Да помогне на теб? — изквича тя. — Ти мислиш, че този човек може на някого да помогне?

— Мери… Преди пет минути ти каза, че би предпочела да узнаеш, че Джилиан е мъртва… Сериозно ли говореше?

Тя с вътрешностите си чувстваше важността на въпроса. Като че ли се беше вкаменила, беше се превърнала в лед, в мълчание. Накрая прошепна:

— Ако тя умре, ти ще станеш президент на САЩ. Ако тя остане жива, ще те шантажира и ти никога… Да, струва ми се, бих предпочела да узная, че тя е мъртва…

Шерман си беше вплел ръцете, не смееше да вдигне очи и да погледне жена си.

— Радниц каза същото. Той ме увери, че може да нагласи всичко това… Аз… аз му казах, че преди това бих искал да се посъветвам с теб… Ако ти си съгласна, аз трябва да му съобщя къде се намира тя. Той, разбира се, и сам знае. Той знае всичко. Но ако аз му кажа, че тя е в Алпенхофе, той ще разбере, че аз съм съгласен и ще започне да действа.

Мери се притисна до него, очите й блестяха.

— Ами какво чакаш? Ние толкова се борихме, толкова сили отдадохме, и ето сега целият ни живот може да бъде стъпкан от това добиче, което ни ненавижда! Обади се на Радниц!

Шерман с треперещи ръце прекара длани по влажното си от пот лице.

— Това е нашата дъщеря, Мери…

— Обади се!

Те дълго се гледаха един друг в очите. Пръв не издържа Шерман.

— Не. Не можем да направим това, Мери! Това е немислимо.

— А руснаците? Ако те узнаят кое и кой? Не, ние не можем да й позволим да разруши нашия живот. Тя трябва да замълчи веднъж завинаги.

Шерман безсилно поклати глава.

— Нека почакаме поне докато Гирланд я намери. Може би ще успеем да я укротим… Отивам да спя — каза той, ставайки.

Мери го изгледа странно, като че ли той беше далеч-далеч.

— В Алпенхофе, в Хармиш, казваш?

— Да.

— А къде е Радниц?

Шерман недоумяващо се обърна към нея.

— В „Георг V“, в Париж… Защо ти е?

— Иди да спиш, Хенри. Ти трябва да си починеш.

Шерман излезе от хола. Той вървеше бавно, като старец. Тя чуваше тежките му стъпки, по стълбите, лекото поскърцване на пода, когато той влезе в спалнята си.

Няколко дълги минути тя гледаше в пространството, нейното лице беше безстрастно. Накрая стана и с твърда стъпка се приближи до телефона.

— Моля, свържете ме с хотел „Георг V“ в Париж.

* * *

Черният сандерберд спря пред входа на хотел „Георг V“ и портиерът побърза да отвори вратата. От колата излезе Лю Силк.

Лю Силк беше наемен убиец на издръжка на Радниц: висок, слаб четиридесетгодишен мъж с бял белег на лявата буза. Едното му око, лявото, беше стъклено. Всеки път, когато искаше да се избави от някой, Радниц му се обаждаше. Лю Силк получаваше за всяко такова обаждане по 15 хиляди плюс 30 хиляди долара годишно, независимо от това има ли работа или няма.

Силк влезе във великолепния хол, където вече го чакаше Радниц.

— Имам работа за вас.

— Да…

— Можете ли да тръгнете незабавно?

— Куфарът ми е в багажника, закъде тръгвам?

— За Мюнхен.

Радниц отвори папка с книжа и извади оттам дебел плик:

— Тук има инструкции, билет и пари за разходи. Трябва да отстраните двама. Момиче, Джилиан Шерман, мъж, Пиер Роснолд. Там е и снимката на момичето. Снимка на мъжа няма, но това не е важно, те са заедно. Спешно е, Силк. Веднага щом се уверя, че те са мъртви, вие получавате 30 хиляди долара.

Силк стана, за да вземе плика, след това отново се отпусна в креслото.

Той погледна снимката на Джилиан, но нейната красота не му направи ни най-малко впечатления. Силк вече много години не се интересуваше от жени. Той внимателно прочете два написани на машина листа.

— Да не ги закачам, докато не се намерят филмите. Как ще разбера, че филмите са намерени?

— Тях ще ги вземе Гирланд. За него ще се погрижат други. Вашата задача е да отстраните тези двамата, когато ви кажат.

— Как бихте искали да направя това?

Радниц недоволно вдигна рамене. Незначителните детайли го дразнеха.

— Ваша си работа. Имам къща близо до Обермерхау. Там се намира един от моите хора. Той вече е предупреден. Това е граф Ханс фон Холц. Той ще ви съпроводи до моите владения. Ще ви предаде инструкциите.

Силк стана и пъхна плика в джоба си.

— По-внимателно с Гирланд, опасен е.

Лю Силк се озъби злобно:

— Ще се опазя.

Тъй като Мери Шерман забрави да предупреди Радниц, че и руснаците участват в лова на дъщерята на бъдещия президент, Силк напусна „Георг V“, мислейки, че ще се наложи да следи само Гирланд. Ако той знаеше, че не само Гирланд, но и Малик се е забъркал в тази работа, той, пристигайки на своя сандерберд на летище Орли, не би бил толкова уверен, че без труд ще спечели полагащите му се пари.

* * *

В мюнхенското летище Гирланд взе под наем Мерцедес-200.

— Извинете, господине, вие случайно да не пътувате за Хармиш?

Гирланд се извърна и видя високо слабо момче с дълги светли коси, раница на гърба, зелени очила криеха очите му.

— Да, така е. Пътувате на автостоп?

— Честно казано, надявах се да хвана кола по пътя, не бих искал да ви бъда в тежест — отговори Лабрей.

Марк гостоприемно отвори вратата на колата. Онзи не го накара дълго да чака. Той седна отпред, като постави раницата между краката си.

— Безкрайно съм ви признателен — каза Лабрей — вие сте американец, нали? Имате американски тип лице, но говорите френски без акцент.

— Живея в Париж. А вие откъде сте? — попита той.

— Аз също съм от Париж. Във ваканция съм. Имам намерение да направя пешеходен преход по Изарската долина до Бод-Толц.

Лабрей не си беше губил времето в самолета. Той прочете пътеводителя на Германия, купен в Орли.

— Хубаво място за пешеходни разходки — отбеляза Гирланд.

— А вие тук във ваканция ли сте или по работа?

— И едното, и другото. Задълго ли сте в Хармиш?

— За няколко дни, ако намеря там евтин хотел.

— Там има и евтини.

Гирланд познаваше добре Хармиш. Често беше идвал тук през зимата да се попързаля на ски. Лабрей, помнейки предупреждението на Малик, предпочете да не разпитва много Гирланд. Той се гордееше със своята находчивост, със своя късмет — да пътешества с бившия агент на ЦРУ, който за нищо не се досещаше.

Те отминаха Мюнхен и Марк, който добре познаваше пътя, излезе на шосе ЕЗ. До Хармиш имаше около сто километра. Той даде газ и след около час и половина те караха по главната улица на планинското градче. На площада Гирланд спря:

— Оттук наляво вие ще намерите три или четири евтини хотелчета. Приятна ваканция!

— Благодаря, мосю, и благодаря, че ме докарахте.

Мерцедесът тръгна, Лабрей гледаше след него, докато той не зави по алеята, водеща до хотел „Алпенхофе“.

Когато Гирланд влизаше във вестибюла на хотела, насреща му излезе невисок човек в жълт пуловер и бели трикотажни гащи. След него вървеше момиче, което Марк позна още в първия миг. Това беше Джилиан Шерман, висока, с тъмнокестеняви късо подстригани коси. Нейният бял, дълбоко деколтиран пуловер не скриваше загорялата й гръд, а плътно прилепналият спортен панталон подчертаваше съблазнителните й форми.

Гирланд се спря, за да й направи път. Тя се усмихна:

— Благодаря, мосю.

— Идваш ли, Джилиан? — попита мъжът на френски. — Хайде по-живо.

Те излязоха. Марк ги изпрати с поглед. Те се качиха в яркочервен триумф. Гирланд се приближи до гишето за регистрация.

— Марк Гирланд, резервирал съм стая… Кажете, този, който току-що излезе, не беше ли мосю Роснолд? Струва ми се, че го познах.

— Да, той е — отговори дежурният.

— Още ли не смята да си заминава?

— О, не. Ще остане най-малко още седмица…

Гирланд се качи в стаята си и се преоблече. Сега той носеше светлосини дънки и пуловер, Роснолд с Джилиан най-вероятно бяха заминали за цял ден и той също реши да се поразходи из околността.

Срещна в коридора възрастна камериерка, усмихна й се и попита на немски:

— Не знаете ли дали господин Роснолд живее на този етаж?

— Ето неговата стая — отговори тя, — но той излезе.

Оказа се, че Роснолд живееше в стаята насреща. Марк поблагодари и, слизайки надолу, си каза, че начинанието беше започнало в щастлив час.

Колата весело се търкаляше по тесния криволичещ път. От двете му страни се зеленееше долината, обрамчена по хоризонта с планини. Кристалният въздух беше напоен с аромат на треви и полски цветя. На поредния завой на пътя Гирланд видя малка спортна кола с вдигнат преден капак. Минавайки покрай нея, той разпозна Джилиан, тя седеше на предната седалка и гледаше в далечината. Роснолд се ровичкаше в двигателя.

Определено днес е мой ден, си помисли Гирланд и спря.

— Някаква повреда? — попита той на френски. — Мога ли да ви помогна с нещо?

Роснолд се изправи. Той беше на около 45 години, но добре запазен. Твърде привлекателно лице. Може би само очите му бяха разположени доста близко и имаше доста тясна устна. Той пресилено се усмихна и вдигна ръце.

— Ето че каручката ми се запъна. Ни в клин, ни в ръкав. Вие разбирате ли от механика?

Гирланд изпълзя от своя мерцедес и се приближи до триумфа, стараейки се да не поглежда към Джилиан.

— Опитайте се да запалите мотора. Ще видим…

Роснолд се притисна до волана. Стартерът ръмжеше, но двигателят не работеше.

— Гориво имате ли?

— Резервоарът е три четвърти пълен.

— Може би се е замърсил карбураторът. Ще ви се намери ли стар парцал?

Роснолд намери парцал и го подаде на Марк. След десет минути моторът заработи. Марк се изправи и се усмихна:

— Готово. Всичко е много просто, когато знаеш от коя страна да го подхванеш.

— Не зная как да ви се отблагодаря.

— Щастлив бях да ви помогна.

Едва сега Гирланд погледна Джилиан. Тя се усмихваше възхитително, очите й блестяха.

— Вие сте великолепен — каза тя.

— Ако позволите, мадам, ще ви върна комплимента.

И той устреми към нея дълъг, настойчив и очароващ поглед, способен, както си мислеше, да побърква жените. Накрая се върна в колата си и потегли.

Като се нахрани добре, той се качи в стаята си, съблече се и си легна. Имаше си принцип — да си почива при всеки удобен случай. След две минути той вече спеше.

Събуди се около шест вечерта, взе един душ, обръсна се и се облече по вечерному в бял копринен пуловер с висока яка. Смени пътните си мокасини с черни кожени. Със задоволство се огледа в огледалото. След това приближи креслото по-близо до вратата и зачака.

В седем и половина вратата на отсрещната стая се отвори. Гирланд прилепи око до ключалката. Роснолд заключваше вратата. Като изчака известно време, Марк също излезе и тръгна към асансьора. Роснолд го позна и се усмихна:

— Приятно ми е отново да ви срещна — каза той, протягайки ръка.

Гирланд се ръкува.

— Не знаех, че сте се настанили тук. Как е колата?

— Благодаря, движи се благодарение на вас. Ако не бързате, позволете ми да ви почерпя, да пийнем по чашка. Много съм ви признателен.

— Дребна работа!

В асансьора Гирланд каза:

— Тук съм за няколко дни, на почивка. Познавате ли някой приличен ресторант?

— Вие сте сам? Тогава може би ще ни правите компания… Направете ми това удоволствие.

— Но жена ви…

Роснолд се разсмя:

— Тя не ми е жена. Просто сме заедно. Тя ще бъде щастлива. Вие й направихте впечатление.

— Длъжен съм да ви кажа, че умеете да подбирате…

В мъничкото барче с единствената ъглова масичка те си поръчаха по един двоен скоч.

— Аз съм фотограф — поверително съобщи Роснолд. — А вие в коя сфера сте?

— Трудно ми е да кажа определено. Аз работя, когато възникне желание или са ми нужни пари за нещо по-така. Но се старая да се въздържам от работа. Мога да си го позволя. Моето татенце ми подари пакет от акции и аз живея от процентите.

Роснолд с уважение погледна Марк.

— О! А ето че на мен се налага да работя.

— Но, съдейки по вашия вид, грехота е да се оплаквате.

— Оправяме се някак.

В това време се появи Джилиан Шерман. Този път тя беше облякла огнено копринено клинче, на талията препасано със златна верижка. Марк беше очарован. Той стана.

— А ето я и Джили… Джилиан Шерман — представи я Роснолд, след това се бърна към Гирланд. — Боже мой, извинете ме, аз не се представих. Пиер Роснолд.

Гирланд гледаше Джили:

— Марк Гирланд — каза той, поемайки протегнатата ръка. — Мис Шерман, това кратко запознанство ще ощастливи моята ваканция.

Тя изпитателно го погледна в очите. В нейните очи светеше кокетство и даже предизвикателство.

— Кой ви каза, че то ще бъде кратко? — попита тя, присядайки на стола. — Пиер, бъди така добър, поръчай ми чинцано.

Докато Роснолд отиваше към бара, Гирланд промърмори:

— Как така вие двамата…

Тя втренчено го погледна.

— Нима не сте могли да си изберете някой по-интересен?

— Можех.

Те се гледаха един друг. Марк — страстно, не скривайки своите намерения и чувства. Джилиан — като че ли отдавна очакваща този поглед. Тя се наклони към него и повтори с усмивка:

— Да… Можех.

Приближи се Роснолд и постави бокала с вино пред Джилиан. Започна разговор и Гирланд, умеещ понякога да блесне и да покаже ум и чувство за хумор, говореше занимателно, даже игриво, и така се вживя в ролята си, че след няколко минути Джили се въргаляше от смях, а Роснолд се усмихваше, за да покаже, че и той участва в играта.

Когато веселието беше в пълен разгар, в бара влезе висок, строен мъж примерно на около 45 години. Леко удълженото му много загоряло лице, светлосините му очи и гъстите му ленени коси, сресани назад, придаваха благородство на добрата му фигура. Беше облечен във велурен смокинг с бутилков цвят, черни панталони и бяла риза с гофрирано жабо. На лявата му китка святкаше платинена гривна. Надменният и самоуверен вид говореше за богатство. Едва поглеждайки триото на масичката, той величествено се понесе към бара. Барманът се поклони.

— Добър вечер, графе. Какво ще пиете?

— Както обикновено — отговори мъжът, изваждайки от тежка златна табакера цигара. Барманът пъргаво му предложи огънче.

— Триста дяволи! — изпъшка Джили. — Какъв мъж!

Тя омаяна гледаше непознатия в гърба. Роснолд я потупа по ръката.

— Не би ли могла да ни отделиш мъничко внимание, скъпа? — каза той и в гласа му прозвучаха нотки на раздразнение и досада.

— Купи ми го, Пиер! Той е божествен!

Джилиан каза това твърде високо. Блондинът се обърна. Той дружелюбно я погледна и й се усмихна.

— Ако съдя по вашия френски, вие сте американка, мадмоазел. Аз обожавам американките без комплекси — и като кимна надуто, се обърна към Роснолд. — Може би ви дразня, господине. В такъв случай мога да изпия своето шампанско във фоайето.

Роснолд и Гирланд станаха.

— В никакъв случай — каза Роснолд — и може би ще се присъедините към нас?

Непознатият церемониално се поклони и се представи:

— Граф Ханс фон Холц.

Роснолд представи всички останали. Джилиан гледаше фон Холц с изумление.

— Вие наистина ли сте граф? — очаровано прошепна тя. — Никога в живота си не съм виждала истински граф.

Фон Холц се разсмя и седна.

— Щастлив съм да бъда първият. А вие, господине — каза той, обръщайки се към Гирланд, — вие също ли сте американец?

— Да. Тук съм за два-три дни на почивка.

— Идеално място за почивка.

Фон Холц поговори за Хармиш и за околностите му. Когато допи своята чаша шампанско, Роснолд му предложи да поръчат още, но фон Холц отрицателно поклати глава:

— Благодаря, но трябва да ви оставя, за съжаление. Извинете, но ме чакат за вечеря. Но ако нямате друга работа, мадмоазел, бих бил щастлив да ви поканя при себе си. Моят замък не е далеч. Може би ще ви бъде интересно и малко ще ви поразвлече. Имам басейн, шестстотин хектара дивна гора, великолепен лов. За съжаление, сега не е сезонът за зайци, но ако обичате ездата, моите коне са на ваше разположение. Ще можете добре да си починете.

Джили възторжено запляска с ръце.

— Чудесно! Ще бъдем щастливи да ви погостуваме.

— Имам голяма къща, даже твърде голяма. Живея сам и ако вие останете поне седмица, много ще се радвам. Мога да ви уверя, че няма да ви е скучно. Доставете ми тази радост.

Джили се обърна към Роснолд.

— О, да, Пиер, това е божествено!

— Много мило от ваша страна, господине. Ако наистина няма да ви притесним, с удоволствие ще приемем вашето предложение.

Фон Холц се обърна към Марк.

— А вие, господине?

Днес наистина е моят щастлив ден, помисли си Марк. Сега ще мога да остана насаме с това момиченце.

— Благодаря. Както вече знаете, аз съм на почивка и с радост приемам вашето предложение. Безкрайно съм ви признателен.

— Обратно, вие ми доставяте удоволствие — увери ги фон Холц, ставайки. — Утре на обяд един от моите слуги ще дойде да ви вземе и да ви отведе в замъка, само един час на коне. Обядът ще ви чака.

Той леко докосна с устни пръстчетата на Джилиан, ръкува се с Роснолд и Гирланд.

— И така, до утре… Приятна вечер.

Като се усмихна приятелски, той напусна залата.

— Не разбираш ли! — възкликна Джилиан, щом граф фон Холц изчезна. — Истински граф! Има си замък… Шик!

Роснолд объркано погледна Гирланд.

— Не знаех, че немците са толкова гостоприемни… а вие?

— Той ми направи извънредно приятно впечатление — със смях отвърна Марк. — Но ако бяхме само двамата, той едва ли би ни поканил. Мисля, че госпожицата със своите червени панталонки привлече погледа на графа.

— В такъв случай сте ми задължени до края на живота си, и двамата — обяви Джилиан. — Пиер, трябва да си оправим сметките с хотела. Ще си починем чудесно в замъка.

— Да плащаме и да вървим да вечеряме. Умирам от глад.

И те тримата отидоха на рецепцията.

— Поканени сме в замъка на граф фон Холц — каза Роснолд. — Заминаваме утре на обяд. Бъдете добри, пригответе ни сметката.

— Ще бъде изпълнено, господине — отговори дежурният със забележимо изумление. — При графа ще прекарате времето си чудесно.

* * *

Заедно те изглеждаха забавно отстрани: Ви с дълги бели коси, в червен пуловер и светлосини панталони беше като дребосъче до огромния Малик в черно кожено яке и черни велурени панталони, неговите прошарени коси блестяха като стоманено каскетче и, накрая, Макс Ленц в зелен пуловер от дебела плетка и цветни панталони. Всичките трима недоверчиво се вглеждаха в пътниците, пристигащи на хармишката гара.

— Ето го — изведнъж изстреля Ленц, тръскайки перчема си.

Към тях тичаше Лабрей.

— Загубих се — без да погледне Ви, проговори той, с труд поемайки си въздух. — Извинете, че закъснях.

— Къде е той?

— Гирланд е в Алпенхофе. Взел е в Мюнхен мерцедес под наем. Сега е в хотела.

— Има ли някакъв хотел близо до него?

— Насреща. Поръчал съм да запазят стаи за всички.

— Добре, да тръгваме.

Малик посочи към фолксвагена, взет под наем.

Ви и Лабрей седяха на задната седалка. Тя понечи да сложи ръка на рамото му, но Лабрей се отдръпна. Той знаеше, че Малик ги наблюдава в огледалцето. Този колос му внушаваше почитание и страх.

След няколко минути пристигнаха до Алпенхофе. Хотелът срещу него беше по-скромен. Малик нареди на Ви и на Ленц да бъдат в хотела, а самият той заедно с Лабрей се разположиха на терасата. Поръча си бира. Оттук дворът на Алпенхофе се наблюдаваше добре.

Те видяха как граф фон Холц замина със сребристия си ролс-ройс, но не придадоха на това никакво значение. След няколко минути се появи Гирланд, а заедно с него и Роснолд и Джилиан. Те се качиха в мерцедеса на Марк и също тръгнаха нанякъде.

— Коя е тази жена? — попита Малик.

— За пръв път я виждам.

Малик за миг се замисли, а после каза:

— Донеси ми часовничето на своята приятелка.

Лабрей зяпна.

— Часовникът на Ви?

— Върви и ми го донеси — строго каза Малик.

Лабрей полетя като издухан от вихрушка. Той връхлетя в стаята на Ви. Тя седеше на дивана, обхванала главата си с ръце. Като го видя, тя му се хвърли на шията.

— Пол! Той ми взе паспорта! Още в Париж и не ми го върна — викна тя в пълно отчаяние. — Вземи ми го обратно, Пол! Аз…

— Млък! Дай ми часовника си.

Тя, без да разбира нищо, инстинктивно се отдръпна.

— Часовникът? За какво ти е?

— Давай!

И отново изражението на лицето на Лабрей я ужаси. С треперещи пръсти тя разкопча верижката и протегна ръка. Той го издърпа рязко и стремглаво излетя от стаята.

— Ето го — извика, предавайки часовника на Малик.

— Евтиния. Толкова по-зле. Почакай ме тук.

Той пресече улицата и влезе във вестибюла на хотел Алпенхофе.

Дежурният вдигна поглед от регистрационната книга. Малик се извисяваше над него като планина.

— Току-що оттук излезе една млада дама — каза Малик на немски. — Беше облечена в червени панталонки. Като се качваше в колата, тя изтърва ето това нещо. Бих искал да й го дам.

Той протегна часовника.

— Благодаря ви. Ще й го предам.

Малик се усмихваше, изчаквайки.

— Бих искал сам да й го дам. Коя е тя?

— Мис Джилиан Шерман. Мисля, че отидоха да вечерят в ресторант и ще се върнат късно.

— Тогава ще й дам часовника утре. Кажете ми как да я намеря.

— Това е възможно, но трябва да дойдете преди десет часа. Мис Шерман утре заминава.

Служителят помисли, че този бедно облечен великан се надява да получи възнаграждение.

— Тя е поканена в Обермитен Шлос, при граф Холц.

— Благодаря, ще дойда утре преди десет.

Малик пресече хола и влезе в телефонната кабина. Той се обади на съветския агент в Мюнхен и научи, че Обермитен Шлос е собственост на Херман Радниц. Това име малко нещо му говореше. Той помоли агента да научи подробности и да се свърже с Ковски. Онзи му обеща да му се обади по-късно в хотела.

V

Марк Гирланд се върна в стаята си след полунощ. Вечерта беше забавна: вечерята — тежичка, но вкусна, ресторантът — великолепен, Джилиан и Роснолд — добри компаньони. Ако не беше Дорей с неговите тъпи поръчения, мислеше той, докато се събличаше, би могъл дивно да си прекара времето с тази двойка. Но като си спомни за десетте хиляди на Шерман, той реши още утре да се заеме с тези филми. Именно в замъка на графа ще уцели момент, за да поговори с малката насаме. Той взе един душ, легна и запали цигара. Джилиан му беше направила силно впечатление. Тя беше сама по себе си хубава, весела, чувствена. Но не му се вярваше, че е могла да се снима в онзи филм, който той, впрочем, беше гледал със собствените си очи.

Роснолд също е много забавен. Гирланд не беше лицемер, какво пък, ако този тип печели насъщния си, снимайки порно-филми, то това си е негова работа. Това беше философията на Марк. За него по-важни бяха хората сами по себе си, а не онова, с което се занимават.

Той смачка фаса си в пепелника и вече се канеше да угаси лампата, когато телефонът звънна и го накара да скочи. Той вдигна слушалката.

— Да.

— Аз съм.

Той позна плавния глас на Джилиан и настръхна.

— Добър вечер… С какво мога да ви бъда полезен?

— Чувствам се самотна.

— Аз също съм сам в стаята си, странно, нали?

— Бихме могли да споделим нашите самотности.

— Но тогава бихме били вече не толкова самотни. Каква ти самота, когато сме двама?

— Да, наистина… — Последва дълга пауза, по време на която Гирланд питаше тавана на стаята дали беше добра тази маневра. — Аз съм в 462-ра. Това е в самия край на коридора — каза Джилиан.

— И на вас ви харесва да бъдете в самия край на коридора?

Тя тихичко се засмя.

— Това е покана, идиот такъв, а не урок по география.

Гирланд предпочете да се откаже. Джилиан принадлежеше на Роснолд, а той не беше свикнал да се вре на някого пред краката.

— Това е твърде далеч — строго каза той. — Спете.

И затвори.

Не му се наложи да чака дълго. Вратата безшумно се отвори. Джилиан в леко нощно бельо и сатенени пантофки изглеждаше великолепно. Като затвори тихичко след себе си вратата, тя се промуши в стаята.

— Ей, добър вечер — каза Марк. — Все така ли сте самотна?

Тя се приближи до леглото му. Очите й мятаха мълнии.

— Вие просто сте негодник! Поканих ви и вие трябваше да дойдете!

— Посъветвах ви да си легнете. Но ако не ви се спи, то със същия успех и вие бихте могли да дойдете. Знам едно чудесно средство против безсъние.

Той отметна завивката и се отдръпна, правейки й място да легне.

— Ако си мислите, че ще спя с вас, то можете единствено да се оближете. Дойдох само да ви кажа, че сте негодник.

Гирланд върна завивката на място.

— Вашето заявление е прието. Аз съм негодник. Лека нощ.

Той протегна ръка и изключи нощната лампа. Стаята потъна в мрак.

— Запалете! Та как ще си изляза в тъмното! — възмути се Джилиан.

— Внимавайте да не съборите мебелите. Аз спя. Лека нощ. До утре.

Тя пипнешком заобиколи леглото му и Гирланд, усмихвайки се в тъмното, отново отметна завивката. За миг се възцари тишина, после той чу леко шумолене, това беше нейното бельо, което се плъзна на килима.

Той протегна ръце, пръстите му се плъзнаха по голия гръб и я привлече към себе си.

Не помръдна, докато тя се мъчеше с копчетата на пижамата му. След това прокара длани по кръглите и стегнати бедра нагоре. Тя протяжно въздъхна в екстаз, устните й търсеха устните на Марк.

Гирланд познаваше жените. Във всеки случай си мислеше, че ги познава достатъчно добре. Но в любовната игра всяка от тях беше непредсказуема. Понякога биваше разочарован, понякога удовлетворен, но тази нощ с Джили като че ли му отвори очите.

След това те си почиваха, все още треперейки, и Гирланд не можеше да си припомни никоя, която поне веднъж да беше събудила у него такава чувственост и да беше го накарала да се отдаде с такава сила.

Лунната светлина, прониквайки през щорите, рисуваше на пода светлосини стъпалца. Нарядко по пътя преминаваха коли. Някъде от много далеч, от среднощно кафене, се носеха звуци на музика.

Джили галеше гърдите му. Тя прошепна:

— Знаех си, че всичко ще бъде хубаво, но не мислех, че си толкова способен.

— Без коментари, моля. Спете.

Тя се притисна до него, преметна крачето си върху бедрото му, прилепи лице до бузата му. Лекият й дъх гъделичкаше шията му.

Заспаха.

Първите лъчи на слънцето събудиха Гирланд. Той отвори очи и се прозя. Джили лежеше до него, възхитителна в своята непринудена голота. Тя тихичко сумтеше. Слънцето целуваше розовите зърна на гърдите й.

Гирланд лекичко се докосна до бедрата й. Без да отваря очи, тя с лек стон се обърна към него, за да го прегърне. В дрямката нейните прегръдки не бяха толкова страстни, както първия път, но затова бяха по-меки и по-нежни. Само веднъж, като се изви на дъга, тя щастливо извика и омекна в любовна тръпка.

И те отново заспаха.

Като се събуди, Гирланд погледна часовника си. Беше 9:20. Той нежно разбуди Джилиан.

— Трябва да си ходите. Минава девет.

— Е, и какво от това — въздъхна тя, протягайки своето възхитително тяло. — Прегърни ме.

Въпреки че Гирланд не знаеше до колко часа спи Роснолд, все пак не му се искаше да рискува.

Той излезе изпод завивката и отиде под душа. Преди да отвори крана, той извика:

— Хайде, размърдайте се! Ще се видим след час долу.

След като се изкъпа, той се върна в спалнята. Беше си отишла. Той се чувстваше бодър и в прекрасна форма. Поръча си кафе, препечени сандвичи, портокалово сладко, след това се облече и излезе на балкона. Гледаше отвисоко минувачите, сновящи нагоре-надолу по своите си работи и дълбоко вдишваше свежия въздух. Великолепна майска утрин.

* * *

В скромния хотел срещу Алпенхофе Малик излезе от стаята си, леко бутна вратата в стаята на Лабрей и влезе.

Ви се гримираше по сутиен и бикини пред огледалото. Лабрей си лъскаше обувките.

— Да, разбира се, влезте! — раздразнено викна Ви, скачайки в пенюара си. — Не са ли ви учили да чукате, преди да влезете?

Малик не отговори. Той хвърли паспорта на Ви на леглото и направи знак на Лабрей да излезе. В коридора му каза:

— Вие повече не ми трябвате. Можете да се върнете в Париж. Доволен съм от вашата работа. Доложете на Ковски, че аз следя Гирланд и нищо повече. Ясно ли е всичко?

Малик измъкна от стария си оръфан портфейл няколко банкноти по сто марки и ги протегна на Лабрей. Последният ги взе, зарадван от възможността да отведе Ви до Париж. Тази нощ не беше лека.

— А тя? — той кимна към вратата.

— Дайте й част от парите. Тук има напълно достатъчно и за двама ви. И заминавайте по-бързо.

Той остави Лабрей и слезе при Ленц, който го чакаше на една масичка на терасата.

— Плати ли сметката? — попита го той, присядайки.

— Да, разбира се. Освободих онези двамата. Те само биха ни пречили.

— А какво ще правим ние? — попита Ленц.

— Тези двама типа и момичето днес сутринта трябва да заминат за Обермитен Шлос — отговори Малик, запалвайки цигара. — Ще тръгнем след тях. Всичко това прилича на главоблъсканица, но възелчето се затяга. Научих кое е това момиче. Джилиан Шерман — дъщерята на бъдещия президент на САЩ. Всичко това е някак си взаимосвързано. Тя е любовница на Пиер Роснолд. Той снима порнофилми. Момичето не е с много чиста репутация. Готов съм да се хвана на бас, че тя се е снимала при него. Шерман е мъкнел със себе си прожекционен апарат, Дорей е предал този апарат на Гирланд. Очевидно е, че момичето шантажира баща си. Сега в играта влиза и фон Холц, племенник на Радниц. Радниц и Шерман са свързани с една връвчица. Ако Шерман стане президент, Радниц ще получи огромен контракт. Значи, Радниц е заинтересуван да попречи на момичето да оказва натиск върху баща си. Роснолд, Гирланд и тя са поканени в замъка на Радниц… Защо?… Познавайки Радниц, може да се предположи, че той ги е примамил там, за да…

— Нас какво ни засяга? — попита Ленц.

— Ние трябва да им попречим. И за това има маса причини, които не смятам да обсъждам с теб.

След половин час Лабрей и Ви излязоха от хотела. В ръцете си Лабрей носеше куфар. Той дойде при Малик да се сбогува.

— Ние си заминаваме. Ако още ви трябваме…

— Не, повече не ни трябвате. Вървете.

Ви трудно повярва, че може да си замине. Вървеше по улицата зад Лабрей и се боеше, че всеки момент ще ги повикат…

— Хубавичко момиче — забеляза Ленц по повод нейните крака.

— Пачавра, но може да ни бъде полезна.

— Точно така — изхили се Ленц. Малик се намръщи.

Около обяд в двора на Алпенхофе влезе черен мерцедес и спря пред вратата. От колата излезе малък набит човек в зелена ливрея и влезе в хола. След няколко минути той се върна, съпроводен от Джилиан, Гирланд и Роснолд. Портиерът и слугата на графа носеха куфарите им.

— Заминават — промърмори Малик. — Върви да свалиш куфарите.

* * *

Граф Ханс фон Холц седеше в старинно кресло с висока облегалка. Срещу него на кожено канапе се беше изтегнал Лю Силк. От сводестата зала през широкия прозорец се откриваше великолепна гледка към грижливо гледаните поляни и гората.

Графът беше племенник на Радниц. Ако не беше чичо му, фон Холц сега би излежавал доживотна присъда за изнасилване и убийство на австрийска студентка. Благодарение на своите връзки и пари Радниц беше откупил фон Холц от правосъдието и сега графът беше щастлив да изпълни всяко поръчение на Радниц. На двадесет и пет години младежът беше останал без родители и чичо му му беше предложил да се засели във великолепния замък в Бавария, в едно от своите владения. Радниц от време на време го навестяваше в Обермитен Шлос, осведомяваше се как племенникът му управлява стопанството, ловуваше и си заминаваше. Понякога фон Холц получаваше нареждане да замине за Западен Берлин, за да се срещне с някакви малко привлекателни хора. Той получаваше от тях писма и колети за Радниц. Веднъж летя до Пекин и донесе оттам някакво загадъчно сандъче. Но подобни пътешествия бяха редки. Той беше щастлив. И как не! Да живееш в разкошен замък, да ходиш на лов, да приемаш приятели и жени, и в мечтите си да си представяш, че цялото това богатство ти принадлежи!

Предишния ден той получи писмена инструкция от Радниц и за пръв път, откакто беше започнал да му служи, заповедта на чичо му го хвърли в ужас.

Радниц пишеше:

„Необходимо е на всяка цена да се измъкнат от това момиче трите останали филма. Да се убеди да ги даде. Изпращам ти Лю Силк, който ще се заеме с нея. Не бива с нищо да му пречиш. Силк е професионалист и на него може да се разчита. Твоята задача е да получиш филмите и докато ти не я изпълниш, Лю Силк ще изчака…“

— Опростил съм ви задачата — каза той, посръбвайки от своето шампанско. — Те ще пристигнат в замъка. Оттук не могат да се измъкнат. Аз ще взема от девицата филмите, а след това вие ликвидирайте цялата банда.

Силк вдигна глава.

— Съгласен съм. Та нали аз съм безработен, докато касетите не са у вас — и като помисли малко, добави: — За това, че те ще пристигнат тук, знаят в хотела. Вероятно са съобщили, че заминават за замъка.

Фон Холц вдигна рамене.

— Ваша си работа. Моята задача са филмите.

— Обичам подобни главоблъсканици — усмихна се Силк и стана. — Аз няма да им се показвам пред очите. Бъдете внимателен с Гирланд. Онези двамата са безопасни, но с този трябва да сме нащрек.

— Чичо ми ме предупреди.

Силк се изкачи по масивната стълба на третия етаж, премина по дългия коридор, с окачени по стените всевъзможни средновековни оръжия, влезе в своите апартаменти: голяма зала и спалня. Заключи вратата, затвори прозореца, гледащ към терасата и парадната стълба, и потъна в тъмно мълчаливо очакване, като паяк, предвкусващ жертвата си.

* * *

Обермитен Шлос изглеждаше величествено: огромно владение, заобиколено от седемметрова гранитна стена със стоманени шипове отгоре. Масивната желязна решетка се вдигна пред редицата коли. Гирланд с учудване забеляза, че на вратите на замъка сияеха златни букви „Х Р“.

Защо не „Х Ф Х“? Шофирайки зад черния мерцедес през алея, обградена с огромни дървета, много стара алея, Гирланд предусети нещо лошо. Той още не си даваше сметка за това, но тъмната гора и замъкът, обградени с могъщата стена, силно напомняха клетка. Той искаше да се отърве от своите предчувствия и да се надсмее над себе си, но тягостното усещане не го напускаше.

Приближавайки се до замъка, гората оредя и след пет километра се разстлаха зелени полянки, украсени с бликащи фонтани, тревни площи с лалета и рози. Назъбените кули на замъка изглеждаха много внушително на фона на светлосиньото небе. Разкошна мраморна тераса с не по-малко разкошна парадна стълба, водеща до огромна сводеста врата, в която свободно можеха да влязат два камиона.

— Това е божествено! Фантастика! Никога нищо подобно не съм виждала! Потресаващо!

Тримата слязоха от колата. Роснолд ошашавено въртеше глава. Явно не беше на себе си.

Отвориха се високите, украсени с резба и барелефи врати, и на терасата излезе фон Холц. Той направи жест на покана и каза, усмихвайки се:

— Добре дошли!

Двама слуги с ливреи се заеха с багажа.

— Какво чудесно място! — възкликна Джили. — Нима живеете тук сам? Та тук има минимум петдесет стаи?

Това простодушно възклицание поласка фон Холц.

— В замъка има сто петдесет и седем стаи. Абсурд, разбира се, анахронизъм. Но аз го обожавам. Живея тук почти двадесет години и не бих искал да го напускам.

Гирланд оглеждаше градинската мебел. Всяко столче беше украсено със златна емблемка с инициали „Х Р“. Той недоверчиво погледна графа, който покани Роснолд и Джилиан да влязат, и тръгна след тях.

— Фриц ще ви покаже вашите стаи. Вие, разбира се, искате да дойдете на себе си след пътешествието, да се огледате. Ако не възразявате, ще обядваме след половин час. Наредил съм да приготвят стаи за вас на втория етаж. Не е трудно да се заблудиш в този лабиринт — добави той със смях.

След двадесет минути Джилиан влезе в огромната спалня на Марк, гледаща към парка. В стаята царуваше легло с гигантски колони. Джилиан се беше преоблякла в проста бяла рокля, от украшенията си беше избрала скромна огърлица от едри бели и светлосини камъчета.

— Възхитително — възкликна тя, приближавайки се към отворения прозорец. — А ти само погледни това легло, та то е създадено единствено за любов! Съседната стая е моята… Ще дойда при теб през нощта — прошепна тя.

Гирланд вдигна вежди:

— Нещо не си спомням да съм те канил.

— На мен не ми трябват покани, Дон Жуане. Зная, че ти ме желаеш… даже и сега… Но аз ще дойда довечера.

Тя наистина изглеждаше дяволски съблазнителна.

— Ти знаеш по-добре — проговори той. — Къде е Роснолд?

— В стаята си… Да тръгваме, умирам от глад.

Преди да излязат в коридора, тя хвана Марк за ръка и го погледна в очите, прошепвайки…

— Прегърни ме…

Едва той я взе в обятията си и на вратата се почука. Отдръпнаха се един от друг и Гирланд отвори вратата. Роснолд втренчено го изгледа и се обърна към Джилиан:

— А аз се чудех къде ли си се дянала?

— Е, ето, че ме намери. Дойдох да погледна стаята му… Това е фантастика, погледни само леглото му — без ни най-малко да се сконфузи, каза Джилиан.

Роснолд огледа стаята и поклати глава.

— Потресаващ барок. Дявол знае колко струва всичко това!

Възрастен слуга леко се покашля.

— Обядът е сервиран. Моля, последвайте ме.

Обедът беше сервиран в огромна сводеста зала, която би поместила близо двеста гости. Слуги, изпълнени с готовност, в зелени със златно ливреи, почтително стояха отзад на всеки от тях. Имаше предястие, хайвер, ледена водка, дива патица, за десерт сладкиш с шампанско, ягоди и златиста медена пита.

И отново Гирланд забеляза загадъчните инициали „Х Р“, сега вече на приборите за хранене.

Когато преминаха в салона, за да пият кафе с ликьор, той попита:

— Кой е този Х Р?

В погледа на фон Холц проблесна неприязън, но той се усмихна.

— А, вие сте забелязали инициалите. Да си кажа честно, този замък е собственост на моя чичо.

В салона разговорът стана непринуден. Фон Холц говореше, по-често обръщайки се към Джилиан, но не отминаваше с вниманието си нито Роснолд, нито Гирланд.

— Великолепен обяд. Вашият готвач си разбира от работата. Той може да конкурира най-добрите кухни на Франция — каза Роснолд, като се облегна удобно в креслото.

— Той е французин — уточни стопанинът на къщата.

Фон Холц приседна на коприненото канапе до Джилиан. Един от слугите донесе кафето, фон Холц се обърна към Гирланд.

— Ние говорехме за моя чичо, вие го познавате, струва ми се.

Гирланд запали цигара. Струваше му се, че фон Холц започна този разговор съвсем не случайно.

— Наистина ли?

— Да, това е Херман Радниц.

Марк вежливо се усмихна. Точно така, това беше капан.

— Наистина. Веднъж вече сме се срещали. Как е той?

— Прекрасно.

— Ще можем ли да се видим с него?

— Не.

Фон Холц отпи глътка кафе, кръстоса крака и замислено го погледна.

— Мисля, че е безсмислено да си губим времето, господин Гирланд. Вие навярно разбирате, че сте попаднали в капан.

Марк постави чашката си от кафето на масичката, взе чашата си с коняк и съвършено невъзмутимо произнесе:

— Ако Радниц е имал нещо предвид, когато ни е канил тук, то действително може да се случи всичко възможно.

Джилиан недоумяващо слушаше тази размяна на реплики.

— Може ли аз също да се посмея? — попита тя.

— Какво пък? — отговори Гирланд. — Чичото на нашия граф е най-богатият и най-съмнителният човек в света. Ако той не беше така богат, със сигурност би лежал в затвора. Истинското му име е Хенрих Кюнцли. Направил е състояние, продавайки на нацистите и японците сапун, торове, и барут. В това няма нищо осъдително, само че следва да уточним, че нацистите и японците са му доставяли суровината: кости, коси, мазнина и зъби на хора, убити в концлагерите. Любезният чичко на графа е изковал приказен капитал от труповете на евреи и други жертви от последната война. Прав ли съм, скъпи приятелю? — попита той, усмихвайки се на графа.

Фон Холц се озъби.

— Да… Това е стара история. Твърде често си пъхате носа, където не ви е работа, Гирланд.

Гирланд кимна, посръбвайки коняк.

— Не сте първият, който ми го казва. Но повярвайте, това никак не ми пречи спокойно да спя нощем.

— В края на краищата — възкликна Джилиан — какво означава всичко това?

— Позволете да ви обясни — фон Холц направи предупредителен жест. — Вие шантажирате своя баща. Заплашвате го, че ще изпратите на неговите политически противници филмите, разбирате за кои филми става дума… ако той не оттегли кандидатурата си. Аз пък искам вие да ми дадете тези филми и вие ще ми ги дадете.

Джилиан скочи. Кръвта нахлу в лицето й и се отдръпна веднага. Тя пребледня, очите й горяха с гняв.

— Няма да ги получите! — викна тя. — Пиер, да заминаваме! Няма да останем тук нито секунда повече. Тръгвай!

Роснолд погледна фон Холц. Той се усмихваше, греейки в дланите си коняка и неговата усмивка накара фотографа да потръпне. Той премести погледа си към Джилиан.

— Седни и млъкни! Ти какво, не виждаш ли, че сме в клопка?

— В клопка? Той няма да посмее да ни задържи! Ако на теб ти се иска, можеш да останеш… А аз…

Тя се затича към вратата, дръпна я към себе си и се устреми към портите. Те бяха заключени. Тя трескаво се хващаше и дращеше масивния катинар под безразличните погледи на шест гиганта в ливреи. В бясно изстъпление тя изтича в салона и видя вратата към терасата. На площадката пред терасата стоеше огненият триумф. С жалостив вик се хвърли към него по мраморната стълба и изведнъж се спря като закована. Две огромни немски овчарки, черни и свирепи, заръмжаха, оголвайки зъбите си, а видът им би довел до ужас не само едно слабо момиче. Треперейки като в треска, тя гледаше бавно приближаващите се кучета. После рязко се обърна и се понесе към салона.

— Там има кучета — задъхвайки се, викна тя и млъкна, заглушена от смеха на фон Холц.

— Седнете най-после. Няма да си отидете… Да, там са кучетата. И те ще ви разкъсат на части. Къде са филмите?

Джили се обърна към него с бледото си обезумяло лице.

— Вие все едно няма да ги получите! Пиер, направи нещо! Ама не стой така, де!

Роснолд седеше също бледен. Виеше му се свят.

— Аз те предупреждавах. Аз предчувствах… Излизам от играта.

За Гирланд като че ли бяха забравили всички. Под заинтересувания поглед на фон Холц между Джилиан и Роснолд се разиграваше бурна сцена.

— Той няма да ги получи! — крещеше Джилиан, стискайки юмруци. — Няма да посмее! Няма да ме застави! Не! Не!

— Грешите — изпъшка Холц — когато аз искам нещо, постигам целта си. Винаги. Искате ли да ви покажа как умея да убеждавам?

— Вървете по дяволите! — зарева Джилиан. — Вървете по дяволите! Ако не ме пуснете, аз… аз ще извикам полиция!

Фон Холц я гледаше като капризно и порядъчно омръзнало му дете.

— Вие сте твърде млада и твърде глупава.

В отчаяние тя се хвърли към Марк.

— Ами вие? Защо мълчите? Мислех, че сте мъж, а седите като истукан? Помогнете ми да се измъкна оттук!

— Нашият скъп граф има в ръцете си четири аса — замислено отговори Гирланд: — При такова съотношение на картите аз съм пас. Дайте му филмите.

Тя разочаровано се обърна.

— Няма да ги получите — повтори тя на фон Холц. — Разбрахте ли? Никога!

Немецът с жест я спря и се обърна към Роснолд.

— Може би се съмнявате, че при мен ще се намери средство да ви заставя да говорите, вас двамата? Не ме принуждавайте да правя това! Къде са филмите?

Роснолд облиза пресъхналите си устни.

— Ако му кажеш, ще те убия! — зарева Джилиан. — Той не може…

Фон Холц скочи и с такава сила отхвърли Джилиан, че тя, като прекатури сервираната масичка, отлетя до вратата и се пльосна по гръб.

Гирланд закри с длан очите си. Неговото време да действа още не беше дошло. Той знаеше, че и най-малкото му движение ще послужи като знак за тренираните слуги на фон Холц. Роснолд се спотаи в креслото.

— Извинете ме — обърна се графът към Роснолд — ненавиждам сцените, но, струва ми се, тази идиотка отказва да разбере каквото и да е. Къде са филмите?

— В Париж, в моя сейф в банката.

— Измет! — изрева Джилиан. — Страхливец! Говедо!

Тя се хвърли към фотографа, но Гирланд вече беше на крака и успя да я прихване. Извъртайки се от юмручетата й, той я притисна към себе си.

— Спокойно — шепнеше той — не бива така да се нервничи. С това нищо няма да постигнете.

Тя внимателно го погледна в очите, след това се освободи от прегръдката му и уморено се затътри в отдалечения ъгъл на салона.

Гирланд седна на подлакътника на креслото и запали цигара.

— Ще напишете до своята банка пълномощно на предявителя, господин Роснолд. В този шкаф ще намерите перо и хартия. Когато моят пратеник се върне от Париж, ще можете да си заминете.

Роснолд се колебаеше. После той стана, приближи се до шкафа-секретар. С треперещи ръце, бял като хартията, той написа пълномощното и го подаде на графа.

— Прекрасно. Радвам се, че се разбрахме. След 48 часа вие ще можете да си заминете, а засега си починете. На вашите услуги са басейн и билярд. Но не ви съветвам да излизате в парка. Кучетата са много опасни, а в останалото се чувствайте като у дома си. Ще се видим на вечеря.

Като се усмихваше самодоволно, графът излезе от стаята. Гирланд стана.

— След такъв великолепен обяд бих искал да си почина — обяви той. — Ако искате, ще се срещнем след два часа в басейна.

* * *

В четири часа Гирланд излезе от спалнята си по шорти и с пешкир през рамо.

Басейнът със затоплена вода се намираше на задната тераса. Слънцето се отразяваше в светлосинята вода. Двадесетметровият басейн беше снабден със стълбички, наоколо стояха шезлонги, масички, слънчеви чадъри.

Гирланд се гмурна, преплува под водата всичките двадесет метра, отблъсна се от другата стена и се разпери на повърхността на топлия светлосин басейн.

След няколко минути се появи Джилиан. Беше в бели бикини. Тя също се гмурна и с енергичен кроул преплува покрай Гирланд. Той я изпрати с поглед, тя се гмурна, обърна се и още веднъж пресече басейна. Плуваше много технично. Като доплува до бордчето, тя излезе от водата. Марк, без да бърза, заплува към нея.

— Успокоихте ли се? — попита той, като се усмихваше.

— Оставете ме на мира! Никак не е смешно! Какво ще стане с нас сега?

Той я хвана за глезена и я дръпна във водата. Тя падна, като вдигна фонтан от пръски.

— Следят ни — промърмори той, поддържайки талията й. — От третия етаж, прозореца в средата.

Джилиан направи курс до бордчето и обратно.

— Кой е това?

— Аз зная за това не повече от ваша милост. Да идем, да се, ох, попечем на слънце. Да поговорим спокойно, без нервни. Но без да забравяме за прозореца на третия етаж.

Те поставиха два шезлонга един до друг.

— Надявам се, че сте разбрали в каква беда сме попаднали всички — снижавайки глас, каза Марк.

— Заинтригувахте ме. Каква роля играете в тази работа?

Джилиан се обърна към него.

— Баща ви ми поръча да взема тези филми — тихо отговори Гирланд, облягайки се назад и гледайки в светлосиньото небе. — Мен повече от всичко ме удивлява и огорчава фактът, че сте се снимали в такава евтиния.

— Вие работите за баща ми?

Тя вече почти беше скочила, но потисна гнева си и отново се облегна в шезлонга.

— Аз работя за онзи, който плаща повече. На мен не ми харесва баща ви. И вас също не обичам. За мен това е работа… и нищо повече.

— Вие не ме обичате? Хайде, стига лъжи, а какво се случи миналата нощ? — възмути се Джили, изгаряйки го с поглед.

— Когато едно момиче влиза в моята спалня и ми се хвърля на шията, още повече, когато е такова хубавичко като вас, аз обикновено не отказвам. Но това не означава, че обичам това момиче или че то ми харесва.

— Защо пък да не ви харесвам?

— Защото не обичам изнудвачките.

Джили се обърна към него. Беше бледа, с пресъхнали устни.

— Аз… аз ли съм изнудвачка? Но как иначе бих могла да попреча на баща си да стане президент? Пука ми за себе си… Аз съм свършен човек вече, но ще направя всичко възможно, само и само да му попреча.

— Но защо?

— Защото той не заслужава такава чест. Защото той е слаб, тщеславен, глупав човек. Защото и той, и моята майка мислят само за себе си и за своята власт.

Гирланд дълго я разглеждаше, като че ли я виждаше за пръв път.

— Това си е вашата гледна точка… Не бих казал, че не е вярна. Ето, вие работите с Роснолд и с тази пацифистка организация „Долу войната“, насериозно ли го правите?

— А защо не?

— Това е стара история, Джили. Всеки човек иска да бъде първа птичка в своето блато. На Роснолд и на неговата организация сте нужни не вие. С вас те се занимават само затова, че можете да попречите на баща си да стане президент. Но дори и това не ги вълнува толкова много. На Роснолд му е необходим скандал, за да може неговото име да привлече повече привърженици. А от тях той, не се и съмнявайте, ще отхапе голямо парче. Мислили ли сте за това? И дали не затова и вие сте заинтересувани от тази организация, защото тя ви позволява да шантажирате баща си?

— Мислете си каквото искате, пука ми. Може да се разсъждава и така, и не така. Но те първи ми изгадниха живота, а аз не обичам да оставам длъжна!

— Вие уверена ли сте, че именно те са изгаднили живота ви? Не сте ли мислили, че сама сте им помогнала за това?

— Шегувате ли се? — викна тя побесняла. — Моите родители въобще не са ме искали. Те са се старали да се отърват от мен. А сега, когато аз мога да ги насоля, мислите, че ще се спра ли? Чуйте, можете да не ми вярвате, но аз не исках да се снимам. Пиер ми каза, че ако направим това, баща ми никога няма да стане президент, и аз се съгласих.

— Но и вие не искате да ми повярвате — не се сдържа Гирланд. — Отворете си зъркелите. Вие сте просто курва. Идеите на тази пършива организация са ви размътили главата. Харесва ви мисълта, че сте необходима, че е във ваша власт да попречите на някого. Но без Роснолд и неговата банда вие сте безсилна.

— А вие сте отвратителен! Мразя ви! — крещеше му тя в лицето. — Добре де, ще ми вземат тези филми, но аз ще се снимам в други веднага щом се върна в Париж. Никога баща ми няма да стане президент!

— Веднага щом се върнете в Париж? — замислено повтори Гирланд. — Кой ви е казал, че ще се върнете в Париж?

Тя ококори очи:

— Как… Какво искате да кажете с това…

— Невъзможно е — прошепна Марк, съзерцавайки малкото облаче. — Не се самозалъгвайте. Когато фон Холц получи филмите, той ще се погрижи никой от нас да не се измъкне извън пределите на замъка. И нито Роснолд, нито вие вече някога ще можете да се занимавате със своята порнография.

Джилиан омекна. Тя помълча за минутка, след това се опита да възрази, но съвсем неубедително.

— Той няма да направи това. В края на краищата той обеща, че веднага щом получи филмите, ще можем да си заминем. А в Париж ще си снимаме нови.

— Тъжно е, че вие никога повече няма да видите Париж.

Джилиан с труд намираше думите.

— Да не би да мислите…

— Да, да… Определено, веднага щом касетите бъдат тук, вашият очарователен граф ще се избави от нас. — Марк вдигна глава и обгърна с поглед широките поляни и тъмната гора наоколо. — Тук има достатъчно скрити местенца за три трупа.

— Ще ни убие… Не, не ви вярвам.

— Ако с тази работа се е заел неговият чичо, а в това няма нужда да се съмняваме, той няма да се замисли дали да убие или да не убие един комар.

— Но… ама не може да се убият трима души просто така?! — простена тя. — Не. Не! В хотела знаят, че сме тук. Ако изчезнем, ще се вдигне шум… Полицията… Не, това е невъзможно, той няма да посмее.

— Преди да сляза тук, от своя прозорец видях нещо интересно — отсечено отговори Марк, примижавайки срещу слънцето. — Един от слугите на фон Холц замина на вашия триумф, а другият — на моята кола. Струва ми се, че ще върнат триумфа на паркинга на летище Мюнхен, а моята ще я захвърлят все едно къде. Да, разбира се, полицията ще пристигне тук, но фон Холц е много важна птица по тези места. Той ще каже, че сме прекарали при него нощта, а след това сме заминали за Париж и че той е неприятно изненадан от нашето внезапно заминаване. Да не би да си мислите, че полицията ще претърси всеки квадратен метър на това исполинско владение, за да намери нашите трупове?

Джилиан трепна.

— Все едно, не ви вярвам… Вие просто искате да ме сплашите, защото ме мразите.

Гирланд вдигна рамене.

— Аз не изпитвам омраза към вас, Джили. Просто си мисля, че вие сте едно бедно комплексирано момиче. Към такива изпитвам жал. Чуйте ме, пратеникът ще бъде в Париж довечера около десет часа, утре сутринта ще получи касетите и ще излети със самолета в 14 часа за Мюнхен. Към осемнайсет часа трябва вече да се е върнал. Значи, дотогава ние трябва да намерим начин да се измъкнем оттук живи и по възможност невредими.

— Наистина ли мислите, че този човек ще ни убие?

Гирланд й се усмихна като на момиченце, дошло при него с детски въпрос.

— На негово място бихте ли постъпили по друг начин? — произнесе той, стана и си отиде.

Джилиан излезе на широката полянка. Покрай гората тя забеляза две огромни черни кучета, които я гледаха, облегнали муцуни на лапите си.

Полазиха я тръпки. Тя се загърна в хавлията си и тръгна след Марк.

* * *

Като се върна, Гирланд почувства, че в стаята е имало някой. Той ни най-малко не се учуди, че графът беше наредил на своите хора да му пребъркат куфара. След като заключи вратата, той изтръска цялото му съдържание на кревата. Слугите на фон Холц не бяха професионалисти в тази работа. Той натисна невидима пружинка, отваряща двойното дъно. Там беше скрито всичкото му оръжие: осемзаряден автоматичен пистолет „Валтер“, двустранно остър финландски нож и плоска бомбичка със сълзотворен газ. Тръгвайки на пътешествие, Гирланд винаги вземаше със себе си целия комплект. Като се увери, че оръжието си е на мястото, той затвори двойното дъно и подреди багажа.

Привечер захладня. Гирланд се откъсна от съзерцанието на безупречно окосената поляна и фонтаните, и затвори прозореца. Взе си един горещ душ и се преоблече за вечеря. Тъкмо връзваше вратовръзката, когато изведнъж се отвори широко вратата и в стаята се втурна Джилиан с кръгли от страх очи. Лицето й беше мъртвешки бледо.

— Попречете му! — изстена тя, дърпайки Марк за ръката. — Той иска да избяга!

Гирланд действаше мълниеносно.

— Къде е?

— Слиза от балкона по водосточната тръба!

Марк излезе на терасата и видя долу Роснолд. В ръцете си държеше средновековна секира, която беше свил от стената на галерията.

— Роснолд, върнете се! — викна Гирланд.

Джили, дотичала след Марк, също започна да вика, но Роснолд не ги слушаше. Той се стопи в тъмнината. Тревата погълна шума от стъпките му.

Внезапно от покрива на замъка светна мощен прожектор. Лъчът светлина намери Роснолд. Мярнаха се бързите мълчаливи сенки на овчарките. Роснолд замръзна. Блесна секирата и едната овчарка се затъркаля по тревата с разсечена глава. Роснолд диво закрещя. Отново се хвърли да тича, но втората овчарка го настигна и му се хвърли на гърба. Роснолд изрева и се хвърли по корем. Песът отскочи и веднага отново се хвърли върху своята жертва. Този път фотографът беше готов за атака. Секирата се стовари върху звяра, песът изквича от болка, претърколи се през глава и се впи в осакатената си лапа.

Джили, сдържайки стоновете си, наблюдаваше сцената. Все още въоръжен с окървавената секира, Роснолд отскочи вдясно. За миг прожекторът го изгуби, но бързо го напипа отново. Роснолд с всички сили се носеше към гората. До спасителната тъмнина оставаха само пет-шест метра, когато щракна изстрел. Роснолд като заек подскочи и рухна на земята. Куршумът, калибър 22 му бе пробил тила и бе заседнал в мозъка.

Отчитайки бясното темпо на Роснолд и лошото осветление, Силк се поздрави с най-добрия изстрел за последната година по движеща се мишена.

Джилиан втренчено гледаше безжизненото тяло на Роснолд, осветено от прожекторите.

— Те го убиха! — простена тя. — Аз го предупреждавах, говорих му, но той беше обезумял от страх. Не искаше да ме слуша.

Без да й обръща внимание, Гирланд бързо отиде в стаята си, хвана куфара, изсипа дрехите и взе пистолета си. Напъха го в джоба на панталона, след това както му падна натъпка дрехите обратно и щракна ключалките.

Бледа и цялата трепереща в стаята дотича Джилиан.

— Успокойте се! — сурово й подхвърли Марк. — Точно така трябваше да стане.

Гирланд я хвана за раменете и я разтръска.

— Ш-ш-шт… Нито звук!

Той я побутна към стълбите и й каза да се качва. Един етаж по-нагоре огледа коридора и й посочи стълбите към горния етаж. В това време се чу тропот. Слугите на фон Холц се втурнаха на втория етаж.

Четвъртият етаж беше необитаем и тъмен. Гирланд се наведе през перилата. Слугите на фон Холц бяха обградили втория етаж. Един от тях извика:

— Няма го тук!

Явно бяха претърсили вече всички стаи на етажа. Разнесе се звън. Гирланд повлече Джили в тъмния коридор.

VI

Фолксваген-1500 спря край пътя близо до внушителната решетка, преграждаща пътя към Обермитен Шлос. Бедно облечен гигант със сребристи коси се наведе над мотора. Друг човек, седейки направо на тревата край пътя, пушеше цигара. От време на време минаваха коли на път за Мюнхен, но нито един шофьор не им предложи помощта си. Слънцето залязваше зад дърветата. Последните му лъчи като златни петна се оглеждаха в купето на колата.

Малик за пети път провери свещите. Преструваше се, че човърка мотора. Никой не го следеше, но той не искаше напразно да рискува.

Постави свещите на мястото им. В това време се вдигна решетката на вратата и на пътя внимателно се изтърколи яркочервеният триумф. Малик се изправи и изпрати колата с поглед. Зад волана седеше не Роснолд, а късокрак блондин в износен костюм. Малик затръшна капака.

— Тръгвай след него! — мигновено взе решение той.

Ленц пъргаво скочи в колата.

— А ти? — попита той, палейки мотора.

— Не се притеснявай за мен. Не го изпускай от погледа си. Разбери накъде е тръгнал и доложи за това на Ковски.

Ленц кимна, превключи на първа и се понесе след триумфа по шосето за Мюнхен.

Малик навлезе в гората и седна в сянката на гъстия храсталак. След пет минути от вратите на замъка излезе мерцедесът на Гирланд. Малик замислено си потриваше бузата. Като че ли не е сбъркал. Гирланд, Джилиан и Роснолд са попаднали в капан. Засега не е възможно нищо да се предприеме. Трябва да се изчака настъпването на нощта.

След два часа, когато вече съвсем се стъмни, той незабелязано се промъкна покрай стените на замъка. На около четиристотин метра от главния портал той се спря и внимателно изследва гранитното съоръжение. Острите стоманени шила стърчаха тъкмо на място. Той измъкна от джоба си дълго найлоново шнурче със скобка, обвита в ластик. От втория опит скобката здраво се зацепи за железния прът. Малик се огледа наоколо. Нямаше никой. Опирайки се с крака на стената, той се изкачи горе. Оттам дълго се вслушва в нощната тишина, вглежда се в най-близките храсталаци. След това откачи скобката, нави връвчицата и я пъхна в джоба си. Тогава скочи на мекия мъх.

Като сянка той се плъзгаше от дърво към дърво, докато не стигна до края на гората.

Облаците скриха луната и Малик не виждаше нищо, освен далечните светлини на замъка. Той се изкатери на едно дърво и зачака.

Малик виждаше човека, спускащ се от балкона на втория етаж, виждаше жената, навела се през перилата. Видя как мъжът тежко скочи на мраморната тераса, изправи се и прескачайки по три стъпала, затича надолу. Ето, той изскочи на поляната.

Внезапен поток от светлина на прожектор от покрива улови от тъмнината бягащия човек. Малик наблюдаваше кратката и жестока схватка на човека с кучето. Мъжът се носеше направо към него. След това Малик чу глух изстрел и видя как убитият рухна на земята.

След няколко минути до мъртвеца се приближиха двама в ливреи и го отнесоха в замъка.

* * *

Лю Силк и фон Холц стояха на осветената тераса на замъка, гледаща към гората. В ръцете си фон Холц държеше микрофон. Той говореше бавно и разбрано. Високоговорителят разнасяше думите му по цялата гора.

— Не се приближавайте до стените. Включен е електрически ток. Смъртоносно напрежение. Не можете да се измъкнете от замъка. Върнете се. Господин Роснолд е ранен, но не опасно. Връщайте се. Връщайте се.

Силк нетърпеливо чакаше.

— Сигурен ли сте, че не могат да си отидат?

Фон Холц изключи микрофона:

— Абсолютно. Никой не би могъл да се измъкне оттук. Стените и решетката са под напрежение. Наистина, ще ни е нужно време, за да ги намерим. Ако имах глутница кучета, би било по-просто. Но сега нямам нито едно.

— И няма откъде да вземете кучета?

Фон Холц поклати глава.

— Кучетата бяха насъскани срещу човек. Онзи гад ги уби, а съседите нямат ловни кучета. И при това би ми се наложило да обяснявам за какво са ми потрябвали…

Фон Холц отново включи микрофона…

Малик под тъмнината на гората слушаше и мрачно се хилеше.

Гирланд в сянката на гледащия към терасата прозорец на четвъртия етаж слушаше и също се усмихваше. След това се отдръпна в дълбочината на натъпкана с мебели стая.

— Дотук добре — прошепна той на Джилиан — те си мислят, че се крием в гората, надявах се именно на това.

Гирланд запали мъничко фенерче и плъзна лъч по стаята.

— Като в мебелен магазин — измърмори той, хващайки Джилиан за ръка.

Марк тихичко отвори вратата и се ослуша.

— Какво ще правим? — шепнеше Джилиан. — Ако ни намерят… ще ни убият, нали?

— Все пак не бива да ни намерят. На разсъмване ще започнат претърсване и има шанс отначало да тръгнат към гората. Когато всички тръгнат, ще сляза да се обадя по телефона. Добре ще е да намеря телефон. Ще ми се да предупредя командването на американските войски в Мюнхен. Те ще приложат сила и ние можем да се измъкнем оттук целички като пъпчици на цветя. Това не би отнело много време. Жалко, налага се да пропуснем вечерята, но ще почакаме до закуска.

— Войски? Да не сте се побъркали! — възкликна Джилиан, стараейки се да разгледа израза на лицето на Гирланд. — За какво ни е армията? Трябва да се извика полиция!

— Не, малката ми. Именно войски. Не бива да забравяме, че вие сте дъщеря на бъдещия президент. Когато им кажа, че ви държат тук като заложница, цялата войска на САЩ, разположена в Германия, ще предприеме щурм на замъка. Не е изключена и бомбардировка от авиацията.

— Не! Няма никога да се възползвам от помощта на баща ми!

Гирланд въздъхна.

— Твърдо ли сте го решили?

— Да! Аз никога не…

— Добре, добре. Не се нервирайте. Разбрах. Вие не желаете да ви спаси американската армия. Жалко… Би било чудесно да се види щурмът и парадът на войските по алеите на замъка. Генералите приемат парада. Екстра! Знаете ли какво ще направите сега? Ще слезете при графа. Любезно ще му обясните, че не ви се иска да се възползвате от помощта на баща си и ще го помолите да бъде така любезен да ви пререже гърлото.

Джилиан потиснато мълчеше.

— А-а-а! — изведнъж закрещя тя. — Мразя ви! Това е нечестно! Вие нищо не разбирате!

Гирланд затисна устата й с ръка.

— Ш-ш-шт! Ама не. Разбирам, че вие твърде бързо сте пораснали. Физически. Но сте си останали дете по отношение на интелекта. Вие наистина ли не искате да ви спаси американската армия?

— По-добре да умра!

— Това не е изключено. Добре. Бях ви казал, че принципните момичета ме уморяват, те вечно ми се врат под краката. В такъв случай аз ви напускам. Не се съмнявам, че сам ще се измъкна по-лесно. Можете да чакате тук докато ви намерят. Лично на мен не ми е нужна американската армия, за да се измъкна оттук. Покажете високата класа на вашите принципи. Привет, малката ми… благодаря за креватната интермедия, беше божествено!

— Няма да ме изоставите!

— Ще ви изоставя, уви! Съжалявам, наистина, но на мен ми е по-скъпа собствената кожа. Хубавички момиченца с политически идеи — това винаги е тежест. Слизайте при графа. Кой знае, може пък да се ожени за вас. Въпреки че хващам се на бас — той по-скоро ще ви заколи.

Като че ли ток раздруса Джилиан.

— Как можете да ме изоставите?

— Не бива толкова да нервничите, малката ми. Сама си избрахте… Впрочем, можем да се договорим… Да кажем, аз се наемам да ви измъкна оттук без помощта на армията…

— Какво искате да кажете с това? Как така да се договорим…

— Вие ще трябва да ми обещаете, че ще оставите баща си на мира. Ще ми обещаете, че няма повече да се свързвате с пацифистки организации и още по-малко да се снимате в порно-филми.

Тя жално изстена:

— Вие наистина ли работите за баща ми?

— Не, скъпа. Аз работя за себе си. Аз съм наемен войник и с тази работа съм се заел изключително заради парите на баща ви. Не ми пука за него, но когато се захвана за някоя работа, винаги я довеждам докрай. Или ще ми дадете честна дума, или ви оставям. Аз винаги ще се измъкна. Честна благородническа, Джили. Не ми пука за вас и за баща ви. Ако си въобразявате, че можете да минете без мен, връщайте си се в Париж и се снимайте в нов боклук! Сбогом!

— Това е шантаж — изведнъж успокоила се каза Джилиан.

— И какво от това? Да не би това да е в разрез с вашите принципи? Имаме още време. Помислете си, а аз ще се полюбувам на пейзажа.

Той се приближи до прозореца. Дългото пипало на прожектора все още претърсваше гората. Долу цареше оживление и той се зарадва, като не видя кучетата. И все пак хората на графа бяха твърде много… двадесет, а може би и тридесет… Да се преброят точно беше невъзможно. Те ту се появяваха в ивицата светлина, ту изчезваха.

Накрая той реши, че Джилиан през това време вече би могла да вземе някакво решение.

Дори и тя да не му даде честна дума. А много ли струва нейната честна дума! Той, разбира се, няма да я изостави, но все пак се надяваше блъфът му да е успял. Обърна се към нея.

— И така, да си кажем ли сбогом?

— Ако ви обещая, уверен ли сте, че ще ме измъкнете оттук?

— А аз мога ли да вярвам, че ще удържите на думата си?

— Умея да държа на думата си. Нека да съм курва, неморално животно, но на думата си държа винаги.

В мрака Гирланд се приближи до нея и я хвана за ръка.

— Ако излъжете — каза той — нека всичко, което съществува по света, да загуби за вас смисъл. По-добре да умрете…

— Стига сте ми чел морал — измъкна ръката си тя побесняла. — Казах, че ще удържа на думата си. Колко пъти да ви повтарям? Вие самият в състояние ли сте да ме измъкнете оттук жива?!

— Не мога да бъда сигурен, Джили. Там долу има повече от тридесет въоръжени слуги и стените са под напрежение. И освен това има един великолепен стрелец, удивително добре познаващ работата си. Има един граф, който няма да пожелае да ни пусне така просто… Шансовете ни са малки, но аз съм готов да рискувам. С вас моите шансове намаляват, но няма нищо невъзможно. Докато съм с вас, вие имате надежда. Без мен нямате никакви шансове. Те убиха Роснолд. Ще убият и вас. Не е толкова сложна сметката. Налага се да ми се подчините напълно и да не изпадате в паника. Това също е сложно, но не е невъзможно.

— Добре, само ме измъкнете оттук.

— Ето това ми харесва. А сега трябва нещо да разузнаем. Имаме цяла нощ пред себе си. Да си потърсим легло.

— Какво, да не би да искате да спите?

— Ами защо не? Имаме време.

— Защо не си тръгнем сега?

— Трябват ми филмите. Когато ги дам на баща ви, той ще ми плати 10 000 долара. Значи, трябва да почакаме, докато донесат касетите. А след това можем да си ходим.

— Вие сте побъркан. Никога няма да ги получите. Как ще ги вземете?

— Спокойно, Джили. Повярвайте ми. Аз ще си тръгна оттук само с касетите. Имам достатъчно възможности да го направя. Повярвайте ми и ми позволете да решавам сам… А сега да тръгваме да си търсим легло.

* * *

Лю Силк се приближи към фон Холц, който продължаваше да крещи предизвикателства и заплахи. Този студен американец действаше на нервите на фон Холц, но той се успокояваше с факта, че това е довереното лице на чичо му. Беше сигурен, че само една дума да каже на Лю Силк и той може да заплати с всичко, което има, а може и съвсем да изчезне, както са изчезвали мнозина.

— Загрижен ли сте? — попита той.

— Опитвам се да се поставя на мястото на Гирланд — каза Силк, запалвайки цигара. — Започва да ми се струва, че това е лъжлива следа. Ние си мислим, че ако Роснолд се е опитал да бяга, то Гирланд и момичето са направили същото; че докато Роснолд убиваше кучетата, те са се скрили в гората. Но ако предположим, че въобще не са се опитвали да бягат… А защо да не са някъде по горните етажи? На мястото на Гирланд бих постъпил именно така. В този замък има сто стаи и сто места, където човек може да се скрие. Може цяла седмица да претърсваме из гората, а те през това време да се крият тук!

Фон Холц замръзна на мястото си.

— Мислите, че Гирланд е толкова глупав и ще остане да си седи в къщата като в клетка. Не, той се е възползвал от случая, за да ни се изплъзне… Избягал е, това е очевидно.

— Мислите ли? Той не знае, че нямате други кучета. Струва ми се, че той и момичето се крият в къщата.

— Сега ще разберем това. Ще изпратя хора, които ще претърсят навсякъде.

— Даже ако ги няма там, нека вашите хора преровят цялата къща. Да, това е хубава идея. Наредете да претърсят къщата.

Фон Холц изпрати да повикат иконома.

— Възможно е — съобщи фон Холц — бегълците да не са в гората. Те биха могли да са някъде тук. Вземете момчетата и проверете всички стаи.

— Слушам, господин графе — с поклон отговори икономът. — Позволете да ви напомня, че на последния етаж няма електричество и повечето стаи са натъпкани с мебели. Търсенето с фенери ще е трудно. Бих ви посъветвал да отложите претърсването до утре, тогава можем да отворим щорите и да потърсим на дневна светлина.

Фон Холц се обърна към Силк. Онзи стоеше, безразлично гледайки към гората.

— Добре, но поставете на всяка стълба по един човек и нека да пазят през цялата нощ — заповяда фон Холц.

Икономът се поклони и си отиде.

* * *

Гирланд реши, че ще е по-безопасно да се прехвърлят на петия етаж. Къщата имаше осем етажа. Гирланд ги беше преброил още когато пристигаше към замъка. Като избра петия, той си остави в резерва още три.

Светлината от вестибюла почти не проникваше до стълбището към петия етаж. Те се потопиха в пълна тъмнина. Дебелите килими под краката им поглъщаха стъпките. Гирланд чуваше само пресекливото дишане на Джилиан. Стаята, която избра, беше просторна, щорите бяха заключени. В ъгъла имаше също такъв креват с колони, както и в неговата спалня три етажа по-надолу.

— Харесва ми — каза той. — Влизайте, тук ще спим.

— Ах, как бих искала да се измъкна от този глупав барок — въздъхна тя.

— Утре… Искате ли да хапнете нещо?

Той почувства, че тя се тресе.

— Не.

— Върви ми. А аз искам… Казват, че който спи, после обядва. Хайде да спим.

— Аз няма да мога. Много ме е страх.

Гирланд се просна на леглото и я накара да легне до него.

— Жалко, че не сте се побояли да се снимате в тези филми — каза той, хващайки я за ръката. — Не можете да си представите колко сте се накиснали, като сте се опитали да шантажирате баща си.

— И не съжалявам за това — обясни Джилиан не много уверено — оставете ме на мира.

— Извинете, бях забравил, че вие сте в най-висша степен разумна жена и можете всичко да предвидите.

— Стига, непоносим сте. Чуйте, ами ако бях отишла при графа, ако му бях дала филмите и му бях обещала да не се снимам в други, той дали би ми повярвал? Дали би ме пуснал?

— И още как? Та той и без вас утре ще получи касетите. И откъде накъде трябва да ви вярва? Защо си мислите, че ще ви пусне?

— Но вие, вие ми повярвахте?

— Да, бях принуден… А той не е… Хайде да спим.

Гирланд се обърна на другата страна и затвори очи. След няколко минути той вече спеше, а Джилиан продължава да гледа в невидимия таван, сърцето й блъскаше от страх. Спомените я нападаха. Както и по-рано мразеше баща си и майка си, но сега й беше жал и за себе си, и за тях. Тя призна пред себе си, че Гирланд е прав, организацията „Долу войната!“ е смехотворна и тя беше постъпила в нея само затова, че искаше да насоли баща си. Помисли си за Роснолд и изведнъж с ужас осъзна, че ни най-малко не съжалява за неговата смърт. Та нали той й беше завъртял главата със своите уверения и подмазвания. Ако не беше той, тя никога не би се снимала в тези гадни филми. Почувства как бузите й пламнаха от срам: как е могла да го прави? Вероятно от големите дози ЛСД тази авантюра й се беше сторила забавна и увлекателна. Ако Роснолд не беше я убедил да вземе ЛСД, не би си позволила подобно нещо. Сега тя вярваше в това.

Ако някога се измъкна от тази история, обеща тя на себе си, по дяволите баща ми! Нека става какъвто си ще. Американските избиратели не знаят на кого възлагат надеждите си. Тя ще си замине от Париж. Иначе тези дяволски пацифисти няма да я оставят на мира. Ще се премести в Лондон. Там има братовчед в посолството на САЩ, той ще й помогне да си намери работа. Тя слушаше равномерното дишане на Гирланд и едно непознато чувство се надигаше у нея. Спомняйки си тяхната съвместна нощ, си помисли, че с такъв човек би могла да живее… Но в същото време знаеше, че това е невъзможно… Той казва, че е наемен войник… Никога няма да се съгласи тя да е до него…

Изведнъж тя скочи и се ослуша. Кръвта й блъскаше в слепоочията. Дали не й се е счуло? Тя седна на леглото и докосна ръката на Гирланд. Той мигновено се събуди, като че ли не беше спал.

— Какво има?

— Стори ми се, че чух гласове.

— Не мърдайте.

Гирланд се плъзна от постелята.

— Не ме оставяйте — със задавен глас прошепна тя.

— Стойте неподвижно.

Той говореше шепнешком, но тонът, с който това беше казано, не допускаше възражения.

Гирланд се приближи до вратата, ослуша се и като не чу нищо, хвана позлатената брава, тихичко натиска и открехна вратата. От стълбището към коридора се прокрадваше слаба светлина, след това той чу мъжки гласове. Говореха на немски.

— Хей, Райнер, как е там долу при теб?

Невидимият Райнер промърмори нещо в отговор, но какво именно, Гирланд не разбра.

— А? — отново първият глас. — Каква работа мога да имам… Хубаво удоволствие, да стърчиш цяла нощ на стълбището.

Чу се хилене и отново се възцари мълчание. Гирланд погледна от стаята. На последното стъпало на стълбището седеше човек в ливрея. В ръцете си държеше ловна пушка.

Явно графът се беше досетил, че те се крият в замъка. Но ако фон Холц си мисли, че те са тук, то защо не организира търсене? В края на краищата Гирланд стигна до мисълта, че графът просто чака утрото. Той се върна при Джилиан и й обясни какво по всяка вероятност ги чака на разсъмване.

— Вие… искате да кажете, че те знаят, че сме тук? — попита тя със страх.

— Не знаят, но предполагат. Имаме достатъчно място за маневри. Ако ме слушате, те няма да ни намерят. Но ако загубите самообладание, ние сме загубени.

— Какво ще правим?

— Ще чакаме, засега още имаме време.

На Джилиан й се искаше да действа. Тя се опита да се успокои, но това беше свръх силите й. Марк обещава да я защити. Но как? Това е невъзможно. Каква ужасяваща тишина! И изведнъж тя чу равното дишане на Марк. Той спеше. Немислимо. Неговото безразличие към обкръжаващите ги опасности я поразяваше. И още един звук различи тя. Като че ли тихо хъркане се дочуваше от коридора.

— Чувате ли? — прошепна тя. — Пазачът като че ли е заспал.

— А… мислех, че спите…

— Имам лек сън…

Той отново погледна в коридора. Пазачът им спеше седнал на най-горното стъпало на стълбите, облегнат на перилата.

Гирланд затвори вратата и включи фенерчето.

— Хей, Джили, ставайте — каза той — имаме работа.

Той се приближи до прозореца. Тя скочи от леглото и също се приближи.

— Хванете се за тези завеси и хубаво ги дръжте.

Тя сграбчи тежкия пищен плюш, а той с цялата си тежест увисна на въженцето, което отваряше завесите. Зелено-златистият шнур около секунда се съпротивляваше, след това се скъса и падна на пода. Същото направиха и на другите прозорци, след няколко минути у него имаше осем доста дълги и здрави шнура, които той свърза в едно въже.

— Защо правите това? — разтревожи се Джилиан.

Тя му светеше с фенерчето.

— Заличавам следите. Когато чувстваш нещо лошо, най-добре да замъглиш картината.

Той отвори вратата на балкона, разтвори широко големите дървени щори, излезе и погледна надолу. По долните етажи беше тъмно. Лунна светлина се разливаше по полянката пред замъка. Гората стоеше като плътна черна стена, която на хоризонта се сливаше с края на небето.

Гирланд внимателно спусна въжето. Долният край увисна на нивото на третия етаж.

— Не стига — каза той — стойте тук, а аз ще отида да потърся още.

— Идвам с вас.

— Правете каквото ви казах!

Гирланд отвори вратата, погледна спящия пазач и се плъзна в коридора. След няколко минути се върна с нови шнурове. Сега те стигнаха земята. Той завърза края на въжето за перилата на балкона и се върна в стаята.

— Това може би ще ги заблуди. Но даже и ако не се хванат на тази въдица, все едно — ще спечелим време.

— А ние не можем ли да се спуснем по нея?

Гирланд поклати глава.

— Аз бих могъл, но вие не. Впрочем, ние няма да правим това.

Той я хвана за ръката.

— Когато се измъкнем оттук, обещавам ви, че ще оставя баща си на мира. Обещавам ви.

— Браво! Е, а сега да се измъкваме. Тръгваме. Свалете обувките. Искам да погледна и другите стаи, тази ми е, малка.

И двамата си свалиха обувките, Марк внимателно отвори вратата, хвърли поглед към спящия и изведе Джилиан. Те безшумно преминаха до другия край на коридора. Гирланд за миг запали фенерчето. Пред тях имаше голяма двукрила врата.

— Почакайте — прошепна той.

Допря ухо до вратата, ослуша се, безшумно я отвори, отново се ослуша и едва тогава освети отвътре. Лъчът светлинка потъна в мрака на огромната стая. Приличаше на банкетна зала. Като се приближи до стената, видя, че тя беше обкичена с различни по вид хладни оръжия. В тази зала се съхраняваше най-богатата колекция от оръжие — италианско, немско, английско. Херман Радниц имаше тази страст и, без да се скъпи, купуваше каквото намери. Гирланд кимна на Джилиан:

— Върви ни. Влезте. По-добро място да се скрием е трудно да се намери.

Тя влезе и Марк безшумно затвори вратата. Пазачът на стълбището спеше.

* * *

Луната осветяваше фасадата на гигантския замък. От своето укритие Малик виждаше, че Гирланд излезе на балкона и спусна въжето, което увисна на нивото на третия етаж. После изчезна. Малик се досети какво ще направи Гирланд по-нататък. Той отново се появи — вмъкна въжето, помота се и отново го спусна, долният му край вече докосна мрамора на терасата.

Така значи, той все пак се е решил да бяга, помисли си Малик. Спускането е много опасно, а за момичето е два пъти по-опасно. Той с интерес чакаше продължението.

Но очакваното не последва, въпреки че вратите на балкона и дървените щори бяха, както и по-рано широко отворени. Мъчително бавно се точеше времето. В безполезно чакане измина половин час. И като реши, че въжето е само за заблуда, някакъв трик, той с уважение кимна. Много пъти му се беше налагало да се среща с Гирланд и всеки път удивлението и възхищението му от него растяха. Гирланд беше решил да изчака в замъка, като накара своите преследвачи да повярват, че се е скрил в гората. На Малик този план се стори твърде остроумен.

Той прекара още половин час на дървото: в нито един от прозорците на замъка не светеше. Ловът ще продължи с изгрева на слънцето. Той се питаше как да постъпи. Гирланд е сам. Момичето само е в тежест. Малик си спомни, че веднъж Гирланд можеше да го ликвидира, но изведнъж, за негово учудване, прибра пистолета си и каза на своето момиче: „Спокойно, малката, на мен също ми се случва да вися на косъм. Ние с него сме професионалисти. Имаме една и съща работа. И има моменти, когато трябва да забравиш за копелетата, от които зависиш“. А онова момиче искаше да убие Малик. Спомни си Ковски. Ето кой никога на никого няма да протегне ръка за помощ… Подлец… Да, Гирланд е прав. И ето сега заедно с момичето е попаднал в клопка. Малик почувства, че е дошло време да си върне дълга.

Той безшумно слезе и като огромна котка се прокрадна от дърво на дърво. До полянката се спря и още веднъж внимателно огледа фасадата на замъка. Беше започнал нещо много рисковано. Тежката му ръка легна на дръжката на маузера. Бързо пресече поляната и се скри в спасителната сянка на замъка. Ослуша се. Тишина. Никой не извика, не вдигна тревога. Въжето. Малик прибра пистолета и увисна на него, въжето издържа. Като се увери в неговата здравина, той бавно, но уверено се покатери. Умееше да владее тялото и нервите си. Ни най-малко не го плашеше мисълта, че въжето може да се скъса и той да рухне на студените камъни на стълбището. На балкона той замря.

Да влезе в стаята без предупреждение би било рисковано. Гирланд можеше да го вземе за един от слугите на графа.

— Гирланд?… Аз съм Малик — прошепна той и веднага повтори: — Гирланд… Аз съм Малик.

Ослуша се. Мълчание. Бавно, много бавно той се приближи до вратата и включи фенерчето. В стаята нямаше никой. Добре, но къде беше Гирланд? Застина неподвижно. В коридора беше малко по-светло. Той зърна спящия пазач. Плъзна се в коридора и като сянка премина към отдалечения му край. Врати отляво и отдясно. Зад коя от тях е Гирланд? Малик се колебаеше. Той трябваше да бъде крайно предпазлив, за да не събуди пазача. Какво да прави? Та няма да вземе да ходи от стая в стая и да вика Гирланд… От друга страна… В края на краищата като реши да действа наслука, започна от най-отдалечената от пазача голяма двукрила врата. Както и преди, пазачът спеше. Малик лекичко натисна вратата, ослуша се. Тишина. А след това го прие в своите обятия непрогледна тъмнина.

VII

Зад планините се издигаше слънцето. Лъчите му позлатиха отначало зъбците на кулите на замъка, после върховете на дърветата.

Лю Силк влезе, без да чука. Черна риза, черни панталони и черни мокасини. Въплъщение на смъртта, помисли си фон Холц. Силк се спря на прага и студено го изгледа със своето единствено око.

— Видяхте ли въжето? — попита фон Холц.

— Разбира се, още преди час.

— Вие бяхте прав! Снощи те са били тук, а сега навярно се крият в гората.

— Възможно е. — Силк запали цигара и седна в креслото. — Вече е достатъчно светло и можете да започнете претърсването.

Фон Холц стана. Беше загрижен.

— Щом като са в гората, няма смисъл да претърсваме къщата.

— Да-а-а — Силк издиша дима през носа си.

Фон Холц извика иконома.

— В гората са. Намерете ги и ги доведете тук. Изпълнявайте.

— Слушам, господин графе!

Силк се приближи до фон Холц.

— Чуйте ме, имам идея. Искам да отидете заедно с вашите хора. Искам всички, които се намират в къщата, да излязат да претърсят гората.

Фон Холц го изгледа с явно недоумение.

— Какво означава това?

— Мисля, че те все пак са тук. Трябва да ги подмамите, да им покажете, че сте им повярвали. Затова всички прислужници и вие също — тръгвайте към гората.

— Още са тук?

— Ами защо не? — отговори Силк раздразнено. — Вие видяхте ли това въже? Мъж би могъл да се спусне по него, но жена — не. Ако сте поставили стража на всички етажи и ако тя не е спала, те са все още в замъка. Има ли друга стълба?

— Не, само тази.

— Значи, те са там.

— В такъв случай ще изпратя своите хора на петия етаж и те ще ги намерят. Защо да губим време в гората?

Силк се усмихна демонично. Тази усмивка накара графа да потрепери.

— Няма да губим време, ще вземем предпазни мерки.

— Не разбирам, ако сте сигурен, че те са на петия етаж, имам достатъчно хора, за да ги намеря.

— И после?…

Те се погледнаха в очите.

— Не разбирам — не издържа Фон Холц.

— Имате тук примерно 40 човека. Искам всички ваши хора да тръгнат към гората. Искам в къщата да не остане нито един човек. Като не си видял — няма да разкажеш.

— Какво смятате да правите?

— Да се отърва от Гирланд. А момичето ще задържим, докато не пристигнат филмите. Може пък Роснолд да ни е блъфирал. А когато касетите бъдат у нас, тогава ще отстраним и нея.

— Желаете да останете тук сам? — Фон Холц беше обхванат от безпокойство. — Мислите ли, че това е разумно? Предупредиха ни, че от Гирланд трябва да се пазим.

Силк се озъби.

— Той няма оръжие. Мога да се заема с него. При това, ако в къщата няма никой, никой нищо няма да чуе и да види. На тях ще им потрябват две неща: телефон и храна. Значи, ще трябва да слязат по стълбището. Ще ги почакам.

— Сигурен ли сте, че няма да ви потрябват двама или трима от моите хора?

Силк впери поглед в графа:

— Можете ли да бъдете сигурен, че никой от тях няма да проговори?

Фон Холц разбра.

— Да… Такава опасност съществува. Когато ликвидирате Гирланд, какво смятате да правите с него?

— Имате предвид трупа? Изучил съм плана на замъка, който ми бяхте дал. В кладенеца на двора има ли вода?

— Да, никой никога не го е ползвал, но вода има.

— Какво още ви трябва? А когато филмите бъдат у вас, момичето ще тръгне по същия път.

На Фон Холц му се повдигна. Той изтри с кърпичка изпотените си длани. Убийствената пресметливост на този човек го шокираше.

— Добре… Аз… Правете каквото знаете…

— Как ще отпратите женската прислуга?

Фон Холц се замисли:

— В Хармиш има празник. Мога да ги изпратя там.

— Много добре. Заемете се с това. Преди всичко отпратете жените и изведете мъжете в гората.

— Може би все пак аз да остана с вас?

Безцветна усмивка едва докосна устните на Силк.

— Това ще ви достави ли удоволствие?

— Надявам се операцията да премине успешно.

— Но не затова, че вие ще останете. Може би искате сам да го убиете или въобще сам ще се заемете с него?

Фон Холц пребледня. Той изведнъж си спомни целия ужас, който беше изпитал, докато се намираше под следствие, преди Радниц да го отърве. Като се обърна рязко, той решително излезе от стаята.

Лю Силк беше доволен от произведения ефект. Той с бързи стъпки се прибра в стаята си, взе от куфара си люгер-7,65 и като се увери, че пълнителят е зареден, кротко слезе на първия етаж в големия салон. Там той отвори двете крила на вратата, водеща към стълбището и вестибюла. Мълчаливо премести едно от креслата, така че оставайки в укритие, да може да вижда цялото рамо на стълбището. Знаеше, че ще се наложи да чака дълго, но беше свикнал.

Рано или късно Гирланд ще слезе по стълбите и ще му падне в ръцете.

* * *

Гирланд чу как вратата бавно се отвори, толкова бавно и толкова тихо, че Джилиан въобще нищо не забеляза. Марк я хвана за ръката, а другата притисна до устата й, за да не закрещи изведнъж, и почувства как тя въпреки волята си трепна. В плътната тъмнина той стисна дръжката на пистолета си. Също толкова тихо вратата се затвори. След това от тъмнината се чу шепот: „Гирланд… Това съм аз, Малик…“

Гирланд изтъпя от изненада и секунда или две не можеше да дойде на себе си: Малик? Тук? Ама разбира се, това е неговият глас.

Той прикри Джилиан със себе си и зареди пистолета. Лекото щракване взриви тишината в залата.

— Не мърдай — каза Марк, — въоръжен съм.

— Не ме ли познахте, Гирланд? Приберете оръжието.

Марк включи фенерчето. Тъничък лъч светлина се плъзна надясно от вратата. Малик стоеше до стената вдигнал ръце нагоре.

При вида на този гигант Джилиан едва сдържа вика си. Гирланд премести лъча. Малик изчезна в тъмнината.

— Не съм очаквал да ви видя тук, другарю. По какъв случай?

— Стори ми се, че ви е необходима помощ.

— Скромно казано — разсмя се Гирланд. — Но откога у вас се е появило желание да ми помагате?

— Веднъж ми оказахте услуга. Не обичам да оставам длъжен.

Гирланд като че ли беше озадачен.

— Доколкото си спомням… последния път, когато се видяхме, аз ви почерпих чаша уиски. Носите ли го със себе си?

— Мислете си каквото щете… но аз съм тук, за да ви помогна.

Гирланд се приближи до него, като си светеше под краката, и протегна ръка.

— Ще ви бъда признателен… Приятно ми е, че ви познавам.

Те си стиснаха ръце.

— На мен също — увери го Малик. — Във всеки случай да си има работа човек с противник като вас е удоволствие. От деня на нашата последна среща, да си призная, животът ми не беше много весел.

Те си говореха тихо и Джилиан, притиснала се до стената срещу тях, не чуваше нито една дума. Този великан й внушаваше необясним ужас и този ужас не премина дори и тогава, когато тя видя, че Гирланд се приближи до него и му подаде ръка.

— Елате, ще ви представя Джилиан Шерман — каза Марк.

Приближиха се към нея. Гирланд вдигна високо фенерчето и насочи лъча надолу, за да могат да се видят един друг.

— Джили, искам да ви представя мой стар приятел, съветски агент. Нарича се Малик. Неговото име е точно толкова знаменито, колкото и безизвестно, толкова благородно, колкото и безчестно.

Джилиан гледаше Малик със същия ужас. Той я разглеждаше с пълно безразличие.

— Малик, това е Джилиан Шерман, дъщерята на бъдещия президент на САЩ. Подайте си ръце.

— Познавам я — каза руският агент на немски — искам да ви кажа… тя говори ли немски?

— Не.

— Добре. — Малик освети с фенерчето залата и се доближи до едно от огромните кожени кресла. Запали си цигара.

— Той има да ми каже две думи — обясни Марк. — Но не се бойте. Стойте тук.

— Страх ме е от него. Той е страшен!

— Не, не говори така за него. Познавам го. Не мърдайте и ме чакайте.

— Е, щом сте сигурен в това…

Гирланд нежно я погали по лицето, лекичко я щипна по брадичката и я прегърна. За част от секундата тя се притисна до него, устните й се полуотвориха за целувка.

— Друг път… на друго място — прошепна Марк, отдръпвайки се.

Той отново включи своето фенерче, приближи се и седна до Малик. Прие предложената цигара. Минутка те пушиха тихомълком.

— Искам да знаете, Гирланд — с тих глас каза Малик на немски. — Аз работя с вас. Затова съм тук.

Тази новина не учуди твърде много Марк Гирланд. От различни източници той знаеше, че Малик е изпаднал в немилост и затова не е бил допускан до сериозни дела. Той разбираше също и това, че Малик му дължи живота си. Малик е човек жесток и коварен. Той нямаше принципи, но се оказа, че има сърце.

— Помня какво ми казахте последния път — отново заговори руснакът. — Ние сме професионалисти, а копелетата, от които зависим, са любители. Често съм си мислил за това. Ние двамата трябва да печелим парите си, изпълнявайки онова, което ни заповядат. Но има такива моменти, когато трябва да отмъстиш за себе си на същите тези копелета. Вие си отидохте от Дорей… Струва ми се, че е настъпил моят ред да си разчистя сметките с Ковски.

— Ах, този скъп другар Ковски. Как е той?

— Днес е по-добре от вчера — мрачно отговори Малик — той ми възложи да разбера защо Шерман е долетял в Париж, защо Дорей е идвал при вас, защо вие сте пристигнали в Бавария…

— Постигате успехи!

— Благодаря, по-кротко. — Малик дръпна от цигарата и за секунда огънчето освети неговите славянски скули. — Това момиченце се е снимало в порнофилм, с който шантажира баща си. Тя е постъпила в пацифистка организация, която се ръководеше от Роснолд, бивш специалист по порнография, понастоящем мъртвец. Шерман се обърнал за помощ към Дорей, а Дорей, нямайки възможност да действа официално, се обърнал към вас. Вие сте пристигнал за тази двойчица в Хармиш. За това, не зная как, е научил Радниц. Замъкът е негов. Вие сте били поканени и… сте попаднали в капан. Следих ви. Видях как убиха Роснолд. Видях как на неговата кола от замъка замина някакъв човек, него също го следят. Изкатерих се по стената и ето ме тук.

Гирланд се усмихваше в тъмното.

— Добре свършено, Малик, абсолютно точно. Човекът на бракмата на Роснолд тръгна за филмите, има още три. Когато те бъдат тук, момичето ще бъде ликвидирано и с това операцията ще свърши.

— Вас също ще се постараят да ликвидират!

— Разбира се.

— Ами какво чакаме тогава?

— Момичето…

— Тя не ни влиза в сметката. Защо да не я оставим тук?

— Това е невъзможно… от друга страна, има малко затруднение. Не мога да си замина оттук без тези три касети. Така че и момичето, и аз ще останем тук до връщането на пратеника. Той ще се върне не по-рано от шест часа вечерта…

— Разбирам… Шерман ви плаща, разбира се.

— Иначе какво бих търсил тук? Да не би да си мислите, че си търся приключения безплатно…

Марк хвърли цигарата на пода и я стъпка с крак.

— Парите никога не ви стигат.

— А на вас?

— Не… В моята страна хората нямат много пари и не могат да знаят истинската им цена. Значи, вие ще останете тук до пристигането на филмите, а после…

— Ще ги взема и ще си отида.

— Но как ще го направите? — нетърпеливо попита Малик.

— Ще го направя така: ще допра пистолета си до кльощавия врат на графа и ще го накарам да ме изведе по-далеч от тези места.

След дълго мълчание Малик се обади:

— Значи, аз трябва да остана с вас до шест вечерта.

— Никой не ви кара.

— Вече казах, че искам да ви помогна. Не можете да се измъкнете сам. Трябва някой да прикрива тила ви. Куршум във врата и работата е свършена. Тук има убиец-професионалист, стрелец екстра класа. Видяхте ли как беше убит Роснолд?

Гирланд потри бузата си.

— Трябва да гепя тези филми. За мен те струват 10 000 долара.

Малик включи фенерчето и погледна часовника си.

— 16 часа чакане…

— Приблизително.

— Без храна?

— Ще сляза да потърся нещичко.

— Вие не дооценявате тази публика. Пак ви повтарям, това е стрелец екстра класа.

Гирланд стана.

— Значи, оставате?

— Да.

— Вие наистина сте ми необходим. Благодаря. Да вървим да спим. В съседната стая има легло. Да подремнем за малко.

— Мога да мина и без това — сухо отбеляза руснакът. — Вие вървете, а аз ще попазя.

Гирланд не възрази. Той обичаше да си поспива.

— Да вървим, Джили, да се върнем в нашето легълце с колоните. Малик ще ни попази.

Тя безмълвно се подчини.

Но така и не можа да заспи до самото утро. Гирланд се събуди леко, протегна се и стана. Джилиан също се надигна, внимателно погледнаха в коридора. Пазача го нямаше. Едното крило на вратата към залата беше отворено, Малик седеше в креслото.

— Пазачът слезе преди половин час — прошепна руснакът. — Банята, ако желаете, е отсреща. Аз вече се измих.

Той стана и се приближи до Марк.

— Нещо друго?

Малик поклати глава.

— Явно вашата връвчица не ги е излъгала. Ще претърсят къщата.

— Ще поживеем — ще видим. Засега поне стълбите са свободни, трябва да се качим на горния етаж. Те скоро ще бъдат тук.

Малик се съгласи. Пристъпвайки внимателно, те се приближиха до стълбите и се ослушаха. Гирланд с пистолет в ръка безшумно се изкачи. Нямаше никой. Той се наведе през перилата и махна с ръка. На площадката на шестия етаж седнаха на килима, облегнати на стената.

— Да почакаме тук и да видим какво ще стане. Сега не бих се отказал от чашка кафе и бекон с яйца…

Малик и Джилиан замълчаха. Той не искаше да признава тази си слабост, а на нея й се повдигаше само от мисълта за храна.

Около осем часа те чуха нечий властен глас, който се носеше от вестибюла:

— Всички да се въоръжат и да се претърси цялата гора. Тези двамата трябва да бъдат намерени. Всички в къщата са длъжни да тръгнат на претърсване!

Гирланд и Малик се спогледаха. Марк стана.

— Наблюдавайте стълбите — отрони той и тръгна към дъното на коридора, бутна една от вратите и се оказа в малка преходна стая, излизаща към винтовата стълба на една от кулите на замъка. Той се изкачи по нея. Бойниците гледаха към полянката и към по-далечните покрайнини на гората. Той чакаше. След около пет минути боевият отряд на фон Холц, разтеглен във верига, се отдалечи към гората. След десет минути Гирланд видя малък автобус, в който се качваха жените. Автобусът зави към стражевата кула. Решетката се вдигна и, набирайки скорост, автобусът тръгна към Хармиш. Гирланд вече се стягаше да си тръгне, когато видя фон Холц с ловна пушка. След него вървеше икономът. Те пъргаво пресякоха полянката и потънаха в гората.

Като почака още няколко минути, Гирланд слезе на шестия етаж.

— Е, как е?

— Тридесет и осем мъже, и няколко жени напуснаха къщата. Графът и икономът също са в гората. Нищо ли не чухте?

— Изпратиха трима да свалят въжето.

Гирланд и Малик отново се спогледаха.

— Прилича ми на капан — промърмори Марк — блъф… Оставиха наемния убиец и той вероятно ни изчаква да слезем.

— Да… да идем ли да го потърсим?

— Не е задължително да е долу. Няма да рискуваме. Време засега имаме. Нека почака някой и друг час. Та той не е сигурен, че ние сме тук. Нека понервничи малко.

Малик се съгласи:

— Аз ще остана тук, а вие се върнете в кулата. Ами ако те изведнъж прекратят търсенето и се върнат?

— Да… Хайде, Джили.

Той я преведе в малката кръгла стаичка и каза:

— Аз ще се кача горе, а вие се разполагайте тук на килима и чакайте. Опитайте се да се разсеете. Спомнете си за нещо хубаво, което се е случило в живота ви… Ако има, разбира се, какво да си спомните.

Джилиан изхлипа:

— Има моменти, в които ми се иска да ви убия. Отнасяте се с мен като с дете!

— Не, Джили… Не като с дете.

Той я погледна с нехарактерен за него дълъг поглед, след това се изкачи по витата стълба нагоре. Джилиан заплака. Погледът на Марк й каза повече, отколкото биха й казали думите; но най-ужасно от всичко за нея беше да съзнава, че тя и сама сега за себе си мисли същото.

* * *

Лю Силк неподвижно седеше на креслото, поставил на коленете си своя люгер. Царящата в замъка тишина угнетяваше, но Силк беше свикнал с такава тишина. Чакането също беше навик за него. Рано или късно Гирланд ще слезе и тогава той ще го ликвидира. Ако се наложи, Силк е готов да чака целия ден.

На Силк много му се искаше да запуши, но се боеше да не се издаде. Той кръстоса крака и се отпусна. Напрегнати бяха само слухът му и единственото му око.

Вестибюлът беше украсен с великолепен настолен часовник. Махалото равномерно се поклащаше от една страна на друга, дървената кутия резонираше, звукът беше твърд и отсечен. Само след половин час това „тик-так“ изкара Силк от кожата му, но той не посмя да стане и да спре махалото, това би било невнимание от негова страна. Ако Гирланд е все още горе, той също би могъл да чува движението на махалото.

Часовникът удари девет пъти. Силк подскочи от изненада, отново подскочи, когато часовникът удари десет. Мислеше си, че има стоманени нерви, а сега след тези два часа като че ли седеше върху въглени. Вече два пъти му се стори, че освен досадното „тик-так“ дочува и лек шум. Едва се сдържаше на мястото си. След това изведнъж установи, че машинално беше извадил кутия цигари. Зверски му се искаше да си запали. Но той надви себе си и започна да мисли за Гирланд. Силк беше преминал суровата школа на ЦРУ. Той си изкриви устата. Първата задача на Радниц, която му се беше наложило да изпълни, беше убийството на един агент на ЦРУ, който беше събрал досие, обещаващо на Радниц доживотен затвор. Той трябваше да бъде премахнат незабавно.

По онова време Силк беше безкрайно уверен в себе си. Даже твърде уверен.

Агентът стреля пръв и куршумът попадна в лицето на Лю. В края на краищата той все пак премахна този агент, но му се наложи половин година да се търкаля в болницата и да се раздели с окото си.

И още от това приключение му беше останал несъзнателният страх от хората на ЦРУ. Наистина, следващите жертви на Радниц не му създаваха много грижи. Беше все едно като да стреляш по гълъби. Те не притежаваха нито навици, нито капчица смелост, за да защитят себе си.

Радниц настойчиво го съветваше да бъде внимателен с Гирланд. Седейки в креслото си, Силк неочаквано си спомни потиснатото състояние на фон Холц и неговата фраза: „Вие уверен ли сте, че няма да ви потрябват двама или трима от моите хора?“.

Той прокара ръка по лицето си и побесня, като почувства потта си.

Часовникът във вестибюла удари единадесет.

* * *

Гирланд слезе от кулата. Три уморителни часа беше наблюдавал гората, но нищо интересно не беше видял.

— Джили… Сменете ме на кулата. Ако видите някого, предупредете ме. Трябва да поговоря с Малик… — побутна я той към витата стълба.

— Струва ми се, че е време да действаме — прошепна той. — Нищо ли не чухте?

— Нищо.

— Може би напразно си губим времето, а може и убиецът на Роснолд да ни причаква. Ако това е така, то най-вероятно е той да е в големия салон. Това като че ли е единственото място, откъдето човек може да наблюдава стълбището и да остане незабелязан.

Малик кимна.

— Да тръгваме. Ще опитаме един трик. Аз вече веднъж се възползвах от него и той сработи. Ще потропам на балкона и ще хвърлям от време на време камъчета. Ще го пощипем по нервичките.

Идеята хареса на Гирланд:

— Какво трябва да правя аз?

— Ще останете на стълбищната площадка. И ако аз го подмамя на терасата, ще ви дам знак: две къси почуквания. Ще успеете да слезете до втория етаж, преди да се е върнал.

— Става.

Разделиха се. Гирланд, както се бяха разбрали, остана на площадката, а Малик безшумно като призрак премина по коридора. Бавно, сантиметър по сантиметър, той отвори вратата и се плъзна в стаята. Спря се пред разсъхналата се врата на балкона. След това вдигна райбера и тихичко натисна…

Той излезе на балкона, вратата на големия салон се оказа долу вдясно: като легна по корем, той можеше по-лесно да вижда и в случай на нужда имаше възможност бързо да се скрие. С дръжката на пистолета почука по пода. Дълго мълчащият замък най-сетне заговори. Той чукаше неравномерно, раз-два-три, после дълга — около пет минути — пауза, раз-два, и отново пауза.

Силк се изправи и рязко се обърна към звука, напрегна се, ослушвайки се. Отново тишина и ненавистното „тик-так“. Птица ли беше? Едва ли. Звукът беше някак си метален като от водосточна тръба. Той чакаше, цял превърнат в слух… Тишина… Нищо страшно. Той нервно докосна стъкленото си око и отново си спомни за цигарата.

Отново се проточиха мъчителни минути на очакване. И изведнъж — същият звук. Силк стана и се приближи до вратата на балкона, погледна към огряната от слънцето тераса. Може би клонче? Глупости! Звукът определено беше метален. И идваше отвън. Чукането се повтори. Сега вече Силк беше уверен, че звукът идва от терасата. Капан? Той още веднъж погледна навън, но не излезе, а се върна в креслото си. На стълбището беше тихо. И шумът отвън вече не се чуваше. Тишината се затвори около Силк. Но едва реши да седне в креслото и чукането се повтори. Обхвана го внезапен бяс. Нервите му явно бяха на изчерпване.

Фон Холц го беше уверил, че Гирланд не е въоръжен. Господи! Рискът не е толкова голям. И Силк реши да си изясни що за звук е това. С люгера си в ръка той излезе на терасата като черна сянка.

Като го видя, Малик подаде условния знак и се скри зад издатината на балкона. Гирланд чу двете кратки почуквания и бързо и безшумно слезе на втория етаж. Той видя отворената врата на салона, до нея празното кресло, и отскочи в коридора.

Силк стреля по звука. Куршумът се удари в издатината на балкона, на няколко сантиметра от главата на Малик. Парченце камък се вряза в горната част на носа му. Той изохка от болка, а Силк, като разбра къде се крие неговият противник, се хвърли нагоре. Играта на котка и мишка завърши. Гирланд чу тропането и се напрегна.

Той настигна Силк на площадката между етажите. Силк остро се изви, но Гирланд скочи, хвана го за глезените, дръпна го рязко към себе си. Силк се изви във въздуха, впи ръце в медния прът, притискащ килима към стъпалата, а пистолетът му отлетя встрани. Гирланд с един скок се оказа на гърба на Силк. Онзи, опитвайки се да се отърси от Гирланд, се приповдигна, но и двамата отново рухнаха и се търколиха като огромно кълбо по стълбите. В един миг Марк, като се оказа отгоре, успя да освободи ръката си и удари Силк, влагайки цялата си злоба, по главата. Онзи подскочи, удари тила си в мрамора на стъпалото и остана неподвижен. Беше загубил съзнание.

Схватката беше стремителна и когато Малик долетя до втория етаж, Силк беше вече обезвреден.

Като видя кръвта по лицето на руснака, Марк възкликна:

— Ранен ли сте?

— Дреболия — успокои го Малик, изтривайки кръвта си с кърпичка. — Кой е този тип?

— Не го познавам. Дивен екземпляр, нали? Наблюдавай го, ще донеса въже.

В най-близката стая Гирланд по навик съдра шнура и върза китките и глезените на вече обезопасения враг.

— Да го захвърлим някъде…

Те занесоха Силк в една от стаите и го метнаха на леглото.

— Той иска „нани-на“ — обясни Марк, напъхвайки в устата на Силк парче от калъфа на креслото. — А сега да си потърсим нещо за ядене, почакай, ще повикам Джилиан.

След десетина минути тримата седяха край масата в просторната кухня и дъвчеха студена варена кокошка и шунка.

— Имам идея — обяви Марк с пълна уста. — Няма защо да чакаме пратеника тук. Ще го пресрещнем в Мюнхен на аерогарата. Предполагам, че ще съумеем да го убедим да ни даде касетите и вече към полунощ ще бъдем в Париж.

— Твърде рисковано… Ами ако изведнъж го изтървем?…

— Достатъчно добре съм го разгледал. Ще го позная измежду хиляди.

— Ами електричеството по стените?

Малик изтри устата си с опакото на ръката.

— Ще вземем кола от гаража, ще подкараме към кулата, ще отстраним пазачите, ще изключим тока и — сбогом!

Гирланд, обмисляйки това предложение, погледна часовника си. До най-близкия самолет от Париж имаше още пет часа. Време, разбира се, имаха.

— Съгласен съм. Така и ще направим. — Той се обърна към Джилиан. — Можеш ли да караш кола, малката?

— Разбира се… И не ме наричайте малката!

Гирланд се подсмихна.

— Хайде да си събираме багажа… Малик, ще се погрижите ли за кола?

След десет минути белият Мерцедес-200 тръгна по мраморната тераса на замъка и потъна в мълчаливата сенчеста алея.

— Спри — каза Гирланд — ще се поразходим малко. Когато ти свирна, бързо тръгвай към решетката.

— Бъдете внимателни — жално каза Джилиан.

Мъжете с бърза крачка тръгнаха напред. Като се приближиха към стражевата кула, те спряха.

— Ще заобиколя откъм тила — каза Малик хващайки се за пистолета — две минути.

Но тяхната предпазливост беше излишна. Стражите обядваха. Те съсредоточено дъвчеха кървавица и кисело зеле.

С крак Гирланд разби вратата и тримата мъже объркано и безпомощно се втренчиха в пистолета му. Зад гърба на Гирланд се издигна Малик.

— Електричеството! — изръмжа той.

Видът на озверелия Малик хвърли началника на охраната в ужас и той без никакви пререкания заситни към големия шалтер на стената.

След няколко минути пазачите бяха здраво завързани за столовете. Марк и Малик излязоха от стаята. Марк пронизително изсвири. Малик вдигна решетката…

* * *

Гирланд паркира белия мерцедес на паркинга на аерогара Мюнхен. Джилиан възкликна:

— Ето го триумфа!

Познатата червена кола стоеше всред многото други. Седящият отзад Малик се наведе.

— С пратеника ще се заема аз. Вас той е виждал, а мен не, и обратно.

Когато самолетът от Париж се приземи и спря пред зданието на мюнхенската аерогара, Фриц Кирст със съжаление разкопча колана си. Беше му се паднал редкият късмет да отиде в Париж, при това с такава елементарна мисия. О, благословен да си, Париж!

Кирст служеше у граф фон Холц всичко на всичко две години. Плащаха му не съвсем добре и икономът постоянно се заяждаше с него. Така че Кирст не беше доволен от службата и при първия удобен случай искаше да напусне графа. Но за да може още веднъж да отиде до Париж, той беше готов да понесе сто пъти повече оскърбления и унижения. О, да имаше пари! О, Париж!

Когато премина през митническата проверка, пред него израсна огромен мъж с посребрени коси и ледени зелени очи.

— Името ви?

При Кирст сработи условният рефлекс към заповеднически гласове и той застана мирно. Проклет навик винаги да се чувстваш кученце!

— Фриц Кирст!

— Добре. Вашият господар ми нареди да ви съпровождам. Последвайте ме.

И без да гледа към него, Малик, уверен в склонността на немците да се подчиняват, се завъртя на токовете си и с бърза стъпка се отправи към мерцедеса, така че изненаданият Кирст беше принуден почти да подтичва. Защо ли графът беше изпратил този човек? Но когато видя белия мерцедес на фон Холц, безпокойството му се уталожи. Малик беше вече зад кормилото и Кирст трябваше да побърза, за да не му се наложи да се качва в движение.

Когато Малик тръгна от паркинга, Кирст плахо опита да се закачи за него:

— Извинете ме, но…

— Не мога да понасям, когато отвличат вниманието ми по време на шофиране — прекъсна го твърдо Малик.

Кирст си прехапа езика. Той сложи кожената чанта на коленете и млъкна.

Този гигант е първокласен шофьор, помисли си той, виждайки как Малик кара мерцедеса. Скоро те излязоха на пътя за Хармиш. Кирст случайно хвърли поглед към огледалцето за обратно виждане и онемя. Огненият триумф ги следваше по петите. Той позна момичето и мъжа зад кормилото. Това бяха заложниците на графа. А триумфа му бяха казали да остави на паркинга на мюнхенското летище. Обля го студена пот. Той погледна Малик и насрещният поглед го накара да потрепери.

— Млък! — измърмори руснакът.

Пътуваха мълчаливо, докато Малик не зави по един коларски път, водещ към една ферма и не спря в малката горичка. От шосето те не се виждаха.

— Ако носите пакет от една парижка банка, дайте ми го — меко каза Малик.

Отзад спря триумфът. От него излезе Гирланд. Той приближи до мерцедеса отдясно и погледна в отвореното прозорче.

— Даде ли ви вече пакета?

— Не още, но сега ще ми го даде… Нали?

Кирст се поколеба само миг, след това с треперещи ръце отвори чантата и извади от там неголям, старателно запечатан плик.

Докато Малик, разглеждайки го, го въртеше в ръцете си, Гирланд лекичко извади от джоба си револвера. Не бива много-много да се вярва на Малик.

Малик забеляза това движение и се усмихна:

— И вие, както и аз, не се доверявате — протегна той пакета.

— Извинете… навик.

Гирланд скри оръжието, след това показа пакета на Джилиан. Тя излезе от колата.

— Дайте ми го! Моля ви! Той е мой!

Гирланд поклати глава:

— Нека не започваме всичко отначало, Джили. И после, ти ми даде честна дума. Това нещо е за баща ти.

Тя пребледня:

— Не! Моля ви! Ще умра, ако разбера, че той е гледал тези филми! Ще се самоубия! Повярвайте ми, ще се самоубия!

Гирланд втренчено я гледаше:

— Можеше да помислиш за това по-рано. А може би ще го изпратим на неговите политически или някакви други врагове?

— Не! Никога! Моля ви, умолявам ви, повярвайте ми. Блъфирах. Никога не бих ги изпратила, повярвайте ми… О, аз няма да понеса, ако някой… види това…

— Не ме прави на глупак, Джили! Ти вече си изпратила една касета на баща си!

— Не, това не бях аз, беше Пиер! Бях готова да го убия. И после… тези… тези са още по-отвратителни. Ще умра, ако някой ги види. Как не разбирате, че не съм знаела какво правя. Бяха ме надупчили с ЛСД! Няма да го направите! — зарида тя. Лицето й беше мокро от сълзи.

Гирланд претегли пакета в ръката си и отново погледна Джилиан:

— Това нещо струва 10 000 долара. И ти искаш аз да ги дам ей така просто на някакво си умопобъркано момиченце?

Тя отпусна глава върху ръцете си, риданията разтърсваха цялото й тяло. Стоновете се измъкваха от гърдите й. Разиграваше се великолепна сцена на отчаяние. Гирланд забеляза, че Малик беше излязъл от мерцедеса и я гледа с най-голямо любопитство.

— Какво ще правим с нашето приятелче? — попита го Гирланд.

— Ще го вържем и ще го оставим тук. Някой ще го намери, а ние спокойно ще се доберем до аерогарата и ще хванем самолета за Париж, ако побързаме…

Гирланд хвърли поглед към Джилиан, която изтръгваше от себе си най-сърцераздирателни звуци.

— Джили… свършвай… Ама че комедия. Ти прекрасно играеш, но мен това не ме трогва. Виждал съм хора от този сорт. Когато всичко е добре, те са весели, безгрижни и очарователни, но щом мъничко започне да се разваля времето, те имат най-жалкия вид, скимтят и вият. Според мен, не само Роснолд е виновен за случилото се. Наистина, той е мъртъв, а мъртвите нямат срам, но ти… Добре…

Той сложи пакета на капака на триумфа и рязко се завъртя на токовете си. След това извади нейния куфар от багажника на мерцедеса и го хвърли на задната седалка на триумфа. Джили не можеше да сдържи сълзите си.

Гирланд я погледна, намръщи се, повдигна рамене и се върна към мерцедеса.

— Тръгваме — каза той, влизайки в колата.

Малик седна зад кормилото.

— Забравихте си пакета.

— Нека бъдем мъничко сантиментални, другарю. Тръгваме.

На завоя Малик спря. Те вързаха Кирст и го хвърлиха под една елхичка. Моторът на триумфа изръмжа и скоро той с бясна скорост ги задмина.

Малик погледна Гирланд.

— Тя си заминава.

— Да.

— Отнася си пакета.

— Да.

— Мислех, че работите за пари, Гирланд.

— Разбира се… Добре, тръгваме. Време е да се омитаме.

Малик като че ли беше твърде озадачен.

* * *

В самолета им се случиха места едно до друго.

— Можете да не ми отговаряте, ако не искате, Малик — неочаквано каза Гирланд, — но мога ли да ви питам нещо? Защо се отказахте от тези филми? При това толкова лесно? Това беше вашият звезден час или работата ви повече не ви интересува?

Малик мрачно разглеждаше огромните си ръце. Гирланд вече си помисли, че няма да му отговори, но Малик накрая произнесе.

— Следвам вашия пример в крайна сметка. Откакто работя в КГБ, никога не бях се замислял за личните си интереси, а в същото време вие отначало мислите за себе си, а после вече за работата. Занапред съм решил да действам като вас. Докато Ковски е на власт, аз не мога нормално да работя, а да седя в кабинета и да премятам книжа за мен е равносилно на смърт. И ето че ми се предоставя възможност да отстраня Ковски, да го прескоча. Ако го свалят, ще мога да работя активно… и тогава отново ще станем с вас врагове.

— Може би повече никога няма да се видим — вдигна рамене Гирланд. — За тази работа Дорей ме подмами с пари… А как искате да се отървете от Ковски?

Малик не му отговори веднага.

— Утре ще подам рапорт. В рапорта си ще съобщя, че вие сте унищожили филмите, че ако Ковски беше последвал съвета ми и беше предупредил американската полиция за тайното пътешествие на Шерман под чуждо име, то Шерман би се простил с мечтата си за президентско кресло. Ковски като идиот се отказа да се възползва от тази възможност. Ще му кажа, че нашият разговор е записан на магнетофонна лента и че тази лента е вече в Москва. Представям си каква муцуна ще направи.

Гирланд кимна със съгласие.

— Аз също си представям. Дорей ще бъде доволен.

Малик размърда могъщите си плещи.

— Не само той… Кацахме. Не бива да ни виждат заедно. На летището дежури Дрина. Бихте ли излезли пръв? Аз след вас. И ще се скрия, докато Дрина се обади по телефона за вашето завръщане.

— Все ми е едно.

Колесникът на самолета меко докосна пистата и Малик се обърна към Гирланд.

— Нека се сбогуваме. Надявам се повече да не се видим. След няколко месеца аз отново ще се върна към следователската работа. Така че, разделяме се… разбирате ли…

— Не си струва да слагаме край — разсмя се Гирланд, — но, надявам се, нашите пътища повече няма да се пресекат и… благодаря за помощта. Да… сбогом.

Стиснаха си ръце. Самолетът се приближи до зданието на аерогарата. Приятелите-врагове разкопчаха коланите си.

* * *

Гирланд беше разочарован, като не видя Мави Пол в приемната на Дорей.

Тя натисна копчето за повикване.

— Да — чу се в говорителя гласът на Дорей.

— Вашият любим екс-агент е пристигнал с доклад. Какво, да не би да ви събудих?

— А, вие ли сте… влизайте.

Гирланд влезе в просторната стая и седна на фотьойла. Беше облечен в чисто нов лек костюм от сив туид, кремава риза, червена вратовръзка и кафяви обувки. Дорей се учуди, като го видя в този контешки вид.

— Е, какво… радвате се да ме видите? — попита Гирланд с лека иронична усмивка.

Дорей го погледна над очилата.

— Носите ли филмите?

Гирланд се нацупи, вдигна рамене и уклончиво отговори:

— И да, и не. Аз ги взех, но това бедно малко дете така плачеше, когато разбра, че ще ги изпратя на татенцето й, така страдаше, че аз й ги дадох.

Дорей подскочи.

— Какво значи това? Не приказвайте врели-некипели!

— Пази Боже! Ако не ми вярвате, обадете се в съветското посолство и попитайте Малик. Без него едва ли бих получил филмите. Малик беше свидетел на тази трепетна сцена, когато аз връчих касетите на малката, а не на нейния разбойник-баща.

— Иначе казано, вие не сте взели филмите. Провалили сте работата! — Дорей стана лилав от ярост.

— Не съм я провалил. Аз никога нищо не провалям. Касетите ми бяха вече в ръцете и вие можете да предадете на своя приятел, че сега той нищо не рискува, и може спокойно да издига кандидатурата си. Филмите вече ги няма. Джилиан ми обеща занапред да бъде по-умна. Струва ми се, че това не може да бъде наречено провал.

— И вие искате аз да повярвам на това?

Дорей мяташе гръм и мълнии.

— Довериха ви най-сериозната работа! Стига сте ми се подигравали, носите ли филмите? Да или не?

— Знаех, че сте остарели, Дорей, но не знаех, че освен това сте и оглушали. Малката ги унищожи и ми обеща да остави баща си на мира.

— Откъде можете да знаете, че ги е унищожила? Обещанието на една проститутка, колко струва то?

— Кажете ми… Вие знаехте ли, че Шерман е дал подкуп за убийството на своята дъщеря? — спокойно попита Гирланд.

Дорей беше смаян. От предишната ирония на неговия екс-агент не беше останала и следа. Тя беше изгоряла в студения огън на сиво-сините му очи.

— Предполагам… ще ми разкажете ли по-подробно какво се е случило?

— Аз пък предполагам, че вие ще ми разкажете какво още е измислил вашият приятел Шерман, след като се е захванал с тази работа?

— Какви ги приказвате? След като загуби почва под краката си, той се затвори в себе си и не се занимава с предизборната си кампания.

Гирланд се усмихна.

— Добра новина. Джили все пак го довърши.

— Още нищо не се знае. Кампанията върви с пълен ход. Десет дни нищо не решават.

— Но все пак може би този подлец няма да стане президент?

— Това не бива да ви безпокои. Та какво се случи там?

Гирланд взе от масата на Дорей цигара, запали си и се разположи във фотьойла. В тази поза той направи обстоен рапорт за събитията през последните дни.

Дорей, облегнал брадичка на ръцете си, полузатворил очи, слушаше Гирланд, без да го прекъсва. Когато Гирланд разказа за убийството на Роснолд, Дорей понечи да отвори уста, но се въздържа от коментар.

— И ето, когато тази девица се разрида с всичка сила — завърши Гирланд — аз си помислих, че ще бъде по-елегантно да се дадат филмите на нея… и направих това. На мое място не бихте ли постъпили по същия начин?

Дорей с мрачна физиономия мълчаливо обмисляше разказа на Гирланд.

— Вие нямате конкретни доказателства — каза той след дълго мълчание, — че Шерман е замесен в организирането на убийството.

— Не ми трябват конкретни доказателства. Шерман и Радниц бягат в един впряг. Джили беше за тях препятствие… Необходимото е доказано. Та тя няма да съди татенцето си за предумишлено убийство!

Дорей потръпна.

— Не мога да си го представя, толкова е гадно — каза той, въпреки че в гласа му все още се прокрадваше съмнение.

— Не е необходимо. Сега вече с това е свършено.

— А момичето? Какво стана с нея?

Гирланд безразлично вдигна рамене.

— За нея не е нужно да се безпокоим. Способна е да се оправи с всичко сама. Ще удържи на думата си, вярвам в това.

Дорей леко поомекна.

— Надявам се, разбирате, Гирланд, че ако аз не предоставя тези филми на Шерман, той няма да плати?

— Разбрах това още когато давах касетите на Джилиан. Аз съм си изработил 10 000 долара и затова ще ги задържа. Но заявявам, че не ми трябват подаянията на Шерман, даже ако той ме моли на колене да му приема подкупите… Онези, които твърдят, че парите не миришат, бъкел не разбират от това. Неговите пари смърдят.

Дорей безсилно махна с ръка.

— Понякога не мога да ви разбера. Винаги съм мислел, че за вас парите, чиито и да са те, миришат достатъчно приятно.

— С годините ще разберете — Гирланд отново иронично се усмихна, — имам за вас още една добра новина…

И той разказа на Дорей за възможната смяна на властта в съветската служба за безопасност. Дорей се оклюма.

— Това е лоша новина, Гирланд. Лично аз бих предпочел глупавия фанфарон Ковски пред този Малик.

— Да си призная, не съм мислим за това. Впрочем, не ми пука. Това си е ваш проблем. Аз се надявам повече никога да не се срещнем очи в очи. Но предупредете своята гвардия. В последно време тя съвсем се е разкиснала.

Дорей замислено си потърка бузата.

— Честно казано, не ми се иска да се разделям с вас, Гирланд. За вас има една интересна работа в Танжер, може би ще ви бъде по душа — каза той и измъкна от масата една синя папка. — Симпатична работичка… Заподозрени са две жени, хубавички и всичко останало. Да, това ще ви се хареса. Вече се досещам с какво ще започнете.

Гирланд повдигна вежди.

— Наистина ли са съблазнителни сирени? А парите?

— Това е официална мисия и ако се съгласите, ще ви заплатят по официална тарифа — отговори Дорей твърде рязко.

Марк стана.

— Много благодаря. Трябва да похарча 10 000. Дал съм си дума да не работя за лещена чорба. Много здраве! Ако имате работа за 10 000, може би ще се заема с нея. Винаги съм ви казвал, че трябва по-широко да гледате на живота.

Той излезе от кабинета и тихичко затвори след себе си вратата.

Лицето му светна от радост. На пишещата машинка седеше Мави Пол. Тя вдигна очи към него, изчерви се и наведе глава.

— И нито една ласкава дума, една думичка — усмихнато се възмути Гирланд. — Нито един вик на радост?

Той се наведе към нея.

Мави направи грешка в текста.

— Нима не са ви казвали, че имате очи като звезди, а устните ви са създадени само за целувка? — стараеше се Гирланд. — Прочел съм го на една реклама на някакъв парфюм.

— Вратата е зад гърба ви — отвърна Мави, без да прекъсва работата си.

— А какво бихте казали по отношение на една вечеря у Ласер? Приятна музика, изискана кухня, фини вина. Нагребал съм маса пари и трябва спешно да се отърва от тях. И значи, срещаме се в девет, нали?

Мави кимна в знак на съгласие.

— Мамчето ме беше съветвала да бъда по-настойчив — това подобрявало резултатите. Ще прекараме най-великолепната, най-безумната вечер в живота си… В девет часа у Ласер.

Тя се усмихна.

Гирланд отвори вратата. Но когато вече смяташе да си отиде, тя престана на печата. Удивен от настъпилата тишина, Гирланд я погледна въпросително.

Святкайки с очи, тя прошепна:

— А истина ли е, че имате истински бухарски килим?

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6531

Издание:

Джеймс Хадли Чейс. Мирис на пари

ИК „Гуторанов и син“, София, 1992

Английска. Първо издание

Художник: Пенко Гелев

ISBN: 954-507-005-6

Content

Джеймс Хадли Чейс
Мирис на пари

I

II

III

IV

V

VI

VII

Информация за текста